Knuts Hamsuns (1859–1952)

Izlase divos sējumos

Otrais sējums

PĀNS

I

Pēdējās dienas es nemitīgi domāju, domāju par ziemeļu vasaras mūžīgo dienu.

Man neiziet no prāta nedz šī vasara, nedz būda, kurā mitinos, nedz mežs aiz šās būdas, un es nolemju kaut ko uzrakstīt, lai īsinātu laiku un sagādātu sev prieku. Laiks rit lēni, un es nekādi nespēju paātrināt tā gaitu, kaut gan mani nekas nenomāc un es dzīvoju bez rūpēm. Esmu pilnīgi apmierināts ar visu; tiesa, man jau ir trīsdesmit gadu, bet tas vēl nav nekāds vecums. Pirms dažām dienām es saņēmu pa pastu divas putna spalvas no tālienes — no cilvēka, no kura nemaz necerēju tās saņemt, — divas zaļas spalvas aploksnē ar ģerboni, un aploksne bija aizzīmogota ar oblātu. Es tīksminājos, skatoties uz šim velnišķīgi zaļajām spalvām. Nekas cits man nekaiš, tikai lāgiem jūtu kaulu sāpes kreisajā kājā no ievainojuma, kaut arī tas jau sen sadzijis.

Atceros, pirms diviem gadiem laiks pagāja ļoti ātri, nevis tā kā tagad, nepaspēju ne atjēgties — vasara jau garām. Tas bija pirms diviem gadiem, tūkstoš astoņi simti piecdesmit piektajā gadā, un patlaban esmu nolēmis sev pašam par prieku uzrakstīt, ko toreiz piedzīvoju vai varbūt tikai redzēju sapņos. Tagad jau daudz kas aizmirsies no tiem atgadījumiem, jo gandrīz nemaz neesmu par tiem domājis; atceros vienīgi, ka naktis bija ļoti gaišas. Taču daudz kas man šķita dīvains: gadam, kā parasti, bija divpadsmit mēnešu, bet nakts bija kļuvusi par dienu, un pie debesīm neparādījās neviena zvaigzne. Arī ļaudis tur bija īpatnēji, nekad vairs tādus neesmu saticis.

Dažkārt pagāja tikai viena nakts — un vakarējais bērns bija pieaudzis, kļuvis par saprātīgu, skaistu cilvēku. Un šai apstāklī neslēpās nekāda burvestība, es tikai kaut ko tādu nebiju agrāk pieredzējis. Jā, nekad, nekad vēl nebiju pieredzējis.

Lielā, baltā mājā pie pašas jūras liktenis mani saveda kopa ar cilvēku, kas neilgi nodarbināja manas domas. Tagad es šo cilvēku tikai retumis atceros, nē, esmu viņu pat galīgi aizmirsis; turpretī skaidri atceros pavisam ko citu —jūras putnu klaigas, medības mežā, savas naktis, katru vasaras silto stundu. Jā, tā bija tīrā nejaušība, ka es ar viņu iepazinos, un, ja nebūtu šās nejaušības, viņa nevienu dienu nenodarbinātu manas domas.

No savas būdas es varēju redzēt salu un šēru jūkli, gabaliņu jūras un zilās klinšu kores, bet aiz būdas pletās mežs, bezgalīgs mežs. Kā es priecājos par sakņu un lapu smaržu, par priežu sveķu lekno dvaku! Tikai mežā viss manī norima, es jutos spēkpilns un mana dvēsele kļuva apskaidrota. Katru dienu es devos kalnos kopā ar Ezopu un nekā cita nevēlējos — tikai staigāt pa kalniem, lai gan sniegs vēl nebija nokusis un vietām melnoja dubļu lāmas. Mans vienīgais biedrs bija Ezops. Tagad man ir Kora, bet toreiz bija Ezops, mans suns, kuru es vēlāk nošāvu.

Bieži, kad es vakaros atgriezos savā būdā, mani pārņēma mājības sajūta, patīkamas trīsas, un es runāju ar Ezopu par to, cik mums te ir labi. «Tā, tagad mēs iekursim uguni un izcepsim putnu,» es teicu. «Kā tu domā?» Un, kad abi bijām paēduši vakariņas, Ezops nometās savā vietā pie pavarda, bet es aizdedzināju pīpi, apgūlos uz lāviņas un klausījos meža klusajās šalkās. Vējš pūta uz mūsu mitekļa pusi, un es varēju dzirdēt rubeni urulējam tālu kalnos. Citādi viss bija kluss.

Un bieži vien es tā aizmigu — ar visām drēbēm un atmodos tikai no jūras putnu rīta klaigām. Paskatījos laukā pa logu, redzēju lielās, baltās noliktavas ēkas, veikaliņu, kurā mēdzu pirkt maizi, Sirilundas piestātni un atkal atlaidos guļus, brīnīdamies, ka esmu pašos Norvēģijas ziemeļos, vientuļā būdā meža malā.

Tad Ezops nopurinājās, izstaipīja garo, tievo ķermeni, nožvadzināja kakla siksnu, nožāvājās un paluncināja asti, un es pēc šīm divām trim nomiedža stundām piecēlos pilnīgi izgulējies un apmierināts ar visu, itin visu.

Tā pagāja daudzas naktis.

II

Reizēm lietus līst aumaļām un neganti plosās vētra, tomēr tādā nejaukā dienā pēkšņi uzvilnī neizprotams prieks un gribas aiziet kaut kur tālu projām, lai tikai nezaudētu šo laimes izjūtu. Cilvēks tad apstājas, raugās tieši uz priekšu, pēc tam klusi iesmejas un paveras apkārt Par ko viņš domā? Vienalga, kaut vai par tīru loga rūti par saulstaru stiklā, par strautiņu, kas urdz ielejā, varbūt par zilu plaisu mākoņos. Nekas vairāk nav vajadzīgs.

Turpretī citreiz pat kaut kas neparasts nespēj atvairīt vienaldzību un nomāktību.

Arī balles zālē var sēdēt un garlaikoties, neiejusties vispārējā jautrība. Tāpēc, ka mēs tikai paši sevī rodam avotu gan skumjām, gan priekiem.

Atceros kādu dienu. Biju nokāpis lejā, piekrastē. Mani pārsteidza lietus, es, patvēros laivu šķūnī. Sāku klusi dziedāt, taču bez jebkāda prieka, bez patikas, vienīgi lai nosistu laiku. Man līdzi bija Ezops, viņš apsēdās un ieklausījās. Es mitējos dziedāt un arī ieklausījos, jo izdzirdēju balsis. Tās aizvien tuvojās. Nejaušība, tīra nejaušība.

Pie manis šķūnī iedrāzās divi kungi un meitene. Smiedamies viņi cits citam uzsauca:

— Ātrāk! Patversimies tepat! Es piecēlos.

Vienam no vīriešiem bija mugurā balts, nestīvināts krekls, galīgi samircis un nokarens, slapjajās krekla krūtīs dižojās briljanta spraude. Kājās viņam bija garas, šauras, visai švītīgas kurpes. Es paklanījos, tas bija Maka kungs, tirgonis, es viņu pazinu, jo mēdzu pirkt maizi viņa veikalā. Viņš pat mani bija ielūdzis pie sevis mājās, bet es tur vēl nebiju bijis.

— Re, paziņa! — viņš izsaucās, mani ieraudzījis. — Mēs gājām uz dzirnavām, bet vajadzēja griezties atpakaļ. Tas tik ir laiciņš! Bet kad jūs nāksiet uz Sirilundu, leitnanta kungs?

Viņš mani iepazīstināja ar mazo, melnbārdaino kungu — ārstu, kas dzīvoja viņam kaimiņos pie Annas baznīcas.

Meitene mazliet pacēla plīvuru no deguna un sāka klusi runāties ar Ezopu. Es ievēroju viņas jaku, pēc drānas kreisās puses un pogcaurumiem varēja redzēt, ka jaka ir pārkrāsota. Maka kungs mani iepazīstināja arī ar meiteni, tā bija viņa meita, vārdā Edvarda.

Edvarda uzmeta man ašu skatienu cauri plīvuram, tad atkal sāka sačukstēties ar Ezopu un burtot uzrakstu uz suņa kakla siksnas:

— Tātad tevi sauc par Ezopu ... Dakter, kas tas Ezops tāds bija? Es vienīgi atceros, ka viņš sacerēja fabulas. Vai viņš bija frīģietis, vai? Nē, nudien nezinu.

Bērns, skolniece. Es skatījos uz viņu. Slaida, bet vēl neizveidojusies, piecpadsmit sešpadsmit gadu, garas, melnīgsnējas rokas bez cimdiem. Droši vien, pārgājusi mājās, viņa vārdnīcā uzmeklēs vārdu «Ezops», lai izdevīgā gadījumā paspīdētu ar zināšanām.

Maka kungs iztaujāja mani par medībām. Kas visbiežāk trāpoties pa šāvienam?

Es varot izmantot jebkuru no viņa laivām, tikai iepriekš jāpasakot. Ārsts visu laiku tikai klusēja. Kad viņi gāja projām, es ievēroju, ka ārsts mazliet klibo un atbalstās uz spieķa.

Devos mājup; dvēselē man bija tāds pats tukšums kā iepriekš, un es vienaldzīgi dungoju. Šī tikšanās laivu šķūnī manu noskaņu nemainīja. Visspilgtāk atmiņā bija palikusi Maka kunga slapjā krekla krūts ar briljanta spraudi, kas arī bija slapja un gandrīz bez mirdzuma.

III

Netālu no manas būdas bija akmens, liels, pelēks akmens. Tas izskatījās tik draudzīgs, it kā lūkojās manī, kad es nācu mājās, un mani pazina. Rītos, dodamies medībās, es mēdzu iet garām šim akmenim, un atgriežoties mani it kā sagaidīja uzticams draugs.

Mežā bija sākušās medības. Reizēm es nošāvu kādu medījumu, reizēm nenošāvu neko.

Viņpus salām pletās jūra, rāma un smagnēja. Es bieži uzkāpu kalnos un raudzījos uz jūru no augšas. Klusajās dienās kuģi gandrīz nevirzījās uz priekšu, dažkārt trīs dienas no vietas balgoja viena un tā pati bura, maza un balta, gluži kā kaija virs ūdens. Bet tad sacēlās vējš un izdzēsa tālē kalnus, sākās vētra, tā auļoja šurp no dienvidrietumiem, un man acu priekšā norisinājās interesanta aina. Visu pārklāja dūmaka, zeme un debesis sajaucās kopā. Jūra sagriezās trakulīgā virpuļdejā, no dzīlēm uzmutuļoja jātnieki, zirgi, sadriskāti karogi. Es stāvēju, patvēries aiz klintsraga, un ļāvos domām. Dievs vien zina, es domāju, kam šodien esmu liecinieks un kādēļ jūra tā paveras manam acīm. Varbūt šajā brīdī man lemts ieraudzīt pasaules smadzenes, vērot, kā tās satraukti darbojas. Ezops bija nemierīgs, lāgu lāgiem pacēla purnu un ošņājās, viņam viegli trīcēja kājas. Tā kā es nebildu ne vārda, viņš nogulās man pie kājām un arī sāka raudzīties uz jūru. Neatskanēja neviena balss, neviens kliedziens, visapkārt tikai dobja, nerimtīga šalkoņa. Tālu jūrā pacēlās vientuļš akmens; kad tam pāri vēlās bangas, tas palēcās uz augšu gluži kā neprātīgs, nē, kā jūras dievs, kas, izslējies no ūdens, pārskata jūru un sprauslo tā, ka mati un bārda ceļas stāvus. Un tūlīt atkal iegrimst putojošajos viļņos.

Un šajā vētrā ceļu uz krastu lauza mazs, melns tvaikonītis...

Kad es pēcpusdienā aizgāju uz piestātni, mazais, melnais tvaikonītis jau stāvēja ostā; tas, izrādās, bija pasta tvaikonis. Paskatīties uz reto viesi bija salasījies daudz ļaužu, un es ievēroju, ka visiem, lai cik tie atšķirīgi, bija zilas acis. Kāda meitene baltu vilnas lakatu ap galvu stāvēja mazliet iesāņus. Viņas mati bija ļoti tumši, un baltais lakats no tiem krasi atšķīrās. Viņa ziņkāri aplūkoja gan mani, gan manu ādas jaku, gan ieroci. Kad es viņu uzrunāju, viņa samulsa un novērsās. Es sacīju:

— Tev vienmēr jānēsā balts lakats, tas tev piestāv.

Tai mirklī pie viņas pienāca spēcīgs liela auguma vīrs, ģērbies islandiešu svārkos, viņš meiteni sauca par Evu. Viņa acīmredzot bija šā vīra meita. Garo, spēcīgo cilvēku es pazinu, tas bija kalējs, vietējais kalējs. Pirms pāris dienām viņš manai bisei bija pielicis jaunu gaili...

Un lietus un vējš darīja savu darbu un nodeldēja sniegu. Dažas dienas bija drēgns un netīkams, satrunējušie zari brikšķēja, vārnas pulcējās baros un ķērca. Taču tas nevilkās ilgi, saule jau bija tuvu, un kādu dienu tā iznira tepat no meža. Saulei lecot, man aizvien uzvilnī gaviļaina sajūsma, prieka pārņemts, es uzmetu plecos bisi.

IV

Tajā laikā man medījumu netrūka, šāvu, ko vēlējos, gan zaķus, gan teterus, gan irbes un, ja nonācu piekrastē un pa šāvienam gadījās kāds jūras putns, nošāvu arī to.

Tas bija jauks laiks, dienas kļuva arvien garākas un gaiss dzidrāks, es nodrošinājos ar pārtiku divām dienām un devos kalnos — līdz pašām augstienēm, tur satikos ar lapiešiem un dabūju no viņiem sieru — mazus, treknus sieriņus, no kuriem vēdīja zāļu smarža. Devos turp ne vienreiz vien. Atceļā allaž nošāvu kādu putnu un iebāzu to somā. Es apsēdos un turēju saitē Ezopu. Kādu jūdzi lejāk bija jūra; klintis bija slapjas un melnas no ūdens, kas šļakstījās pret tām, ūdens guldzēja un bulbināja — mūžam viena un tā pati vienkāršā melodija. Un šī klusā melodija īsināja man dažu labu stundu, kad es sēdēju kalnos un lūkojos visapkārt. «Skan te tāda klusa, nerimtīgā dziesmiņa,» es domāju, «bet neviens tajā neklausās, neviens to neatceras, tomēr tā skan un skan bez mitas!» Es klausījos šai dziesmiņā, un man šķita, ka neesmu vairs viens te, kalnos. Lāgu lāgiem kaut kas notika: nogranda pērkons, kaut kur atšķēlās klints gabals un ievēlās jūrā, pamezdams uz kraujas kūpošu akmens šķembeļu taciņu.

Ezops tūlīt pacēla purnu un sāka ostīt gaisu, brīnīdamies, no kurienes nāk deguma smaka. Kad kūstošā sniega strautiņi klintīs izgrauzuši plaisas, pietiek ar vienu šāvienu vai pat skaļu kliedzienu, lai liels klints bluķis atlūztu un iegāztos jūrā...

Pagāja stunda, varbūt pat vairākas stundas, laiks ritēja tik strauji. Es palaidu vaļā Ezopu, uzmetu plecos somu un devos mājup. Diena pamazām dzisa. Iegājis mežā, es vienmēr nokļuvu uz savas pazīstamās līkloču takas. Cītīgi metu cilpas — laika man diezgan, nav kur steigties, mājās mani neviens negaida. Brīvi es staigāju pa savu valstību — rāmo mežu, man nevajadzēja pielikt soli. Putni jau bija apklusuši, tikai rubenis tālumā rubināja bez mitas.

Es iznācu no meža un ieraudzīju divus cilvēkus, tie pastaigājās, un es viņus panācu; izrādījās, ka tie bija Edvardas jaunkundze — es viņu pazinu un sveicināju — un ārsts. Man vajadzēja viņiem parādīt bisi. Viņi aplūkoja arī manu kompasu, manu somu; es viņus uzaicināju pie sevis būdā, un viņi apsolījās kādu dienu iegriezties.

Bija iestājies vakars. Es pārnācu mājās, iekūru uguni, izcepu putnu un paēdu vakariņas. Rīt atkal būs jauna diena. ..

Visapkārt rāmi un klusi. Es gulēju un raudzījos ārā pa logu. Mežu rotāja burvīgs mirdzums, saule jau bija norietējusi un atstājusi pie apvāršņa sarkani kvēlošu atblāzmu, it kā uztrieptu ar eļļas krāsu. Debesis bija skaidras un tīras, es lūkojos šajā dzidrajā dzelmē, un man it kā atklājās pasaules dzīles, un mana sirds alkaini pukstēja un tiecās pretī šīm bezgalīgajām dzīlēm. «Dievs vien to zina,» es domāju, «kādēļ apvārsnis vakaros tērpjas zeltā un purpurā, laikam tur, augšā, notiek greznas dzīres ar vizināšanos pa debesu straumēm zvaigžņu mūzikas pavadījumā. Tā tas izskatās.» Un es aizveru acis un dodos līdzi dzīrotājiem, un domas uzvirmo cita pēc citas un sašķetinās ...

Tā aizritēja ne viena vien diena.

Es klaiņoju un vēroju kūstam sniegu, plaisājam ledu. Bieži, kad mājās pietika ēdamā, es bez ieroča brīvi klīdu apkārt un ļāvu laikam aizritēt. Lai kur es skatījos, visur bija daudz ko redzēt un dzirdēt, ar katru dienu viss pamazām mainījās, pat vītoli un kadiķi klusi gaidīja pavasari. Es aizgāju arī līdz dzirnavām, tās vēl bija apledojušas; zeme tām apkārt gadu gaitā bija nomīdīta un skaidri liecināja, ka te daudzi nākuši ar graudu maisiem uz muguras. Es tur klejoju tikpat kā starp cilvēkiem, jo sienas bija iegriezti daudzi burti un arī datumi.

Labi!

V

Vai lai rakstu vēl? Nē, nē. Varbūt tikai sev pašam par prieku, laika īsināšanai attēlošu, kā pirms diviem gadiem atnāca pavasaris un kāda izskatījās apkaime. Zeme un jūra viegli smaržoja, saldeni smaržoja pēc trūdošām lapām, un žagatas laidelējās ar zariņiem knābī un taisīja ligzdas. Vēl tikai pāris dienu — un strauti sāks mutuļot un uzplūdīs, pār krūmiem jau lidināsies balti taurenīši un zvejnieki atgriezīsies mājās no ziemas zvejas. Divas tirdzniecības liellaivas pārbrauca pilnas ar zivīm un izmeta enkuru blakus žāvētavām. Pēkšņi vienā no lielākajām salām, kur izlika zivis kaltēšanai, sākās rosme. To visu es redzēju pa savas būdas logu.

Taču līdz būdai troksnis neatbalsoja, nekas netraucēja manu vientulību. Dažreiz kāds pagāja garām; es satiku Evu, kalēja meitu, viņai pie deguna bija izsitušies daži vasaras raibumi.

— Uz kurieni tu iesi? — es jautāju.

— Uz mežu pēc malkas, — viņa klusi atbildēja. Rokā viņai bija virve, ar ko sasiet malku, un galvā baltais lakats. Es viņu pavadīju ar acīm, bet viņa neatskatījās.

Un atkal pagāja daudzas dienas, iekāms es kādu ieraudzīju.

Pavasaris kļuva sparīgāks, mežs atdzīvojās. Mani priecēja strazdi, tie sēdēja koku galotnēs, lūkojās saulē un svilpoja. Dažkārt es cēlos jau divos, lai kopā ar putniem un zvēriem sveiktu saullēktu.

Arī mani bija pārņēmis pavasaris, lāgiem man asinis mutuļot mutuļoja. Es sēdēju būdā un domāju, ka jāsakārto zvejas rīki un makšķeru auklas, tomēr nepakustināju ne pirkstu; manā sirdī strāvoja mulss un neizprotams nemiers. Pēkšņi Ezops pielēca kājās, palika stāvot un īsi ierējās. Būdai tuvojās cilvēki, es aši noņēmu naģeni un jau dzirdēju pie durvīm Edvardas balsi. Viņa kopā ar ārstu, kā solījusi, bez liekām ceremonijām bija ieradusies pie manis.

— Jā, viņš ir mājās, — es dzirdēju meitenes balsi. Viņa ienāca un neveikli sniedza man roku. — Mēs bijām arī vakar, bet nesastapām jūs mājās, — viņa paskaidroja.

— Viņa apsēdās uz lāviņas, uz segas, un apskatīja būdu. Ārsts apsēdās man blakām uz garā sola. Mēs sākām tērzēt, runājām par visu ko; es viņiem, starp citu, pastāstīju, kādi putni un zvēri mīt mežā un kad tos drīkst šaut. Patlaban aizliegts šaut rubeņus.

Ārsts arī šoreiz lielāko tiesu klusēja, bet, ieraudzījis uz mana pulvera raga Pāna figūru, viņš sāka skaidrot mītu par Pānu.

— Bet no kā jūs tagad pārtiekat, ja putniem ir saudzēšanas laiks? — piepeši ievaicājās Edvarda.

— No zivīm, parasti no zivīm, — es atteicu. — Ēdienu vienmēr var dabūt.

— Bet jūs taču varat nākt pusdienās pie mums, — viņa sacīja. — Pērn jūsu būdā dzīvoja kāds anglis, viņš bieži vien nāca ēst pie mums.

Edvarda lūkojās uz mani, un es lūkojos uz viņu. Pēkšņi man sirds notrīcēja it kā no laipna sveiciena. «Tas no pavasara, no gaišās dienas,» es vēlāk nodomāju. Turklāt Edvardai bija apbrīnojami izliektas uzacis.

Viņa pateica dažus vārdus par manu mājokli. Pie sienām es biju sakāris visādas ādas un putnu spalvas, būda atgādināja mežoņa mitekli. Edvarda tam piekrita.

— Jā, īsta miga, — viņa sacīja.

Es saviem viesiem nekā nevarēju piedāvāt un, paprātojis ar ko viņus uzcienāt, nolēmu izcept putnu. To varētu ēst pēc mednieku paražas — turot pirkstos. Tas būtu ļoti uzjautrinoši.

Un es izcepu putnu.

Edvarda stāstīja par angli. Dīvains vecis bijis, pats ar sevi sarunājies. Viņš bijis katolis, visur nēsājis līdzi kabatā mazu lūgsnu grāmatiņu ar melniem un sarkaniem burtiem.

— Vai tādā gadījumā viņš nebija īrs? — ārsts vaicāja.

— Īrs?

— Nu ja, ja jau bija katolis.

Edvarda pietvīka un kaut ko murmināja, acis novērsusi. — Droši vien bija īrs.

Viņa sadrūma. Man kļuva meitenes žēl, un es teicu:

— Nu protams, jums ir taisnība, viņš bija anglis. Īri jau nebrauc uz Norvēģiju.

Mēs norunājām kādu dienu izbraukt ar laivu un paskatīties, kā žāvē zivis.

Es pavadīju viesus nelielu gabaliņu un atgriezies ņēmos sakārtot zvejas rīkus.

Tīkls bija karājies uz naglas pie durvīm, dažas cilpiņas rūsa saēdusi; es uzasināju āķus, saliecu tos, pārbaudīju zvejas vadus. Kā man šodien neveicās darbs! Galvā plaiksnīja visādas liekas domas, man pēkšņi šķita, ka esmu darījis slikti, ļaujot Edvardai visu laiku sēdēt uz lažiņas un nepiedāvājot viņai vietu uz sola. Piepeši skaidri iztēlojos viņas melnīgsnējo seju un kaklu. Priekšautu viņa bija apsējusi zem jostasvietas, lai — pēc toreizējās modes prasības — izskatītos garāka. Es atcerējos, cik meitenīgi kaunīga izteiksme bija viņas īkšķim, tas radīja manī maigumu, un rieviņas ap locītavām bija tik jaukas. Un cik kvēla bija lielā mute!

Es piecēlos, atvēru durvis un ieklausījos. Nekā nedzirdēju, un nebija jau arī ko dzirdēt. Atkal aizvēru durvis. Ezops piecēlās no paklāja, viņš juta, ka esmu satraukts.

Man ienāca prātā aizskriet pie Edvardas un palūgt viņai dažus pavedienus zīda diega, ar ko salāpīt tīklu; tā nebija izdoma, es varēju izklāt tīklu un parādīt rūsas saēstās cilpas. Jau biju izgājis pa durvīm, kad atcerējos, ka pašam mušu kastītē ir zīda diegi.

Un es klusi un gurdeni iegāju atpakaļ.

Būdā man uzvēdīja kaut kas svešs, likās, mani te kāds gaidītu.

VI

Man jautāja, vai es vairs nešaujot. Vaicātājs bija kāds zvejnieks, viņš divas dienas zvejojis līcī, bet neesot dzirdējis ne šāviena. Jā, es nemedīju. Es visu laiku uzturējos būdā, kamēr bija ko ēst.

Trešajā dienā es devos medībās. Mežs jau bija sazaļojis, smaržoja pēc zemes un kokiem, samirkušajai sūnai spraucās cauri meža ķiploku zaļie dzinumi. Apsēdies es gremdējos pārdomās. Trīs dienās nebiju redzējis nevienu citu cilvēku, tikai zvejnieku, kuru sastapu vakar. Varbūt šovakar, iedams mājās, satikšu kādu mežmalā, kur toreiz sastapu ārstu un Edvardu. Iespējams, ka viņi atkal tur pastaigājas. Ko var zināt? Bet kādēļ es domāju tieši par šiem diviem?... Nošāvu divas irbes un vienu tūdaļ izcepu, pēc tam piesēju Ezopu.

Es ēdu, gulēdams jau apžuvušā mežnorā. Visapkārt bija kluss, tikai vējiņš viegli šalkoja lapotnē un šad tad iekliedzās kāds putns. Es gulēju un vēroju, kā lēnām šūpojas koku zari; vējiņš darīja savu darbu, iznēsāja putekšņus no zara uz zaru, neaizmirsdams nevienu zieda vainadziņu. Mežs bija saldkairē noreibis. Zaļš kāpurs, sprīžmetis, līžņāja pa zaru, līžņāja bez mitas, it kā nedrīkstētu atpūsties. Tas, kaut gan tam bija acis, laikam nekā neredzēja, jo bieži izslējās stāvus un taustījās apkārt, kur varētu pieķerties. Šķita, ka gabaliņš zaļa pavediena apvīlē zaru lieliem dūrieniem.

Droši vien pievakarē tas būs ticis līdz galam.

Klusums. Es pieceļos un eju, apsēžos un atkal pieceļos. Ir apmēram četri, kad būs seši, es došos uz mājām un varbūt kādu satikšu. Man vēl ir divas stundas laika, bet es jau mazliet uztraucos, notraušu viršus un sūnas no savām drēbēm. Es pazīstu vietas, pa kurām soļoju, pazīstu te visus kokus un akmeņus, kas ir atraduši no cilvēkiem; zem manām kājām čaukst lapas. Šī vienmuļā šalkoņa, šie pazīstamie koki un akmeņi!

Mani pārņem dīvainas pateicības jūtas, mana sirds atvilgst — tas viss pieder man, to visu es mīlu. Es paceļu sausu zaru, turu rokā un skatos uz to, sēdēdams uz celma un gremdēdamies savās domās. Zars ir gandrīz satrunējis, tam tik čaugana miza, man kļūst tā žēl. Piecēlies, lai ietu tālāk, es zaru neaizsviežu, bet piesardzīgi nolieku zemē un līdzjūtīgi noraugos uz to. Un, kad uzmetu tam pēdējo skatienu, manas acis ir valgas.

Pulkstenis jau ir pieci. Saule rāda laiku neprecīzi, es visu dienu esmu gājis uz rietumiem, un tagad tā mani par pusstundu droši vien apkrāpj. Esmu to jau aprēķinājis, bet līdz pulksten sešiem tomēr vēl ir vesela stunda, tāpēc es atkal pieceļos un eju. Un lapas čaukst man zem kājām. Tā aizrit stunda.

Tieši pretī, ielejā, es redzu upīti un dzirnavas, kas ziemā bija apledojušas, un apstājos. Dzirnavas darbojas, to rūkoņa mani izrauj no sapņainības, es uz vietas apstājos. «Nokavēju!» es iesaucos. Sirds man sažņaudzas. Es tūlīt apgriežos un steidzos mājup, taču zinu, ka esmu nokavējis. Eju ašāk, skrienu. Ezops noprot kaut ko nelāgu, rausta saiti, smilkst un metas līdzi. Zem mūsu kājām uzvirpuļo sausās lapas.

Bet, kad mēs sasniedzam mežmalu, neviena tur neredz, visur klusums, neviena nav.

— Neviena nav! — es saku. — To jau es zināju.

Brīdi pastāvējis, es sāku iet, domas mani dzītin dzina, pagāju garām savai būdai un devos tālāk uz Sirilundu ar Ezopu, somu un bisi, ar visām savām mantām.

Maka kungs mani saņēma ļoti laipni un ielūdza vakariņās.

VII

— Man šķiet, ka varu lasīt citu cilvēku dvēselēs; varbūt tā nemaz nav. Kad esmu labā noskaņā, liekas, ka ieskatos dziļi citu dvēselēs, lai gan nemaz neesmu tāds gaišprātis. Mēs sēžam kādā istabā — daži vīrieši, dažas sievietes un es —, un es it kā redzu visu, kas notiek šo cilvēku dvēselēs, zinu visu, ko viņi par mani domā. Nekas man nepaliek apslēpts: lāgiem asinis ieplūst viņiem vaigos un viņi pietvīkst, citreiz viņi izliekas, it kā raudzītos uz otru pusi, tomēr slepus skatās uz mani. Bet es sēžu un visu to novēroju, un neviens nenojauš, ka redzu, kas notiek viņu dvēselēs. Vairākus gadus es domāju, ka spēju lasīt visu cilvēku dvēselēs. Varbūt tas nemaz tā nav...

Es paliku pie Maka kunga visu vakaru. Es, protams, būtu varējis aiziet tūlīt, man nemaz nebija interesanti palikt sēžot, bet vai tad nebiju atnācis tāpēc, ka domas mani vilka šurp? Un vai varēju tūdaļ aiziet? Mēs spēlējam vistu un pēc vakariņām dzērām todiju, es sēdēju ar seju pret logu, galvu noliecis. Man aiz muguras Edvarda staigāja iekšā un ārā. Ārsts bija aizbraucis uz mājām.

Maka kungs man rādīja savas jaunās lampas, pirmās parafīna lampas ziemeļos, greznas, uz smagām svina kājām, viņš pats ik vakaru tās aizdedzināja, lai izvairītos no negadījumiem. Paris reižu viņš ieminējās par savu vectēvu konsulu Maku.

— Mans vectēvs konsuls Maks saņēma šo spraudi no paša Kārļa Juhana rokas, — viņš sacīja un parādīja ar pirkstu uz savu briljanta spraudi.

Viņa sieva bija mirusi, viņš parādīja viņas portretu, kas karājas blakus istabā, — cienīga gaišmate ar augstprātīgu smaidu. Tajā istabā stāvēja grāmatskapis ar vecām franču grāmatām, acīmredzot tās bija mantotas, sējumi grezni un apzeltīti, un daudzi agrākie īpašnieki tajās ierakstījuši savu vārdu. Starp grāmatām bija arī enciklopēdijas.

— Maka kungs taču bija domājošs cilvēks.

Vistu spēlēt uzaicināja arī divus pārdevējus, tie gan bija gausi un nedroši partneri, ilgi pārdomāja katru gājienu, tomēr bieži kļūdījās. Vienam no viņiem palīdzēja Edvarda.

Es apgāzu glāzi, jutos nelaimīgs un piecēlos kājās.

— Ak dievs, es apgāzu glāzi! — iesaucos. Edvarda saka smieties un atbildēja:

— Jā, to mēs redzam!

Visi smiedamies apgalvoja, ka tas esot tīrais nieks. Man iedeva dvieli, ar ko noslaucīties, un spēle turpinājās. Pulkstenis bija vienpadsmit.

Edvardas smiekli mani netīkami uzbudināja, es palūkojos uz viņu un atzinu, ka viņas seja kļuvusi neizteiksmīga, gandrīz neglīta. Maka kungs beidzot spēli pārtrauca, paziņodams, ka abiem pārdevējiem jādodas pie miera, pēc tam viņš atslīga pret dīvāna atzveltni un sāka stāstīt par jauno izkārtni, ko taisoties pielikt pie veikala durvīm piestātnes pusē, un lūdza man šajā ziņā padomu.

Kādu krāsu lai izvēlas? Es garlaikojos un, nekā nedomādams, ieteicu melnu, taču Maka kungs tūdaļ piekrita:

— Jā, melnu, tā ir īstā! Tieši to es biju iedomājies. «Sāls un tukšu mucu tirgotava» — melniem burtiem, tā būs vislepnāk. . . Edvarda, vai tev nav laiks iet gulēt?

Edvarda piecēlās, sniedza mums abiem roku, pateica arlabunakti un aizgāja. Mēs vēl palikām sēžot. Runājām par dzelzceļu, ko uzbūvēja pērngad, par pirmo telegrāfa līniju. Diezin kad te ziemeļos nonāks telegrāfs!

Klusums.

— Redzat, — Maka kungs sacīja, — man tā pamazam vien apritējuši četrdesmit seši gadi un mati un bārda jau sirmo. Jā, samanu tuvojamies vecumu. Jūs mani redzat dienā un domājat, ka esmu jauns, bet vakaros, kad palieku viens, jūtos pavisam slikti.

Tad sēžu te, istabā, un lieku pasjansu. Un iznāk arī, ja drusku pārmaina kārtis. Ha-ha-hā!

— Vai pasjanss tad iznāk, ja pārmaina kārtis? — es jautāju.

— Jā.

Es skatījos viņam acīs, un man šķita, ka varu tajās lasīt.. .

Viņš piecēlās, piegāja pie loga un sāka raudzīties laukā; viņš stāvēja salīcis, viņa kakls bija matiem noaudzis. Es arī piecēlos. Viņš pagriezās un nāca man pretī savās garajās smailpurnu kurpēs, abus īkšķus viņš bija iebāzis vestes kabatās un viegli kustināja rokas gluži kā spārnus; viņš smaidīja. Tad viņš vēlreiz apgalvoja, ka viņa laiva esot manā rīcībā, un sniedza man roku.

— Atļaujiet jūs pavadīt, — viņš sacīja un izdzēsa lampas.

Mēs izgājām ārā.

Viņš rādīja ar roku uz kalēja māju un teica:

— Iesim pa šo ceļu! Tas ir īsāks.

— Nē, — es atbildēju. — Gar piestātni ir tuvāk. Mēs mazliet pastrīdējāmies un katrs palikām pie sava.

Es biju pārliecināts, ka man taisnība, un nesapratu viņa stūrgalvību. Beidzot viņš ieteica, lai ejam katrs pa savu ceļu, kurš atnāks pirmais, tas gaidīs pie būdas.

Mēs devāmies ceļā. Viņš drīz vien pazuda mežā.

Es gāju kā parasti un izrēķināju, ka būšu vismaz piecas minūtes ātrāk. Bet, kad pienācu pie būdas, viņš jau bija priekšā. Viņš man uzsauca:

— Redzat nu! Es vienmēr eju pa šo ceļu, tas ir daudz īsāks.

Es izbrīnījies lūkojos uz viņu, viņš nebija aizelsies, nelikās, ka būtu skrējis. Viņš tūdaļ atsveicinājās, pateicās par apciemojumu un devās atpakaļ pa to pašu ceļu.

Es stāvēju un domāju: cik savādi! Man šķita, ka labi izjūtu attālumu, biju pa šiem abiem ceļiem gājis vairākas reizes. Mīļais cilvēk, vai tikai tu atkal nemānies? Vai tikai tā nav kāršu pārmainīšana?

Ieraudzīju viņa muguru atkal nozūdam mežā.

Nākamajā mirklī es viņam sekoju, sekoju ātri un piesardzīgi; redzēju, ka viņš vienā laidā slauka sviedrus, un nu vairs nezināju, vai viņš tikko skrējis vai ne.

Patlaban viņš gāja ļoti lēni, es viņu neizlaidu no acīm. Pie kalēja mājas viņš apstājās.

Es paslēpos aiz stūra un redzēju, ka durvis atveras un Maka kungs ieiet iekšā.

Pulkstenis bija viens, es to noteicu pēc jūras un zāles.

VIII

Kaut kā pavadīju dažas dienas mežā, dziļā vientulībā. Mīļais dievs, man nekad nav bijis tik vientulīgi kā šai pirmajā dienā! Pavasaris bija pilnā plaukumā, jau ziedēja pienenes un pelašķi, bija atlidojušas žubītes un kaņepīši — es pazinu visus putnus šai mežā. Brīžiem izvilku no kabatas divus divdesmit piecu šiliņu gabalus un tos skandināju, lai nejustos tik vientuļš. Es domāju: būtu man pretī nākuši Dideriks un Iselina!

Nakts vairs nemaz neiestājās, saule, tikko iegrimusi jūrā, tūlīt atkal iznira laukā — sārta, atsvaigusi, it kā pārpilnām padzērusies skaidra ūdens. Cik brīnumaini pagāja manas naktis! Neviens cilvēks tam neticētu! Vai tas nebija Pāns, kas sēdēja kokā un mani vēroja? Viņa vēders bija atvēries, un viņš sēdēja sagumis, it kā dzertu no sava vēdera Bet tas viss bija tikai izlikšanās, viņš caur pieri lūkojās uz mani, un koks trīsēja no viņa klusajiem smiekliem, jo viņš redzēja, cik juceklīgas manas domas.

Meža bija sākusies rosība, zvēri šņākāja un saostījās, putni sasaucās cits ar citu. To klaigas pieskandēja gaisu. Togad bija salidojušas arī maijvaboles, to dūkoņai piejaucās naktstauriņu spārnu vieglās vēdas, visapkārt it kā jautās čuksti. Cik daudz tur varēja saklausīt! Es negulēju trīs naktis, domāju par Dideriku un Iselinu.

«Pag,» es nodomāju, «gan jau viņi nāks. Iselina aizvilinās Dideriku pie kāda koka un teiks:

«Stāvi te, Diderik, un pieskati savu Iselinu, es palūgšu šim medniekam sasiet man kurpju saites.»

Un šis mednieks esmu es, un viņa, acis pamirkšķinādama, liek man to saprast.

Un, kad viņa pienāk man klāt, mana sirds visu nojauš, tā nevis pukst, bet dauzās. Un Iselina ir kaila zem kleitas, un es pieskaros viņai ar roku.

«Sasien man kurpju saites!» viņa saka, un viņas vaigi deg. Un pēc mirkļa viņa čukst tieši pie manas mutes, pie manām lūpām: «Kāpēc tu nesasien man kurpju saites, mīļais, mans mīļotais?... Kāpēc tu tās nesasien? ...»

Bet saule iegrimst jūrā un atkal iznirst — sārta, atsvaigusi, it kā skaidra ūdens padzērusies. Un visapkārt čuksti, čuksti. ..

Pēc brīža viņa man pie pašas mutes saka:

«Man jāiet. . .»

Un aiziedama pamāj ar roku, viņas vaigi joprojām deg, seja ir maiga un kaismīga.

Tad viņa atkal pagriežas pret mani un pamāj.

Bet Dideriks atiet no koka, pieiet pie viņas un saka:

«Iselin, ko tu darīji? Es visu redzēju.»

Viņa atbild:

«Diderik, ko tu redzēji? Es neko nedarīju.» «Iselin, es redzēju, ko tu darīji,» viņš atkārto. «Es visu redzēju.»

Tad mežā novizuļo viņas līksmie smiekli, viņa aiziet kopā ar Dideriku — gaviļaina un grēcīga no galvas līdz kājām. Uz kurieni viņa iet? Pie kāda cita vientuļa mednieka.»

Bija pusnakts. Ezops bija norāvies, es dzirdēju viņa rejas mežā, viņš medīja uz savu roku, un, kad es beidzot atmānīju viņu atpakaļ, pulkstenis jau bija viens.

Parādījās kāda gane, viņa adīja zeķi, klusi dungoja un raudzījās apkārt. Bet kur viņas ganāmpulks? Ko viņa pusnaktī meklēja mežā? Itin neko, itin neko. Klīda apkārt, nemiera tirdīta, varbūt prieka pēc. Es nodomāju: viņa dzirdēja Ezopu rejam un saprata, ka esmu mežā.

Kad viņa pienāca, es piecēlos un skatījos uz viņu — cik viņa sīciņa un jauna!

Ezops arī stāvēja un raudzījās uz viņu.

— No kurienes tu nāc? — es viņai vaicāju.

— No dzirnavām, — viņa atbildēja. Bet ko viņa tik vēlu darījusi dzirnavās?

— Vai tev nav bailes pusnaktī staigāt pa mežu? Tu esi tik sīciņa un tik jauna, — es teicu.

Viņa iesmējās un atbildēja:

— Nemaz tik jauna neesmu. Man jau ir deviņpadsmit gadu.

Bet viņai nevarēja būt deviņpadsmit, biju pārliecināts, ka divus gadus viņa piemelojusi, viņai droši vien ir tikai septiņpadsmit. Bet kādēļ viņa gribēja izlikties vecāka?

— Apsēdies un pasaki, kā tevi sauc! — es sacīju. Viņa nosarkusi apsēdās man blakām un teica — viņu saucot Henrieta. Es vaicāju:

— Vai tev ir iecerētais, Henriet? Vai viņš tevi kādreiz ir apskāvis?

— Jā, — mulsi smaidīdama, viņa atbildēja.

— Cik reižu? Viņa klusēja.

— Cik reižu? — es atkārtoju.

— Divas reizes, — viņa klusi atbildēja. Es viņu piekļāvu klāt un vaicāju:

— Kā viņš to darīja? Vai tā?

— Jā, — viņa notrīsēdama apliecināja. Pulkstenis jau bija četri.

IX

Man bija saruna ar Edvardu.

— Drīz būs lietus, — es sacīju.

— Cik tagad ir pulkstenis? — viņa vaicāja. Es pavēros saulē un teicu:

— Drīz būs pieci. Viņa jautāja:

— Vai jūs to redzat pēc saules — un tik noteikti?

— Jā, es to redzu pēc saules, — es atbildēju. Klusums.

— Bet, ja nu saules nav, kā tad jūs zināt laiku?

— Pēc citām zīmēm. Pēc paisuma un bēguma, zāle zināmā laikā pieplok pie zemes, putnu dziesmas mainās, daži putni sāk dziedāt, kad citi apklust. Arī pēc ziediem var noteikt laiku, tie pret vakaru aizveras, un pēc koku lapām, tās lāgiem ir gaiši zaļas un spīdīgas, lāgiem tumši zaļas, un, beidzot, es to nojaušu.

— Ak tā? — viņa saka.

Es gaidīju lietu un negribēju viņu ilgāk aizturēt, tāpēc pacēlu cepuri. Taču viņa man piepeši uzdeva kādu citu jautājumu, un es paliku. Viņa nosarka un sāka mani iztaujāt, kāpēc es īstenībā uzturoties te, kāpēc ejot medībās un tā joprojām. Es taču šaujot tikai tik daudz, cik nepieciešams iztikai, Ezopu pārāk nenodzenot, vai ne?

Viņa vēl košāk pietvīka un galīgi samulsa. Es sapratu, ka viņai kāds par mani tā stāstījis, viņa atkārtoja cita vārdus. Tas mani aizkustināja, es atcerējos, ka viņai nav mātes, viņa izskatījās tik bezpalīdzīga, rokas viņai bija tievas kā skaliņi. Un tad mani pēkšņi pārņēma tāda kā apmātība.

— Jā, es šauju, nevis lai nogalinātu, bet lai varētu dzīvot. Vairāk par vienu rubeni dienā nevar noēst, tāpēc es nešauju divus, otru atstāju uz rītu. Kādēļ lai es šauju vairākus? Es dzīvoju mežā, esmu meža dēls. No pirmā jūnija vairs nedrīkstēs šaut arī irbes un zaķus, man gandrīz nebūs vairs ko medīt. Tad es ķeršu zivis un pārtikšu no zivīm. Aizņemšos laivu no jūsu tēva un došos jūrā. Es negribu tikai medīt, es gribu dzīvot mežā. Es tur jūtos labi, ēdu, sēdēdams zemē, nevis uz krēsla, man nav jābaidās, ka apgāzīšu glāzes. Mežā es varu darīt visu, ko vēlos, gulēt uz muguras un aizvērt acis, ja nepatīk skatīties. Bieži man gribas kaut ko sacīt, skaļā balsī sacīt, un mežā vārdi nāk no pašiem sirds dziļumiem . . .

Kad es viņai vaicāju, vai viņa to saprot, viņa atbildēja — jā.

Es runāju vēl, jo viņas acis nenovērsās no manas sejas.

Ja jūs zinātu, ko es te esmu redzējis! — es teicu. — Ziemā, klaiņodams apkārt, ieraugu sniegā irbju pēdas. Pēkšņi pēdas pazūd, irbes pacēlušās gaisā. No zīmēm, kas palikušas pēc spārnu vēdām, nosaku virzienu, kādā putni aizlidojuši. Medījums ir projām, taču drīz es to atkal uzeju. Man tas ikreiz liekas apbrīnojami. Rudenī es bieži vēroju krītam zvaigznes. «Vai tiešām tur iet bojā vesela pasaule?» es savā vientulībā domāju. «Vai vesela pasaule sagrūst man acu priekšā? Un man, taisni man lemts redzēt, kā mirst zvaigzne!» Bet, kad iestājas vasara, uz katras koka lapas sākas sava īpaša dzīve. Es raugos uz tādu sīku radībiņu un redzu, ka tai nav spārnu, tā nevar nekur nokļūt, tai jādzīvo un jānomirst uz šās pašas lapiņas, kur piedzimusi.

Iedomājieties tikai! Reizēm es ilgi vēroju zilo mušu. Jā, to visu nevar vārdos izsacīt, nezinu, vai jūs mani saprotat.

— Saprotu gan.

— Un tā es citreiz raugos uz zāli, bet zāle varbūt raugās arī uz mani — ko mēs zinām? Es skatos uz sīku zāles stiebriņu, tas notrīs, un tā taču nevar būt nekāda nejaušība. Un tad es nodomāju: «Redz, šis zāles stiebriņš notrīs!» Vai raugos uz priedi, un vienmēr gadās kāds zars, no kā nevaru novērst acis un kas man vēlāk neiziet no prāta. Bet dažreiz kalnos sastopu cilvēkus, arī tā gadās.

Es skatījos uz viņu, viņa stāvēja, paliekusies uz priekšu, un klausījās. Es viņu vairs nepazinu. Viņa klausījās tik uzmanīgi, ka bija aizmirsusi par savu sejas izteiksmi, tā kļuvusi neglīta, vienkārša, apakšlūpa atkārusies.

— Es saprotu, — viņa teica un izslējās. Nokrita pirmā lietus lāse.

— Sāk līt, — es teicu.

— Jā, tiešām, sāk līt, — arī viņa sacīja un tūlīt devās projām.

Es viņu nepavadīju, viņa aizgāja viena, es steidzos uz būdu. Pagāja dažas minūtes, lietus jau lija stiprāk. Piepeši izdzirdēju kādu skrienam man pakaļ, apstājos un ieraudzīju Edvardu. No skrējiena viņa bija pietvīkusi.

— Es pavisam aizmirsu, — viņa aizelsdamās teica un pasmaidīja. — Par braucienu uz žāvētavām, uz zivju klinti. Ārsts atbrauks rīt, vai jums būs laiks?

— Rīt? Jā, noteikti.

— Pavisam aizmirsu, — viņa vēlreiz teica un atkal pasmaidīja.

Kad viņa gāja projām, es ievēroju, ka viņai ir tievas, skaistas kājas, tās bija dubļiem nošļakstītas. Viņas kurpes bija nomītas.

X

To dienu es īpaši atceros. No tās dienas, manuprāt, sākās vasara. Saule jau spīdēja kopš nakts un līdz rītam bija nosausējusi slapjo zemi, gaiss bija dzidrs un liegs pēc pēdējā lietus.

Pēcpusdienā es atnācu pie piestātnes tilta. Ūdens bija gluds kā spogulis, mēs saklausījām smieklus un čaloņu no salas, kur vīrieši un sievietes žāvēja zivis. Jā, diena tiešām bija līksma.

Mums līdzi bija grozi ar ēdieniem un vīnu, visa kompānija sasēdāmies divās laivās; sievietes bija gaišās drēbēs. Jutos priecīgs un dungoju.

Laivā es sāku domāt, no kurienes ieradušies tik daudz cilvēku. Tur bija apriņķa tiesneša un draudzes ārsta meitas, pāris mājskolotāju, arī dāmas no mācītāja mājas; es viņas agrāk nebiju saticis, viņas man bija svešas, tomēr izturējās tik vienkārši, it kā mēs būtu seni paziņas. Es izdarīju daudz kļūdu, biju atradis no sabiedrības, bieži jaunās dāmas uzrunāju ar «tu», bet viņas neļaunojas. Reiz es pat pateicu «mīļā» vai «mana mīļā», bet arī to man neņēma ļaunā un izlikās, it kā es neko nepiedienīgu nebūtu teicis.

Maka kungam kā vienmēr bija mugurā nestīvinātais krekls ar briljanta spraudi pie krūtīm. Viņš acīmredzot bija lieliskā omā un uzsauca otrai laivai:

— Pieskatiet grozus ar pudelēm, trakuļi! Dakter, jūs man atbildēsiet par pudelēm!

— Jā, jā! — ārsts atsaucās.

Kādu līksmi un svētku noskaņu manī viesa šie divi izsaucieni!

Edvardai bija mugurā tā pati vakarējā kleita, it kā viņai nebūtu citas vai arī negribētos pārģērbties. Arī kurpes bija tās pašas. Man pat šķita, ka viņa nav nomazgājusi rokas, toties galvā viņai bija gluži jauna cepure ar spalvu. Savu pārkrāsoto jaku viņa bija uzklājusi uz sēdekļa.

Pēc Maka kunga lūguma es izšāvu un, kad izkāpām malā, izšāvu vēl divas reizes; atskanēja urā saucieni. Mēs klaiņojām pa salu. Zivju žāvētāji mūs sveicināja, un Maka kungs aprunājās ar saviem strādniekiem. Mēs plūcām purenes un gundegas, bāzām tās pogcaurumos; daži atrada arī zilos pulkstenīšus.

Un neskaitāmi jūras putni gāgināja un klaigāja gaisā un krastmalā.

Mēs apmetāmies mauriņā, kur auga daži nīkulīgi, balti bērzi, izkravājām grozus, un Maka kungs attaisīja pudeles. Gaišas kleitas, zilas acis, glāžu šķindoņa, jūra, baltas buras. Mēs nodziedājām dažas dziesmas.

Un sejas piesārta.

Drīz jutos prieka pārpilns, mani ietekmēja pat visādi sīkumi: plīvurs plīvoja pie cepures, atrisa matu cirta, acu pāris samiedzās smieklos — tas viss mani saviļņoja.

Ak, šī diena, šī diena!

— Esmu dzirdējusi, ka jums esot maza, jauka būdiņa, leitnanta kungs?

— Jā, mana meža ligzda, cik tā manai sirdij mīļa! Apciemojiet mani kādreiz, jaunkundzi Tā tik ir būdiņa! Un aiz tās biezum biezs mežs.

Kāda cita pienāk man klāt un laipni saka:

— Vai jūs te pie mums, ziemeļos, agrāk esat bijis?

— Nē, — es atbildu. — Tomēr es jau visu te pazīstu, manas dāmas. Gan kalnus, gan zemi, gan sauli. Starp citu, negribu runāt pārāk augstā stilā. Bet kāda pie jums te ir vasara! Piezogas naktī, kad visi guļ, un no rīta jau ir plaukumā. Raudzījos pa logu un to redzēju. Manai būdai ir divi mazi lodziņi.

Pienāk trešā, viņai ir mazas rokas un valdzinoša balss. Cik viņas visas ir pievilcīgas! Trešā saka:

— Vai mīsimies ar puķēm? Tas atnesot laimi.

— Jā, — es piekrītu un pastiepju roku. — Mīsimies ar puķēm, es jums par tām pateicos. Cik jūs esat skaista, jūsu balss ir burvīga, es tajā klausos visu laiku.

Bet viņa piekļauj pie krūtīm pulkstenīšus un asi atbild:

— Kas jums nāk prātā? Ne jau jūs es uzrunāju. Viņa nav uzrunājusi mani! Mani sāpina tas, ka esmu alojies, vēlos būt mājās, tālu no šejienes, pie savas būdas, kur mani uzrunā tikai vējš.

— Atvainojiet, — es saku — un piedodiet man! Pārējās dāmas saskatās un attālinās, lai neredzētu manu pazemojumu.

Tajā brīdī pie mums kāds piesteidzas — tā ir Edvarda, visi to redz. Viņa pienāk man tuvu klāt, kaut ko saka, metas man ap kaklu, apskauj mani un vairākas reizes noskūpsta uz lūpām. Katrreiz viņa kaut ko saka, bet es nesadzirdu, ko. Es it neko nesaprotu, mana sirds it kā apstājusies, es tikai redzu Edvardas kvēlo skatienu. Kad viņa mani palaiž vaļā, viņas mazās krūtis strauji cilājas. Viņa joprojām paliek stāvam — melnīgsnēju seju un kaklu, gara un tieviņa, mirdzošām acīm; viņa neko neredz, bet visi raugās uz viņu. Atkal mani pārsteidz viņas melnie, izliektie uzacu loki.

Ak žēlīgais dievs, viņa mani noskūpstīja visu acu priekšā!

— Kas jums notika, Edvardas jaunkundz? — es vaicāju un dzirdu, kā brāzmo manas asinis; tās pulsē tieši kaklā, tāpēc nespēju runāt skaidri.

— Nekas, — viņa atbild. — Tāpat iegribējās. Tas nav itin nekas.

Es noņemu cepuri un mehāniski atglaužu matus, stāvu un lūkojos uz viņu. «Tas nav itin nekas?» es domāju.

Tad no salas otras malas atskan Maka kunga balss, viņš kaut ko saka, bet mēs nesaprotam viņa vārdus. Es nopriecājos, ka Maka kungs neko nav redzējis, neko nav uzzinājis. Cik labi, ka viņš tieši tagad atrodas salas tālākā galā! Man kļūst viegli ap sirdi, es pieeju pie pārējiem un smaidīdams, izlikdamies vienaldzīgs, saku:

— Izlūdzos piedošanu par savu nepieklājīgo uzvedību; jūtos galīgi izmisis. Es izmantoju to brīdi, kad Edvardas jaunkundze gribēja mīt ar mani puķes, un viņu aizskāru. Lūdzu viņu un jūs man piedot! Iedomājieties sevi manā vietā: es dzīvoju viens pats, neesmu radis apieties ar dāmām, turklāt šodien esmu dzēris vīnu, ko arī neesmu radis darīt. Esiet pret mani saudzīgi!

Es smējos un izlikos bezrūpīgs, it kā tas būtu sīkums, kas drīzāk jāaizmirst, taču patiesībā man joki nemaz nebija prātā. Turpretī Edvardu mani vārdi nemaz neietekmēja, viņa neko nemēģināja slēpt, izlīdzināt savu pārsteidzību, gluži pretēji — viņa apsēdās man blakām un visu laiku nenolaida no manis ne acu. Brīžiem viņa man kaut ko pateica. Kad mēs vēlāk skrējām «Pēdējo pāri», viņa, visiem dzirdot, sacīja:

— Es vēlos leitnantu Glānu. Es negribu ķert nevienu citu.

— Velns ar ārā, cietiet jel klusu! — es čukstēju un piecirtu kāju.

Viņas sejā atspoguļojās pārsteigums, viņa saviebās it kā aiz sāpēm un mulsi pasmaidīja. Atkal viņa man likās tik neaizsargāta, tādu bezpalīdzību pauda viņas skatiens, viss viņas kalsnais augums, ka es nespēju to izturēt. Man uzvilnīja maigums, es satvēru viņas garo, tievo roku.

— Vēlāk, — es sacīju. — Tagad ne. Mēs taču varam satikties rīt.

XI

Naktī dzirdēju, ka Ezops pieceļas savā kaktā un ņurd, es to dzirdēju pa miegam.

Es gulēju un sapņoju par medībām, tāpēc ņurdoņa saplūda kopā ar manu sapni un es nepamodos. Kad ap diviem izgāju ārā, zālē bija redzamas cilvēka pēdas. Kāds te bijis, vispirms piegājis pie viena loga, tad pie otra. Pēdas izzuda uz ceļa.

Viņa nāca man pretim piesarkušiem vaigiem, līksmē starojošu seju.

— Vai jūs gaidījāt? — viņa vaicāja. — Es baidījos, ka jums būs jāgaida.

Man nebija jāgaida, viņa bija atnākusi pirmā.

— Vai jūs labi gulējāt? — es jautāju. Gandrīz nezināju, ko ar viņu runāt.

— Nē, es negulēju, paliku nomodā, — viņa atbildēja. Un stāstīja, ka šonakt nav gulējusi, bet aizvērtām acīm sēdējusi krēslā. Kādu laiciņu viņa pat izgājusi ārā no mājas.

— Kāds šonakt bijis pie manas būdas, — es teicu. — No rīta zālē redzēju pēdas.

Viņa pietvīka, turpat uz ceļa satvēra manu roku un neatbildēja. Es raudzījos uz viņu un vaicāju:

— Varbūt tā bijāt jūs?

— Jā, — viņa atbildēja un piekļāvās man. — Es taču jūs nepamodināju, gāju, cik klusi vien varēju. Jā, tā biju es. Biju jūsu tuvumā vēlreiz. Es jūs mīlu.

XII

Katru dienu, katru dienu es viņu satiku. Teikšu patiesību — es par to priecājos, mana sirds tiecās pēc viņas. Tas notika pirms diviem gadiem, tagad es par to domāju tikai tad, kad iegribas, visa šī dēka mani vienīgi uzjautrina un izklaidē. Un par tām divām zaļajām spalvām es pastāstīšu mazliet vēlāk.

Mēs sastapāmies vairākās vietās — pie dzirnavām, uz ceļa, pat manā būdā. Viņa nāca, kur vien es aicināju. «Labdien!» viņa izsaucās vienmēr pirmā, un es atbildēju:

«Labdien!»

— Tu šodien esi priecīgs, tu dziedi, — viņa saka, un viņas acis dzirkstī.

— Jā, esmu priecīgs, — es atbildu. — Tev uz pleca traips, tie ir putekļi, pa ceļam esi notriepusies. Es gribu šo traipu noskūpstīt, jā, atļauj man to noskūpstīt. Viss, kam sakars ar tevi, man ir tik mīļš, esmu tikpat kā jucis. Šonakt es nevarēju aizmigt.

Tas bija tiesa. Vairākas naktis es nebiju gulējis. Mēs ejam cieši blakām pa ceļu.

— Vai es izturos tā, kā tev patīk? — viņa jautā. — Varbūt es pārāk daudz pļāpāju? Nē? Saki skaidri un gaiši, ko tu domā! Brīžiem man šķiet, ka tas nevar beigties labi...

— Kas nevar beigties labi? — es vaicāju.

— Ar mums abiem. Ka tas nebeigsies labi. Tici vai netici, bet es patlaban salstu.

Man pār muguru skrien aukstas tirpas, tiklīdz pieeju tev klāt. Tas no laimes.

— Jā, man arī pārskrien aukstas tirpas, tikko tevi ieraugu. Nē, viss beigsies labi.

Atļauj, es padauzīšu tev pa muguru, tad tev kļūs silti.

Negribīgi viņa piekrīt, es joka pēc uzsitu stiprāk, smejos un vaicāju, vai tas līdz.

— Ai, apžēlojies, nesit man vairs pa muguru! — viņa saka.

Šie daži vārdi! Cik bezpalīdzīgi viņa teica: «Apžēlojies!»

Un mēs ejam tālāk pa ceļu. «Vai viņa apvainojusies par manu joku?» es sev vaicāju un nodomāju: «Redzēsim!»

Es saku:

— Man kaut kas ienāca prātā. Reiz es vizinājos laivā kopā ar kādu jaunu dāmu, viņa noņēma savu balto zīda lakatu un apsēja to man ap kaklu. Vakarā es šai dāmai teicu: «Jūs savu lakatu saņemsiet atpakaļ rīt, es likšu to izmazgāt.» — «Nē,» viņa atbildēja, «atnesiet man to tūlīt, gribu to saglabāt tādu, kāds tas patlaban ir.» Un es atdevu viņai lakatu. Pēc trim gadiem es atkal satiku šo jauno dāmu. «Kur lakats?» es jautāju. Viņa atnesa lakatu. Tas tāds pats nemazgāts bija ietīts papīrā, es pats to redzēju.

Edvarda uzmet man ašu skatienu. — Jā? Un kas tālāk?

Nē, vairāk nekā nebija, — es atbildu. — Tā, manuprāt, bija jauka rīcība.

— Kur tā dāma ir tagad?

— Ārzemēs.

Mēs par to vairs nerunājām. Taču atvadīdamās viņa sacīja:

— Nu tad ar labu nakti! Tu nedomāsi par šo dāmu, vai ne? Es gan nedomāju ne par ko citu, tikai par tevi.

Es viņai ticēju, redzēju, ka viņa runā taisnību, un man ar to pilnīgi pietika, ja viņa domā tikai par mani. Es viņai sekoju.

— Paldies, Edvarda! — es teicu, sirds man bija laimes pārpilna, un es piebildu:

— Tu esi man pārlieku laba, bet es esmu tev pateicīgs, ka izraudzījies tieši mani.

Dievs tev to atmaksās. Es, protams, neesmu tik vērtīgs cilvēks kā dažs labs, kuru tu varētu dabūt, toties esmu pilnīgi tavs ar visu sirdi un savu nemirstīgo dvēseli. Par ko tu domā? Tev acīs ir asaras.

— Nē, nē, nekas, — viņa atbildēja. — Tu runāji tik dīvaini... ka dievs man to atmaksās. Tu runā tā, it kā ... Es tevi tik ļoti mīlu!

Viņa metās man ap kaklu turpat ceļa vidū un dedzīgi mani noskūpstīja.

Kad viņa bija aizgājusi, es pagriezos un devos mežā, lai būtu vienatnē ar savu prieku. Pēc tam es atkal skrēju atpakaļ uz ceļa, lai redzētu, vai kāds nav manījis, ka es iegāju mežā. Bet neviena nebija.

XIII

Vasaras naktis un rāmi ūdeņi, un dziļš meža klusums. Nedzird nedz iekliedziena, nedz soļu dipoņas uz ceļa, mana sirds it kā tumša vīna pārpilna.

Odi un naktstauriņi klusi ielido pa logu, pavarda uguns un cepto putnu smaržas pievilināti. Tie dobji atsitas pret griestiem, džinkst man pie ausīm, tā ka man drebuļi skrien pār muguru, un apmetas uz mana baltā pulverraga. Es tos vēroju, tie ņirbina spārniņus un raugās manī — odi, kokurbēji un tauriņi. Daži līdzinās lidojošām vijolītēm.

Es izeju ārā no būdas un ieklausos. Klusums, ne mazākā troksnīša, visi dus. Gaiss mirgo no lidojošiem kukaiņiem, no miriādēm trīsošu spārniņu. Tālāk, mežmalā, snauž papardes un kurpītes, kuplo virši, un man patīk to sīkie ziediņi. Pateicos dievam par katru virša ceru, tie zied gar mežmalu kā sīkrozītes, un es raudu aiz mīlestības pret tiem. Kaut kur tuvumā zied meža neļķes, es tās neredzu, bet jūtu to smaržu.

Naktī pēkšņi uzplaukst lieli, balti ziedi, to kausiņi atvērušies, tie elpo. Un pūkaini naktstauriņi uzmetas uz tiem, un ziedi notrīs. Es eju no puķes pie puķes, tās ir gluži kā apreibušas, no mīlestības apreibušas, un es redzu, kā tās reibst.

Viegli soļi, cilvēka elpa, līksms «Labvakar!».

Es atbildu un nometos zemē, un apskauju šos ceļgalus un vienkāršo kleitu.

— Labvakar, Edvarda! — es saku vēlreiz laimes pārņemts.

— Kā tu mani mīli! — viņa čukst.

— Kā lai tev pateicos! — es atbildu. — Tu esi mana, augu dienu nevaru vien nopriecāties, mana sirds gavilēt gavilē, es visu laiku domāju par tevi. Tu esi pati skaistākā meitene pasaulē, un es esmu tevi skūpstījis. Bieži aiz prieka pietvīkstu, tikai atceroties vien, ka esmu tevi skūpstījis.

— Kāpēc tu mani tik ļoti mīli tieši šovakar? — viņa vaicā.

Tam ir neskaitāmi iemesli, man tikai jāiedomājas par viņu, lai justu šo mīlestību.

Šis skatiens zem augstajiem uzacu lokiem, šī gleznā, melnīgsnējā āda!

— Kā tevi var nemīlēt! — es saku. — Es pateicos ikvienam kokam, tāpēc ka tu esi mundra un vesela. Reiz ballē kāda jauna dāma sēdēja deju pēc dejas, neviens viņu neuzlūdza. Es viņu nepazinu, bet man patika viņas seja, un es viņu uzlūdzu. Nē, viņa papurināja galvu. «Vai jaunkundze nedejo?» es jautāju. «Iedomājieties,» viņa atbildēja, «mans tēvs bija glīts un mana māte īsta skaistule, un mans tēvs viņu neprātīgi mīlēja, bet es piedzimu kliba.»

Edvarda paraugās uz mani. — Apsēdīsimies! — viņa saka. Mēs apsēžamies viršos.

Vai zini, ko mana draudzene saka par tevi? — Edvarda sāk runāt. — Tev esot dzīvnieka skatiens, un, kad tu skatoties uz viņu, viņa zaudējot prātu. Tu viņai it kā pieskaroties — tā viņa saka.

To dzirdot, mani pārņem savādas prieka trīsas, ne jau manis paša, bet Edvardas dēļ, un es nodomāju: «Tu vienīga man esi prātā, un ko šī vienīgā saka par manu skatienu?» Es vaicāju:

— Kas ir šī draudzene?

— To es neteikšu, — viņa atbild. — Bet tā ir viena no tām, kas kopā ar mums brauca uz zivju žāvētavām.

— Ak tā? — atbildu.

Un mēs sākam runāt par ko citu.

— Mans tēvs pēc dažām dienām brauks uz Krieviju, — viņa saka, — un tad es gribu sarīkot svētkus. Vai tu esi bijis Govju salās? Mēs ņemsim līdzi divus grozus ar vīnu, brauks arī mācītāja mājas dāmas, vīnu tēvs jau man iedeva. Tu manu draudzeni vairs tā nedrīksti uzlūkot! Citādi es viņu neaicināšu līdzi.

Un, vairs nebilzdama ne vārda, viņa cieši apskauj man kaklu un raugās acīs, veras manā sejā, strauji elpodama. Viņas skatiens ir satumsis.

Es spēji pieceļos un samulsis saku:

— Ak tā, tavs tēvs brauks uz Krieviju?

— Kādēļ tu tik pēkšņi piecēlies? — viņa vaicā,

— Tāpēc, ka ir jau vēls, Edvarda, — es atbildu. — Tagad baltie ziedi atkal aizveras, lec saule, iestājas diena.

Es viņu pavadīju līdz mežmalai un, tur apstājies, ar skatienu sekoju viņai, cik ilgi vien viņa bija redzama. Tālu lejā viņa pagriezās un uzsauca «Ar labu nakti!». Tai pašā brīdī atdarījās kalēja mājas durvis, iznāca ārā vīrietis baltu kreklu mugurā, viņš pavērās apkārt, uzvilka cepuri uz pieres un aizgāja uz Sirilundas pusi.

Man ausīs vēl skanēja Edvardas balss — «Ar labu nakti!».

XIV

Esmu apreibis no prieka. Es izšauju no savas bises, neticami skaļa atbalss pārlec no kalna uz kalnu, aizlido pār jūru un iesitas miegaina stūrmaņa ausīs. Par ko es tā priecājos? Vai par kādu domu, atmiņu, meža šalkām vai cilvēku? Es domāju par viņu, aizveru acis un klusi stāvu uz ceļa, es skaitu minūtes.

Man slāpst, un es padzeros pie strauta; es noskaitu simt soļu uz priekšu un simt soļu atpakaļ. «Viņa kavējas,» es nodomāju. Vai kas atgadījies? Apritējis viens mēnesis, un mēnesis nav ilgs laiks; nē, nekas nav atgadījies! Dievs ir mans liecinieks, cik ātri pagājis šis mēnesis. Taču naktis dažreiz liekas tik garas, un tad es mēdzu iemērkt strautā cepuri un to žāvēt, lai īsinātu laiku.

Laiku es skaitu pēc naktīm. Gadās, ka pienāk nakts, bet Edvardas nav, reiz viņa neatnāca pat divas naktis. Veselas divas naktis! Nē, nekas, nekas nav atgadījies, bet man šķiet, ka vairs nekad mūža nebūšu tik laimīgs.

Un vai es maldos?

— Vai dzirdi, Edvarda, cik šonakt mežā ir nemierīgi? Lapas trīc, uz ciņiem kņada un rosība. Tur kaut kas perinās ... Bet ne jau to es gribēju tev sacīt. Kalnos dzied kāds putns, tā ir zīlīte. Tā divas naktis sēž vienā un tai pašā vietā un dzied, aicina savu draugu. Vai tu dzirdi, kā tā vītero, atkārto vienu un to pašu vīteri?

— Jā, es dzirdu. Kādēļ tu man to vaicā?

— Tāpat vien. Zīlīte tur sēž divas naktis. Tikai to es gribēju tev pateikt... Paldies, paldies, ka tu atnāci šovakar, mīļā! Es te sēdēju un gaidīju, gaidīju — varbūt tu atnāksi šovakar, bet varbūt tikai rīt. . .

— Un es arī gaidīju. Visu laiku domāju par tevi. Es salasīju tās glāzes lauskas, kuru tu toreiz apgāzi, vai atceries? Mans tēvs šodien aizbrauca, es nevarēju atnākt, visu vajadzēja sakravāt, sapost viņu ceļam. Es zināju, ka tu staigā pa mežu un mani gaidi, es saiņoju viņa mantas un raudāju.

«Pagājušas taču divas naktis,» es nodomāju, «Ko viņa darīja pirmajā naktī? Un kādēļ viņas acīs vairs nav tāds prieks kā agrāk?»

Aizritēja stunda. Zīlīte kalnos apklusa, mežs norima. Nē, nē, nekas nav atgadījies, viss ir tāpat kā iepriekš, atvadoties viņa sniedza man roku un lūkojās uz mani ar mīlestību.

— Rīt? — es jautāju.

— Nē, rīt ne, — viņa atbildēja. Es jautāju, kāpēc.

— Rīt taču es rīkošu svētkus, — viņa sacīja un iesmējās. — Es gribēju tevi pārsteigt, bet tu izskatījies tik nelaimīgs, ka nolēmu pateikt tūlīt. Es gribēju tevi ielūgt rakstiski.

Man novēlās kā akmens no sirds.

Viņa pamāja ar roku un grasījās iet projām.

— Pasaki vēl tikai vienu, — es teicu, joprojām stāvēdams uz vietas. — Kad tu savāci un paslēpi tās stikla skambas?

— Kad salasīju?

— Jā, vai pirms nedēļas vai varbūt pirms divām nedēļām?

— Laikam pirms divām nedēļām. Bet kādēļ tu vaicā? Nē, teikšu tev patiesību, es tās savācu vakar.

Vakar, tātad vēl vakar viņa domājusi par mani! Viss ir labi!

XV

Mēs sasēdāmies divās laivās. Mēs dziedājām un sasaucāmies. Govju salas atradās aiz citām salām, vajadzēja braukt diezgan tālu, bet mēs pa ceļam sakliedzāmies no laivas uz laivu. Ārstam mugurā bija gaišas drēbes tāpat kā mūsu dāmām. Es nekad agrāk nebiju viņu redzējis tik apmierinātu, viņš vairs neklusēja, bet dzīvi piedalījās sarunās. Man pat šķita, ka viņš ir mazliet iedzēris un tāpēc tik jautrs. Kad mēs izkāpām krastā, viņš uz mirkli pievērsa sev mūsu uzmanību, lūgdams visus justies kā mājās. Es nodomāju: «Paskat, Edvarda viņu izraudzījusies par mājastēvu.»

Pret dāmām viņš izturējās ar vislielāko laipnību. Pret Edvardu viņš bija pieklājīgs un laipns, bieži vien tēvišķs un, kā agrāk nekad nebija darījis, viņu pedantiski pamācīja. Viņa minēja kādu datumu, sacīdama: «Esmu dzimusi trīsdesmit astotajā,» — un viņš atvaicāja: «Droši vien astoņi simti trīsdesmit astotajā?» Ja viņa tad atbildētu: «Nē, tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā,» — viņš nesamulstu, tikai izlabotu, teikdams: «Tas gan nevar būt.» Ja es kaut ko sacīju, viņš mani pieklājīgi un laipni uzklausīja, bez jebkāda nicinājuma.

Pie manis pienāca kāda meitene un sasveicinājās. Es viņu nepazinu, nevarēju atcerēties, kur esam redzējušies, pārsteigts kaut ko nomurdēju, un viņa iesmējās.

Izrādījās, ka tā bija viena no mācītāja meitām, es biju bijis kopā ar viņu zivju žāvētavās, turklāt ielūdzis viņu pie sevis būdā. Kādu brīdi mēs sarunājāmies.

Aizritēja stunda vai divas. Es garlaikojos, dzēru visu, ko man ielēja, un jaucos viesu pulkā, runājos ar visiem.

Atkal izdarīju kļūmi pēc kļūmes, jutos neērti, lāgiem apjuku un nezināju, ko atbildēt uz laipnību; reizēm runāju nesakarīgi, reizēm nespēju izrunāt ne vārda un pats uz sevi dusmojos. Attālāk pie liela akmens, ko mēs izlietojām par galdu, sēdēja ārsts un žestikulēja.

— Dvēsele! Kas tā tāda? — viņš sacīja. Prāvesta meita bija viņu nosaukusi par brīvdomātāju. Nu labi. Vai tad nedrīkst brīvi domāt? Elli iztēlojamies kā māju pazemē, bet velnu par galda priekšnieku vai par kaut ko vēl lielāku — taisni par viņa majestāti. Ārstam, starp citu, gribējās pastāstīt par Annas baznīcas altāra gleznu: Kristus, daži jūdi un sievas, ūdens pārvēršana par vīnu — lieliski! Bet Kristum ap galvu nimbs. Kas tad ir šis nimbs? Zelta stīpiņa, tieši tāda kā mucai, tā balstās uz trīs matiem.

Divas dāmas šausmas sasita plaukstas. Bet ārsts prata izlocīties un jokodams sacīja:

— Vai nav tiesa, tas skan briesmīgi? Es to atzīstu. Taču, ja to klusībā atkārto, atkārto septiņas vai astoņas reizes un vēl mazliet par to padomā, tad tas vairs neliekas tik šausmīgi... Daiļās dāmas, parādiet man godu un sadzeriet ar mani!

Un viņš nometās zālē uz ceļiem abu dāmu priekšā, cepuri nenolika vis blakus, bet augstu pacēla gaisā ar kreiso roku un iztukšoja glāzi, atmetis galvu. Es pat apskaudu viņa veiklību un arī labprāt būtu sadzēris ar viņu, bet vairs nepaspēju.

Edvardas skatiens viņu pavadīja. Es apstājos viņai blakām un teicu:

— Vai šodien spēlēsim «Pēdējo pāri»? Viņa mazliet satrūkās un piecēlās.

Atceries, ka mēs nedrīkstam viens otru uzrunāt ar «tu», — viņa čukstēja. Es taču viņu nemaz nebiju saucis uz «tu». Es atkal aizgāju projām.

Atkal aizritēja stunda. Cik gara diena! Es jau sen būtu aizbraucis mājas viens pats, ja man būtu trešā laiva Ezops palika piesiets būdā, viņš droši vien domā par mani. Edvardas domas, bez šaubām, bija tālu no manis, viņa runāja par to, kāda laime ir ceļot, aizbraukt uz svešām vietām. Viņas vaigi bija pietvīkuši, viņa pat pārsacījās.

— Neviens nebūtu vairāk laimīgs nekā es tajā dienā...

— Laimīgāks, — ārsts izlaboja.

— Ko? — viņa vaicāja.

— Laimīgāks.

— Es nesaprotu.

— Jūs teicāt — vairāk laimīgs, vai ne?

— Ak tā? Atvainojiet! Neviens nejustos laimīgāks par mani tajā dienā, kad es stāvētu uz kuģa klāja. Reizēm es ilgot ilgojos tikt kaut kur projām, taču pati nezinu, kur.

Viņa ilgojās tikt projām. Viņa nedomāja par mani. Tas redzams viņas sejā, ka viņa mani aizmirsusi. Nu jā, vārdi šeit lieki, es jau to redzēju no viņas sejas. Un minūtes vilkās mokoši lēnām. Es apjautājos, vai nebūtu laiks braukt mājās, jau vēls, es teicu, mans Ezops viens pats atstāts būdā. Bet mājup nevienam negribējās.

Es trešo reizi piegāju pie prāvesta meitas un nodomāju: «Tā ir viņa, kas teikusi, ka man ir dzīvnieka skatiens.» Mēs sadzērām, viņai bija šaudīgas acis, tās nekur nepakavējās, viņa palūkojās manī, bet tūlīt novērsās.

— Sakiet, jaunkundz, — vai jums nešķiet, ka cilvēki te ir līdzīgi šejienes īsajai vasarai? Tikpat nepastāvīgi un burvīgi?

Es runāju skaļi, ļoti skaļi, es darīju to ar nolūku. Neklusinājis balsi, es atkal lūdzu jaunkundzi mani apciemot būdā, dievs jums to atmaksās, es teicu savā bezpalīdzībā un jau gudroju, ko lai viņai dāvinu, ja viņa atnāks. «Nekas cits jau neatradīsies kā pulverrags,» es nospriedu.

Un jaunkundze solījās atnākt.

Edvarda sēdēja, aizgriezusi seju, un nepievērsa uzmanību maniem vārdiem. Viņa klausījās, ko runā pārējie, un lāgu lāgiem izmeta kādu vārdu. Ārsts zīlēja jaunajām dāmām pēc roku līnijām un nemitīgi tarkšķēja; viņam pašam rokas bija smalkas, uz viena pirksta mirdzēja gredzens. Es jutos lieks un sēdēju savrup uz akmens. Diena jau slīga pret vakaru. «Te nu es sēžu vientulīgi uz akmens,» es pats sev sacīju, «un vienīgā būtne, pie kuras es tūlīt pieietu, ja viņa aicinātu, mani nemaz neievēro. Bet galu galā man viss ir vienalga...»

Mani pārņēma dziļa pamestības sajūta. Aiz muguras dzirdēju sarunas, ausīs skanēja Edvardas smiekli. Tad es pēkšņi piecēlos un piegāju pie pārējiem. Es vairs neapjēdzu, ko daru.

— Acumirkli, — es teicu, — sēžot tur uz akmens, man ienāca prātā, ka varbūt jūs vēlētos apskatīt manu mušu kolekciju, — Un es izvilku kastīti. — Atvainojiet, ka iedomājos tikai tagad, biju to pavisam aizmirsis. Esiet tik labi un apskatiet! Tas mani iepriecinās. Tur ir gan sarkanās, gan dzeltenās mušas. — Runājot es turēju rokā cepuri. Tikai vēlāk pamanīju, ka esmu to noņēmis, sapratu, cik tas ir muļķīgi, un tūlīt uzliku to atkal galvā.

Brīdi iestājās klusums, neviens neņēma kastīti. Beidzot ārsts izstiepa pēc tās roku un laipni sacīja:

— Jā, paldies! Apskatīsim tos kukainīšus. Tā man allaž bijusi mīkla, kā tās mušas apstrādā.

— Es pats to daru, — juzdams pateicību par viņa vārdiem, es teicu. Un tūdaļ sāku skaidrot, kā es to daru. — Tas ir gluži vienkārši. Es nopērku spalvas un makšķeres āķus... Šīs mušas gan nav tik labi izdevušās, bet kolekcija jau domāta tikai man pašam. Mēdz pārdot arī jau gatavas mušas, bet tās nav tik skaistas.

Edvarda uzmeta vienaldzīgu skatienu man un kastītei un atkal sāka runāt ar draudzeni.

— Ā, te ir arī materiāli. Redzat, cik skaistas spalvas, — ārsts sacīja.

Edvarda pavērās šurp.

— Zaļās ir visskaistākās, — viņa sacīja. — Parādiet tās man, dakter!

— Ņemiet, lūdzu! — es izsaucos. — Jā, lūdzu, ņemiet, es jūs lūdzu! Lūk, šīs divas zaļās spalvas. Dariet man to prieku, lai tās paliek jums par piemiņu!

Viņa pagrozīja spalvas rokā, tad teica:

— Tas ir zaļas, bet saules gaismā zeltainas. Paldies, ja jūs tik ļoti gribat man tās dāvāt.

— Jā, es tās gribu jums dāvāt, — es atbildēju. Viņa piesprauda spalvas pie kleitas.

Pēc brītiņa ārsts atdeva man kastīti un pateicās. Viņš piecēlās un vaicāja, vai mēs nedomājot drīz doties atpakaļ.

Es teicu:

— Jā, jā, dieva dēļ! Man mājās palika suns, jā, man ir suns, tas ir mans draugs, tas domā par mani, gaida mani un, kad ierauga nākam, uzliek priekšķepas uz palodzes un mani apsveic. Diena bija tik jauka, drīz tā beigsies, laiks braukt mājās. Es jums visiem pateicos.

Es nogaidīju, lai redzētu, kurā laivā sēdīsies Edvarda, un nolēmu kāpt otrā laivā.

Pēkšņi viņa man uzsauca. Es pārsteigts raudzījos uz viņu, viņas seja bija pietvīkusi.

Viņa pienāca man klāt, sniedza roku un mīļi sacīja:

— Paldies par spalvām... Mēs taču brauksim vienā laivā, vai ne?

— Kā jūs vēlaties, — es atbildēju.

Mēs iekāpām laivā, viņa apsēdās man blakām uz soliņa un pieskārās man ar ceļgalu. Es paskatījos uz viņu, un arī viņa aši pavērās manī. Viņa gribēja būt laba pret mani, pieskardamās ar savu ceļgalu, es jau jutos atalgots par šo nelāgo dienu un atguvu labo noskaņu, kad viņa piepeši pagrieza man muguru un sāka runāt ar ārstu, kas sēdēja pie stūres. Veselu stundas ceturksni es viņai biju kā tukšs gaiss. Tad es izdarīju kaut ko tādu, ko vēl tagad nožēloju un neesmu aizmirsis. Viņai no kājas nokrita kurpe, es to satvēru un aizsviedu tālu ūdenī — vai nu aiz prieka, ka viņa ir man blakus, vai arī lai pievērstu sev uzmanību — es pats vairs lāgā nezinu. Tas notika tik ātri, es pat nepaspēju apdomāties, rīkojos kā apmāts. Dāmas skaļi iekliedzās. Es pats biju galīgi apjucis, bet ko tas vairs līdzēja? Kas padarīts, padarīts.

Ārsts nāca man palīgā, viņš iesaucās: «Airējiet ātrāk!» — un stūrēja laivu pie kurpes.

Tai brīdī, kad kurpe jau bija piesmēlusies ar ūdeni un sāka grimt, laivinieks to saķēra.

Viņa piedurkne bija galīgi slapja. No abām laivām atskanēja «urā» saucieni par godu kurpes izglābšanai.

Aiz kauna nezināju, kur dēties, jutu, ka biju pārvērties sejā, kamēr ar kabatas lakatiņu nosusināju kurpi. Edvarda paņēma kurpi, nebilzdama ne vārda. Tikai pēc brīža viņa sacīja:

— Savu mūžu neko tādu neesmu redzējusi.

— Vai tiešām? — es atsaucos. Pasmaidīju un turējos braši, izlikos, ka uz šādu rīcību mani pamudinājuši kaut kādi apsvērumi, ka tajā kaut kas slēpjas. Bet kas tur varēja slēpties? Ārsts pirmo reizi palūkojās uz mani ar nicinājumu.

Pagāja kāda stunda, laivas slīdēja uz krastu, sabiedrības nelāgais noskaņojums izgaisa, mēs dziedādami tuvojāmies piestātnei. Edvarda sacīja:

— Mēs taču neesam izdzēruši visu vīnu, vēl daudz palicis pāri. Sanāksim kopā atkal, padejosim, sarīkosim īstu balli mūsu lielajā zālē!

Kad bijām piebraukuši krastā, es Edvardai atvainojos.

— Cik ļoti gribas tikt atpakaļ savā būdā! — es teicu. — Tā bija mokpilna diena.

— Ak tā, izrādās, ka jums, leitnanta kungs, tā bija mokpilna diena?

— Es gribēju sacīt, — atbildēju, — ka es sabojāju šo dienu sev un citiem. Iesviedu ūdenī jūsu kurpi.

— Jā, tā bija dīvaina iedoma.

— Piedodiet man! — es sacīju.

XVI

Vai varētu būt vēl ļaunāk? Es nolēmu saglabāt mieru, lai notiktu kas notikdams, dievs ir mans liecinieks. Vai tad es viņai uzmācos? Nē, nemūžam! Es tikai kādu dienu gadījos uz ceļa, kad viņa gāja garām. Un te bija ziemeļu vasara! Maijvaboles jau vairs nelidoja apkārt, un cilvēki bija kļuvuši galīgi neizprotami, lai gan saule pār tiem spīdēja dienu un nakti. Ko gan saskatīja viņu zilās acis, kādas domas slēpās aiz viņu neparastajām pierēm? Galu galā viņi visi man bija vienaldzīgi. Paņēmu makšķeres un makšķerēju divas dienas, četras dienas, bet naktīs vaļā acīm gulēju savā būdā ...

— Vai es jūs neesmu redzējis četras dienas, Edvarda?

— Četras dienas, tiesa. Bet saprotiet, man bija tik daudz darba. Nāciet un paskatieties!

Viņa mani ieveda lielajā zālē. Galdi bija iznesti, krēsli salikti gar sienām, visas mēbeles pārvietotas, sienas dīvaini izrotātas ar viršiem un melnu drēbi no veikaliņa.

Klavieres iestumtas kaktā.

Tie bija viņas «balles» priekšdarbi.

— Kā jums patīk? — viņa vaicāja.

— Brīnišķīgi, — es atteicu. Mēs izgājām ārā.

Es teicu:

Vai jūs, Edvarda, mani pavisam esat aizmirsusi? — Es jūs nesaprotu, — viņa izbrīnījusies atbildēja. Vai tad jūs neredzat, ko esmu paveikusi? Kā gan es varēju aiziet pie jums?

— Protams, — es atbildēju, — kā gan jūs varējāt atnākt pie manis! — Galva man reiba no bezmiega naktīm, es tikko turējos kājās, runāju juceklīgi un nesavaldīgi, visu dienu man bija smelgusi sirds. — Protams, jūs nevarējāt atnākt pie manis. Jā, ko es gribēju teikt? Vārdu sakot, jūs esat pārvērtusies, kaut kas ir atgadījies. Jā, neliedzieties! Bet no jūsu sejas es nevaru nolasīt, kas tas ir. Cik jums savāda piere, Edvarda! Tikai tagad es to ievēroju.

— Bet es jūs nebūt neesmu aizmirsusi! — viņa pietvīkdama izsaucās un ieķērās man elkonī.

— Jā, varbūt arī neesat pavisam aizmirsusi. Bet tad es nezinu, ko lai saku. Viens no diviem.

— Rīt aizsūtīšu jums ielūgumu. Jūs dejosiet ar mani. Ai, kā mēs dejosim!

— Vai jūs mani gabaliņu pavadīsiet? — es vaicāju.

— Tagad? Nē, es nevaru, — viņa atbildēja. — Drīz atnāks ārsts, viņš solījās man palīdzēt, te vēl daudz kas darāms. Tātad jūs atzīstat, ka zāle skaisti izpušķota? Bet vai jums neliekas...

Pie ārdurvīm pieturēja rati.

— Ā, vai ārsts šodien ierodas braukšus? — es vaicāju.

— Jā, es aizsūtīju pēc viņa pajūgu, es gribēju...

— Pasaudzēt viņa slimo kāju, vai ne? Tagad laidiet mani vaļā, es taisīšos projām... Labdien, labdien, dakter! Priecājos jūs atkal redzēt. Allaž spirgts un vesels? Ceru, jūs atvainosiet, ka pazūdu?

Nokāpis lejā, es vēlreiz pagriezos atpakaļ, Edvarda stāvēja pie loga un pavadīja mani ar skatienu, ar abām rokām viņa bija pašķīrusi aizkarus, viņas seja bija domīga.

Mani pārņēma muļķīgs prieks, raitiem soļiem steidzos mājup, acis bija aizmiglojušās, bise likās viegla kā niedres spieķis. «Ja es viņu iegūtu, tad kļūtu par labu cilvēku,» es domāju. Gāju pa mežu, savās domās nogrimis: «Ja es viņu iegūtu, tad iztaptu viņai un izdabātu, kaut arī izrādītos, ka viņa nav manis cienīga, ir nepateicīga un prasa neiespējamo. Es darītu visu, kas manos spēkos, un nevarētu vien nopriecāties, ka viņa ir mana...» Es apstājos, nometos ceļos un pazemīgā cerībā piespiedu lūpas pie zāļu stiebriem mežmalā, tad piecēlos un gāju tālāk.

Beidzot es jūtos gandrīz mierīgs. Liela muiža, ka viņa pārvērtusies, tāda jau ir viņas daba. Viņa taču stāvēja un pavadīja mani ar skatienu, kad es gāju projām, stāvēja pie loga un pavadīja mani ar skatienu, kamēr vien es biju redzams. Ko citu vēl man vajag? Ap sirdi kļuva tik viegli. Kopš rīta nebiju nekā ēdis, bet vairs nejutu izsalkuma.

Ezops skrēja man pa priekšu, pēkšņi viņš ierējās. Es pacēlu acis. Sieviete ar baltu lakatiņu ap galvu stāvēja pie manas būdas. Tā bija Eva, kalēja meita.

— Labdien, Eva! — es uzsaucu.

Viņa stāvēja blakām lielajam, pelēkajam akmenim piesarkusi un pūta sev uz pirksta.

Vai tu tā esi, Eva? Kas tev kaiš? — es vaicāju.

— Man iekoda Ezops, — viņa atbildēja un mulsi nodūra acis.

Es aplūkoju viņas pirkstu. Viņa pati bija to sakodusi. Pēkšņi man galvā uzplaiksnīja noģida, un es vaicāju:

— Vai tu te ilgi gaidi?

— Nē, ilgi ne, — viņa atteica.

Neviens no mums vairs nebilda ne vārda, es satvēru viņu aiz rokas un ievedu būdā.

XVII

No zvejas atgriezos ne agrāk kā parasti un devos uz «balli» ar bisi un somu, biju tikai uzvilcis savu labāko ādas jaku. Bija jau vēls, kad ierados Sirilundā; es dzirdēju, ka zālē dejo, pēc brīža kāds iesaucās:

— Atnācis leitnanta kungs! Tieši no medībām!

Daži jauni cilvēki mani apstāja un gribēja redzēt medījumu. Es biju nošāvis pāris jūras putnu un izvilcis dažas zivis. Edvarda smaidīdama mani apsveica, viņa bija dejojusi un pietvīkusi.

— Pirmo deju ar mani! — viņa teica.

Un mēs dejojām. Negadījās nekāda kļūme, man gan apreiba galva, tomēr es nepakritu. Mani smagie zābaki klaudzēja, es pats to dzirdēju un nolēmu vairs nedejot, turklāt zābaki bija sašvīkājuši krāsoto grīdu. Biju ļoti priecīgs, ka neesmu nodarījis vēl lielāku nelaimi. — Te bija arī abi Maka kunga pārdevēji, kas dejoja cītīgi, nopietnam sejām. Ārsts aizrautīgi spēra dejas soļus. Bez šiem kavalieriem te vēl bija kādi četri pavisam zaļi jaunekļi, prāvesta un apriņķa iecirkņa ārsta dēli. Nez no kurienes bija ieradies arī kāds svešs ceļojošs tirgonis. Viņam bija skaista balss, un viņš dziedāja līdzi, reizēm pat nomainīja dāmas pie klavierēm.

Es vairs neatceros, kā aizritēja pirmās stundas, toties atceros visu, kas notika pirms beigām. Saule piestrāvoja zāli ar sārtu gaismu, un jūras putni bija aizmiguši.

Mums pasniedza vīnu un cepumus, mēs skaļi runājāmies un dziedājām, Edvardas smiekli skaņi un bezbēdīgi trīsuļoja zālē. Bet kāpēc viņa vairs nepārmija ne vārda ar mani? Es piegāju pie viņas un gribēju viņai pateikt kādu komplimentu, cik nu labi to pratu. Viņai mugura bija melna kleita, droši vien iesvētāmā kleita, tā gan bija paīsa, bet, kad viņa dejoja, tas viņai piestāvēja, un to es gribēju pateikt.

— Cik šī melnā kleita... — es iesāku.

Bet viņa piecēlās, apskāva ap vidukli kādu no savām draudzenēm un aizgāja. Tas atkārtojas pāris reižu. «Labi,» es nodomāju, «ko lai dara! Bet kādēļ viņa stāv pie loga un pavada mani skumīgu skatienu? Kādēļ?»

Kāda dāma lūdza mani dejot. Edvarda sēdēja tuvumā, un es skaļi atbildēju:

— Nē, es tūlīt iešu projām.

Edvarda uzmeta man ašu skatienu un sacīja:

— Iesiet projām? Nē, nē! Jūs nu gan vēl neaiziesiet! Es samulsu, jutu, ka iecērtu zobus lūpā. Piecēlos.

— Es neaizmirsīšu, ko jūs nupat teicāt, Edvardas jaunkundz, — sarūgtināts atbildēju un paspēru dažus soļus uz durvju pusi.

Man ceļā nostājās ārsts, arī Edvarda aši piesteidzās.

— Nepārprotiet mani, — viņa pārmetoši sacīja. — Es tikai cerēju, ka jūs aiziesiet pēdējais, pats pēdējais. Turklāt pulkstenis ir tikai viens... Paklau, — viņa starojošu seju piebilda, — jūs esot iedevis laiviniekam piecus dālderus par to, ka viņš izglāba manu kurpi! Tas ir pārlieku daudz! — Viņa sāka sirsnīgi smieties un pievērsās pārējiem.

Es stāvēju vaļā muti, atbruņots un samulsis.

— Jums acīmredzot patīk jokot, — es teicu. — Es laiviniekam neesmu devis piecus dālderus.

— Neesat devis? — Viņa atvēra virtuves durvis un pasauca laivinieku. — Vai tu atceries mūsu braucienu uz Govju salām, Jakob? Tu izvilki manu kurpi no ūdens?

— Jā, — Jakobs atbildēja.

— Un tu par to dabūji piecus dālderus? — Jā, man iedeva jūsu...

— Labi, tu vari iet.

«Kas viņai aiz ādas?» es gudroju. «Vai viņa grib mani apkaunot? Tas neizdosies, tāpēc es nenosarkšu.» Es teicu skaļi un skaidri:

— Gribu visiem darīt zināmu, ka tas ir vai nu pārpratums, vai arī meli. Man pat prātā nav nācis dot laiviniekam piecus dālderus par jūsu kurpes izvilkšanu. Varbūt to vajadzēja darīt? Taču tas man neienāca prātā.

— Labāk sāksim atkal dejot, — viņa sacīja, saraukusi pieri. — Kādēļ mēs nedejojam?

«To tu man vēl paskaidrosi!» es klusībā noteicu un gaidīju izdevību, lai ar viņu parunātu. Beidzot viņa iegāja blakus istabā, es viņai sekoju.

— Uz jūsu veselību! — es sacīju un pacēlu savu glāzi.

— Mana glāze ir tukša, — viņa strupi atbildēja. Tomēr turpat stāvēja pilna glāze.

— Es domāju, ka tā ir jūsu glāze.

— Nē, tā nav mana, — viņa atcirta, pievērsās tuvākajam viesim un sāka dzīvi sarunāties.

— Nu tad atvainojiet! — es teicu.

Šo mazo starpgadījumu bija ievērojuši vairāki viesi. Mana sirds dauzījās, es aizskarts sacīju:

— Jūs tomēr esat man parādā paskaidrojumu .. . Viņa piecēlās, satvēra manas rokas un lūdzoši sacīja:

— Tikai ne šodien, tikai ne tagad. Man ir tik skumji. Ak dievs, kā jūs uz mani skatāties! Mēs taču bijām draugi...

Es ar pūlēm pagriezos pa labi un iegāju pie dejotājiem.

Pēc brītiņa zālē ienāca arī Edvarda, viņa apstājās pie klavierēm, uz kurām ceļojošais tirgonis spēlēja kādu deju, šajā brīdī viņas sejā atspoguļojās slēptas bēdas.

— Es nekad neesmu mācījusies spēlēt, — viņa sacīja un raudzījās manī, acis viņai bija satumsušas. — Kaut es mācētu spēlēt!

Ko lai atbildu? Bet mana sirds atkal tiecās viņai pretī, un es vaicāju:

— Kāpēc jūs pēkšņi kļuvāt tik skumja, Edvarda? Kaut jūs zinātu, kādas ciešanas tas man sagādā!

— Es pati nezinu, kāpēc, — viņa atbildēja. — Varbūt par visu kopā. Kaut jel šie cilvēki drīzāk aizietu! Visi kā viens! Nē, tikai ne jūs, neaizmirstiet, ka jums jāaiziet pēdējam!

Un šie vārdi mani atkal uzmundrināja, manas acis gaišu skatienu vērās saules pielietajā istabā. Pie manis pienāca prāvesta meita un sāka tērzēt, es vēlējos, kaut viņa būtu tālu no manis, un atbildēju strupi. Es tīšām viņu neuzlūkoju, jo viņa bija teikusi, ka man esot dzīvnieka skatiens. Viņa pavērsās pret Edvardu un sāka stāstīt, ka viņai kādreiz ārzemēs, Rīgā, kāds kungs sekojis uz ielas.

— Viņš nāca man pa pēdām no ielas ielā un visu laiku smaidīja, — viņa stāstīja.

— Vai viņš bija akls? — es izsaucos, lai iztaptu Edvardai. Turklāt paraustīju plecus.

Jaunā dāma tūlīt saprata manu rupjību un atbildēja:

— Nu protams, ja jau sekoja tik vecai un neglītai sievietei kā es.

Taču Edvardas pateicību es neiemantoju. Viņa pavilka sāņus draudzeni, abas sāka sačukstēties un šūpot galvu. Nu es biju palicis pilnīgi viens.

Aizritēja vēl viena stunda. Šērās pamodās jūras putni, to klaigas ielidoja pa mūsu vaļējiem logiem. Dzirdot šīs putnu pirmās klaigas, es notrīsēju aiz prieka un ilgojos nokļūt šērās...

Ārsts atkal bija atguvis labo noskaņu un pievērsa sev visu pārējo uzmanību.

Dāmas drūzmējās viņam apkārt. «Vai viņš ir mans sāncensis?» es domāju, bet tūlīt atcerējos viņa klibo kāju un nožēlojamo augumu. Viņš bija sācis lietot kādu jaunu, jocīgu saukli — «nāve un pindzele»— un katrreiz skaļi smējās par savu izdomu.

Savās mokās es apņēmos šo vīru, savu sāncensi, visādi izcelt. Es izrādīju sajūsmu par katru viņa asprātību un saucu:

— Dzirdat, ko saka ārsta kungs! — Es piespiedu sevi skaļi smieties par viņa vārdiem.

— Es mīlu visu pasauli, — ārsts teica, — es turos pie dzīves ar rokām un kājām. Un, kad reiz nomiršu, tad ceru debesu valstībā dabūt vietiņu kaut kur virs Londonas vai Parīzes, lai varētu dzirdēt cilvēku pūļa murdoņu — mūžīgi mūžos, mūžīgi mūžos.

— Lieliski! — es kliedzu un aiz smiekliem kāsēju, lai gan nemaz nebiju apskurbis.

Edvarda arī izlikās sajūsmināta.

Kad viesi sāka izklīst, es ielavījos mazajā blakus istabiņā, apsēdos un nogaidīju.

Dzirdēju viesus citu pēc cita ardievojamies uz kāpnēm. Arī ārsts atvadījās un aizgāja.

Drīz vien visas balsis apklusa. Man sirds strauji pukstēja, es gaidīju.

Ienāca Edvarda. Ieraudzījusi mani, viņa pirmajā mirklī pārsteigta apstājās, tad smaidīdama teica:

— Ak tā! Jūs esat te. Tas bija laipni, ka nogaidījāt, lai paliktu pēdējais. Bet es esmu līdz nāvei nogurusi.

Viņa joprojām stāvēja. Es pieceldamies teicu:

— Jā, jums tiešam nepieciešama atpūta. Ceru, ka jūsu nelāgais noskaņojums izgaisīs, Edvarda. Jūs pēkšņi kļuvāt tik skumja, un tas mani sāpināja.

— Gan jau pāries, kad būšu izgulējusies.

Man vairs nebija ko piebilst, un es gāju uz durvju pusi. —Jā, paldies, ka atnācāt, — viņa teica un sniedza man roku. Un, kad viņa gribēja mani pavadīt līdz kāpnēm, es pūlējos viņu atrunāt. Nevajag, — es teicu. — Neapgrūtiniet sevi! Es jau pats...

Tomēr viņa mani pavadīja. Viņa stāvēja gaitenī un pacietīgi gaidīja, kamēr es sameklēju cepuri, bisi un somu. Kaktā bija spieķis, es to ievēroju, apskatīju un pazinu — tas bija ārsta spieķis. Kad Edvarda pamanīja, uz ko es skatos, viņa aiz mulsuma pietvīka, no viņas sejas skaidri bija redzams, ka viņa par spieķi nekā nezina. Aizritēja gandrīz minūte. Piepeši viņu pārņēma drudžaina neiecietība, drebošā balsī viņa sacīja:

— Jūsu spieķis. Neaizmirstiet savu spieķi! Un viņa paņēma spieķi un deva man to.

Es raudzījos uz viņu, viņa joprojām turēja spieķi, viņas roka trīsēja. Lai darītu tam galu, es paņēmu spieķi un noliku atpakaļ kaktā. Es sacīju:

— Tas ir ārsta spieķis. Nesaprotu, kā tas klibiķis varēja aizmirst savu spieķi!

— Klibiķis, klibiķis! — viņa sarūgtināta izsaucās un pienāca man soli tuvāk. — Jūs neklibojat! Bet, ja jūs arī klibotu, jūs tomēr nebūtu viņa vērts, nē, nevarētu viņam līdzināties!

Es gribēju atbildēt, bet galvā man bija juceklis, es klusēju. Dziļi palocījies, es atmuguriski izgāju ārā pa durvīm uz kāpnēm. Tur es brīdi pastāvēju, stingi raudzīdamies uz priekšu, tad devos projām. «Ak tā, viņš aizmirsis savu spieķi,» es domāju, «un viņš nāks pa šo ceļu tam pakaļ. Viņš negribēja. lai es palieku beidzamais...» Es gāju ļoti gausi lūkodamies atpakaļ. Mežmalā apstājos. Beidzot pēc kādas pusstundas parādījās ārsts; ieraudzījis mani, viņš pielika soli. Iekams viņš paguva kaut ko bilst, es pacēlu cepuri. Arī viņš pacēla cepuri. Es piegāju viņam klāt un teicu:

— Es jūs nesveicināju.

Viņš soli atkāpās un skatījās manī.

— Jūs mani nesveicinājāt?

— Nē, — es atbildēju. Klusums.

— Nu labi, man vienalga, — viņš nobālēdams atbildēja. — Es eju pēc sava spieķa, esmu to aizmirsis.

Man nebija ko atbildēt, bet es viņam atriebos citādi, es noliku viņa priekšā bisi gluži kā sunim un teicu:

— Hop!

Un es svilpu un mudināju viņu lēkt bisei pāri.

Īsu brīdi viņš cīnījās pats ar sevi, viņa sejas izteiksme kļuva ļoti savāda, viņš cieši saknieba lūpas un raudzījās uz zemi. Pēkšņi viņš asi pavērās manī, viņa sejā pavīdēja smaids, un viņš jautāja:

— Kādēļ jūs īstenībā tā rīkojaties?

Es neatbildēju, bet viņa vārdi mani aizskāra. Viņš pēkšņi sniedza man roku un apvaldīti teica:

— Ar jums kaut kas nav kārtībā. Labāk pasakiet, varbūt es...

Mani pārņēma kauns un izmisums, dzirdot šos mierīgos vārdus, es zaudēju līdzsvaru. Gribēju būt pret viņu labs, apskāvu viņu un izsaucos:

— Piedodiet man, vai dzirdat! Nē, kas gan ar mani lai nebūtu kārtībā? Ar mani viss ir kārtībā, jūsu palīdzības man nevajag. Jūs droši vien meklējat Edvardu? Jūs viņu atradīsiet mājās. Bet pasteidzieties, citādi viņa apgulsies, iekams jūs aiziesiet, viņa bija ļoti nogurusi, es pats to redzēju. Klausiet manam padomam un pasteidzieties! Jūs viņu vēl sastapsiet. Ko jūs stāvat!

Un es pagriezos un steigšus aizgāju, lieliem soļiem metos cauri mežam uz savu būdu.

Labu laiku es paliku sēžot uz lāviņas tāpat, kā biju ienācis, — ar somu pār pleciem un bisi rokās. Galvā rosījās dīvainas domas. Kāpēc es nesavaldījos? Ar nožēlu atcerējos, ka biju ārstu apskāvis un valgām acīm raudzījies viņā. «Tagad viņš par to uzjautrināsies,» es domāju, «varbūt patlaban viņi abi ar Edvardu ņirgājas par mani. Viņš bija atstājis savu spieķi gaitenī. Vai nav tiesa, pat tad, ja es klibotu, tomēr nebūtu ārsta vērts, tie bija Edvardas vārdi...

Es nostājos savas istabas vidū, uzvelku bisei gaili, pielieku stobru pie kreisās kājas locītavas un nospiežu. Lode iziet cauri pēdai un ieurbjas grīdā. Ezops izbijies īsi ierejas.

Pēc brītiņa pie durvīm klauvē. Tas ir ārsts.

—Atvainojiet, ka es jūs traucēju, — viņš iesāk. — Jūs tik ātri aizgājāt, bet es domāju, ka nebūtu par ļaunu, ja mēs mazliet parunātos. Man liekas, te ož pēc pulvera?

Viņš ir pilnīgi skaidrā.

— Vai jūs satikāt Edvardu? Vai dabūjāt savu spieķi? — es vaicāju.

— Spieķi es dabūju. Nē, Edvarda jau bija apgūlusies... Kas tad tas? Augstais dievs, jums taču tek asinis!

— Nē, nekas. Gribēju nolikt bisi, bet tā sprāga, taču nieks vien ir. Velns ar ārā, vai tad man jādod jums par visu paskaidrojumi?... Tātad savu spieķi jūs dabūjāt?

Viņš nenolaida acis no mana sašautā zābaka un asins straumītes. Tad viņš ātri nolika spieķi un nomauca cimdus.

— Sēdiet mierīgi, zābaks jānovelk! Tā jau man šķita, ka dzirdu šāvienu.

XVIII

Kā es vēlāk nožēloju šo muļķību! Šāvienam nebija nekādas nozīmes, es nekā nepanācu, tikai vairākas nedēļas sevi piesaistīju pie būdas. Vēl tagad skaidri atceros visas mocības un nepatikšanas. Manai veļas mazgātājai vajadzēja nākt katru dienu visu apkopt, pirkt man ēdienu, vadīt saimniecību. Tā pagāja vairākas nedēļas. Te tev nu bija!

Ārsts kādu dienu iebildās par Edvardu. Es dzirdēju minam viņas vārdu, klausījos, ko viņa teikusi un darījusi, bet tas viss man vairs nelikās svarīgs, it kā viņš runātu par kaut ko svešu un tālu, kas uz mani neattiecas. «Cik ātri viss aizmirstas!» es pārsteigts nodomāju. Bet ko jūs pats domājat par Edvardu, ja tā stāstāt? Taisnību sakot, man viņa nav ienākusi prātā jau vairākas nedēļas. Pag, liekas, jūsu starpā kaut kas bijis, jūs tik bieži satikāties, izbraucienā ar laivu jūs bijāt namatēvs un viņa — namamāte.

Nenoliedziet, dakter, kaut kas nudien bija, tādas kā savstarpējas simpātijas. Nē, dieva dēļ, neatbildiet, jums nav jādod man nekādi paskaidrojumi, es nejautāju, lai kaut ko izdibinātu, runāsim par ko citu, ja vēlaties. Kad es varēšu staigāt?

Es sēdēju un domāju par to, ko nupat teicu. Kādēļ es sirds dziļumos baiļojos, ka ārsts varētu kļūt atklāts? Kāda man daļa gar Edvardu? Es viņu esmu aizmirsis.

Saruna atkal pievērsās Edvardai, un es no jauna pārtraucu ārstu, dievs vien zina, ko es baidījos dzirdēt.

— Kādēļ jūs mani pārtraucat? — viņš jautāja. — Vai jūs neciešat, ka es minu viņas vārdu?

— Sakiet, dakter, — es lūdzu, — ko jūs īstenībā domājat par Edvardas jaunkundzi? Mani tas interesē.

Viņš aizdomīgi paskatījās uz mani.

— Ko es īstenībā domāju?

— Varbūt jūs man šodien pastāstīsiet kaut ko jaunu. Varbūt esat viņu bildinājis un dabūjis jāvārdu? Varbūt varu novēlēt laimes? Nē? Ticēšu nu gan jums, ha-ha-hā!

— Ak tad par to jūs baiļojaties?

— Baiļojos? Mīļo dakter! Klusums.

— Nē, es neesmu viņu bildinājis un neesmu saņēmis jāvārdu, — ārsts teica. — Varbūt var apsveikt jūs? Nē, Edvardu nevar bildināt, viņa pati izvēlēsies, kuru gribēs. Vai jūs domājat, ka viņa ir vienkārša lauku meitene? Jūs jau pats redzat — te, tik tālos ziemeļos, pēkšņi tāds cilvēkbērns! Viņa ir gan untumains skuķis, gan pieaugusi sieviete. Salta? Par to nebaidieties! Karsta? Kā ledus, es jums teikšu. Jā, kas tad viņa ir? Septiņpadsmit gadus veca pusaudze, vai ne? Bet pamēģiniet ietekmēt šo pusaudzi — un jums tūlīt pāries patika to darīt. Pats velns arī netiks ar viņu galā, viņa tam it kā paklausīs, bet īstenībā rīkosies pēc sava prāta. Viņa saka, ka jums esot dzīvnieka skatiens...

— Jūs maldāties, to teikusi kāda cita.

— Kāda cita? Kura tad?

— Nezinu, viena viņas draudzene! Nē, tā nav Edvarda. Pag, varbūt tā tiešām sacījusi Edvarda...

— Ja jūs skatoties uz viņu, tas viņu tā vai citādi ietekmējot... Bet vai jūs domājat, ka tas jūs tuvina viņai kaut vai par mata tiesu? Nebūt ne. Skatieties uz viņu, kamēr izskatāt acis, bet, tiklīdz viņa to pamanīs, tā nospriedīs: «Re, viņš tur stāv, raugās uz mani un domā, ka ir uzvarējis!» Un tūlīt ar vienu skatienu vai saltu vārdu aizgrūdīs jūs desmit jūdžu tālumā. Vai domājat, ka es viņu nepazīstu? Kā jums liekas, cik veca viņa ir?

Viņa taču dzimusi trīsdesmit astotajā gadā.

Meli. Joka pēc es to izpētīju. Edvardai ir divdesmit gadu, bet varētu dot arī piecpadsmit. Viņai ir nemierīga daba, un tā neliek miera viņas mazajai galviņai. Kad viņa stāv un skatās uz jūru un uz kalniem, viņai ap lūpām ievelkas sāpīgs vaibsts un redzams, ka viņa nav laimīga, bet viņa ir pārāk lepna un iecirtīga, lai raudātu. Viņa ir dēku meklētāja, viņai bagāta fantāzija, viņa gaida savu princi. Starp citu, kas ir ar tiem pieciem dālderiem, kurus jūs it kā esot iedevis laiviniekam?

— Joks. Nekas tamlīdzīgs nav noticis...

— Tomēr tas ir zīmīgi. Tādu pašu joku viņa reiz izspēlēja arī ar mani. Pirms gada.

Mēs stāvējām uz pasta tvaikoņa klāja, tas vēl nebija atgājis. Lija lietus, un bija auksts.

Uz klāja sēdēja kāda sieviete ar mazu bērnu un drebinājās. Edvarda viņai jautāja: — «Vai jums nesalst?» — «Kā nu ne, salst gan.» — «Un vai mazajam arī salst?» — «Jā, arī salst.» — «Kāpēc jūs neejat kajītē?» Edvarda vaicāja. «Man ir tikai klāja biļete,» sieviete atbildēja. Edvarda paraudzījās uz mani. «Šai sievietei ir tikai klāja biļete,» viņa sacīja. «Nu ko tur var darīt?» es jautāju. Bet es sapratu Edvardas skatienu. Es neesmu dzimis bagātnieks, esmu uzstrādājies no nabadzības un neizsviežu naudu vējā. Es aizgāju tālāk no šās sievietes un domāju: «Ja šai sievietei jāpērk biļete, lai pērk Edvarda, viņai un viņas tēvam ir vairāk naudas nekā man.» Un Edvarda tiešām pati samaksāja par biļeti. Šajā ziņā viņa nav skopa, viņai ir laba sirds. Bet, kā es te sēžu, varu apgalvot, ka viņa gaidīja, lai par kajītes biļeti šai sievietei un bērnam samaksāju es. Tagad klausieties tālāk! Sieviete piecēlās un pateicās par lielo palīdzību. «Nepateicieties man, bet tur tam kungam,» Edvarda rāmi atbildēja un norādīja uz mani. Ko jūs par to teiksiet? Es noklausījos, kā sieviete pateicas man, un paliku viņai atbildi parādā. Redzat, tāds bija šis gadījums, bet es varētu pastāstīt par daudziem. Tos piecus dālderus viņa pati iedeva laiviniekam. Būtu to darījis jūs, viņa jums mestos ap kaklu. Jūs tad būtu īsts bruņinieks, kas izdara tādu muļķību un par vecu kurpi samaksā piecus dālderus, — to viņa bija cerējusi un iztēlojusies. Bet, tā kā jūs to nedarījāt, tad viņa pati to izdarīja jūsu vārdā. Tāda viņa ir, neprātīgi izšķērdīga un vienlaikus taupīga.

— Vai tad neviens viņu nespēj iegrožot? — es vaicāju.

— Viņu vajadzētu audzināt, — ārsts izvairīgi atbildēja. — Tas ir slikti, ka viņai tik daudz atļauts: viņa var darīt visu, ko grib, viņa ir izlutināta, visi pievērš viņai uzmanību. Viņa savaldzina visus, neviens nav pret viņu vienaldzīgs, un allaž atrodas kāds, ko viņa sev pakļauj. Vai esat ievērojis, kā es pret viņu izturos? Kā pret skolnieci, pret skuķēnu, pamācu, aizrādu uz valodas kļūdām, nepalaižu garām izdevību iedzīt viņu sprukās. Vai jūs domājat, ka viņa to nesaprot? Ak, viņa ir lepna un stūrgalvīga, tas viņai stipri kož kaulā, bet viņa ir par lepnu, lai to parādītu. Bet tā pret viņu jāizturas. Kad jūs ieradāties, es viņu jau biju audzinājis veselu gadu, šīs audzināšanas sekas bija jūtamas, viņa jau raudāja, kad jutās sāpināta vai aizskarta, bija kļuvusi cilvēcīga. Bet tad atnācāt jūs un visu izjaucāt. Tā tas ir, viens zaudē pacietību, bet tam seko otrs; pēc jums varbūt ieradīsies kāds trešais, ej nu sazini...

«Nabaga ārsts grib atriebties,» es nodomāju un sacīju:

— Bet sakiet, dakter, — kāpēc jūs uzņematies pūles, lai to visu man pastāstītu? Vai lai es jums palīdzu audzināt Edvardu?

— Viņa taču ir karsta kā vulkāns, — viņš joprojām runāja, neievērojis manu jautājumu. — Jūs prasījāt, vai neviens viņu nebildinās? Kāpēc ne? Viņa gaida savu princi, tas nenāk un nenāk, viņa atkal un atkal jūtas vīlusies, viņa domāja, ka jūs esat gaidītais princis, sevišķi tāpēc, ka jums ir tāds skatiens kā dzīvniekam, ha-hā!

Paklausieties, leitnanta kungs, jums katrā ziņā vajadzēja paņemt līdzi savu formas tērpu. Tad jūs kaut ko nozīmētu. Kāpēc lai neviens viņu nebildinātu? Esmu redzējis, kā viņa žņauga rokas, gaidot to, kas atnāktu un viņu paņemtu, aizvestu, valdītu pār viņas miesu un dvēseli. Jā. Bet viņam jānāk no tālienes, kā no gaisa jānokrīt kādā jaukā dienā un krasi jāatšķiras no pārējiem cilvēkiem. Es domāju, ka Maka kungs ne velti sarīkoja ekspedīciju, tas nebija tikai ceļojums vien, viņš atgriezās kopā ar kādu kungu.

— Ak tā, ar kādu kungu?

— Jā, bet tas, izrādās, nebija piemērots, — ārsts sacīja un rūgti iesmējās. — Tas bija vīrs manos gados un kliboja tāpat kā es. Tas nebija nekāds princis.

— Un uz kurieni viņš aizbrauca? — es jautāju, vērodams ārstu.

— Uz kurieni aizbrauca? No šejienes? To es nezinu, — ārsts smiedamies atbildēja. — Nu gan esam aizrunājušies! Pēc nedēļas jūs jau varēsiet staigāt. Uz redzēšanos!

XIX

Es dzirdēju pie savas būdas sievietes balsi. Asinis man saplūda galvā. Tā bija Edvardas balss.

— Glān! Glān! Es dzirdēju, viņš esot slims? Un mana veļas mazgātāja aiz durvīm atbildēja:

— Nu jau ir gandrīz vesels.

Šis «Glān, Glān!» pāršalca manu miesu un dvēseli, viņa atkārtoja manu vārdu divas reizes, tas mani ietekmēja, viņas balss bija dzidra un trīcoša.

Nepieklauvējusi viņa atvēra durvis, aši ienāca iekšā un raudzījās uz mani. Es uzreiz jutos tāpat kā agrākās dienās. Viņai mugurā bija pārkrāsotā jaka un priekšauts apsiets zemāk, lai izskatītos slaidāka. Es to uzreiz ievēroju, un viņas skatiens, melnīgsnējā seja ar izliektajām uzacīm, viņas maigās rokas — viss mani tik spēji ietekmēja un samulsināja. «Un es viņu esmu skūpstījis!» es nodomāju. Es pietraucos kājās un paliku stāvam.

— Jūs piecēlāties, jūs stāvat, — viņa sacīja. — Sēdieties taču, jums ievainota kāja, jūs to sašāvāt. Mīļais dievs, kā tas notika? Es to tikai tagad dabūju zināt. Visu laiku domāju: «Nez kur palicis Glāns? Viņš vairs nerādās.» Es nekā nezināju. Jūs esat iešāvis sev kājā, kā dzirdu, jau kopš vairākām nedēļām, un es par to nekā nezināju.

Un kā jūtaties tagad? Jūs esat ārkārtīgi bāls, es jūs nemaz vairs nepazīstu. Un kāja?

Vai jūs klibosiet? Dakteris saka, ka jūs neklibošot. Ak, kā es priecājos, ka jūs neklibosiet, pateicos par to dievam! Ceru, jūs atvainosiet, ka es te tā ierados, es nevis gāju, bet skrēju...

Viņa pienāca man cieši klāt, tik tuvu, ka es jutu sejā viņas elpu, es pastiepu pēc viņas rokas. Bet viņa atkāpās. Viņas acis joprojām bija valgas.

— Tas notika tā, — es iesāku. — Gribēju nolikt bisi kaktā, turēju to nepareizi, ar stobru uz leju, un uzreiz izdzirdēju šāvienu. Tas bija nelaimes gadījums.

— Nelaimes gadījums, — viņa domīgi atkārtoja un pamāja. — Ļaujiet apskatīt, tā taču ir kreisā kāja, bet kāpēc tieši kreisā? Nu jā, nejaušība...

— Jā, nejaušība, — es viņu pārtraucu. — Kā lai es to zinu, kāpēc tieši kreisā? Jūs pati redzat, es turēju bisi, lūk, tā un varēju trāpīt arī labajā kājā. Jā, patīkami tas nav.

Viņa joprojām mani domīgi uzlūkoja.

— Nu, tagad jūs drīz atveseļosieties, — viņa teica un pavērās apkārt. — Kāpēc jūs neatsūtījāt to sievieti pie mums pēc ēdiena? Kā jūs iztikāt?

Mēs parunājāmies vēl dažas minūtes. Es jautāju:

— Kad jūs ieradāties, jūsu sejā jautās aizkustinājums un jūsu acis mirdzēja. Jūs man sniedzāt roku. Bet tagad jūsu acis atkal ir vienaldzīgas. Vai man tikai tā liekas?

Klusums.

— Nevar jau pastāvīgi būt...

— Sakiet man tikai šoreiz, — es bildu, — ko es esmu izdarījis tādu, kas jums nepatika? Tas turpmāk man noderētu par mērauklu.

Viņa lūkojās ārā pa logu uz tālo apvārsni, stāvēja, it kā iegrimusi savās domās, un atbildēja, nepagriezusies uz manu pusi.

— Itin neko, Glān. Daudz kas reizēm iešaujas prātā. Vai tagad jūs esat neapmierināts? Iegaumējiet vienu, dažs dod maz, bet tas viņam nozīmē daudz, cits atdod visu, bet tas viņam neprasa nekādus upurus, — kurš ir devis vairāk? Jūs slimības laikā esat kļuvis grūtsirdīgs. Bet kā mēs sākām par to runāt?

Pēkšņi viņa palūkojās uz mani, viņas seja priekā pietvīka, viņa sacīja:

— Kļūstiet drīzāk vesels! Uz redzēšanos! To teikusi, viņa man sniedza roku.

Bet man negribējās spiest viņai roku. Es piecēlos, saliku rokas aiz muguras un dziļi palocījos; tādējādi gribēju pateikties par viņas laipno apciemojumu.

— Atvainojiet, ka nevaru jūs pavadīt, — es teicu.

Pēc viņas aiziešanas es apsēdos, lai vēlreiz visu pārdomātu. Uzrakstīju vēstuli un lūdzu, lai atsūta man formas tērpu.

XX

Pirmā diena mežā.

Esmu laimīgs un tikko turos uz kājām, visa dzīvā radība nāk man klāt un mani apskata, uz lapām sēž vabolītes un skrejvaboles rāpo pa takām. «Patīkama sagaidīšana!» es nodomāju.

Ar katru poru es sajūtu meža dvēseli, es raudu aiz mīlestības, un tas mani bezgala ielīksmo, es gandrīz loku ceļus pateicībā. «Tu, mans labais mežs, manas mājas, esi sveicināts!» man gribas sacīt no visas sirds.

Es apstājos, skatos uz visām pusēm un asarām acīs saucu putnu, koku, akmeņu, zāles un kukaiņu vārdus, raugos apkārt un nosaucu tos pēc kārtas. Es paveros uz kalniem un saku: «Jā, es nāku, nāku!» — it kā mani kāds sauktu. Tur, augstu kalnos, ir savijuši ligzdas vanagi, es jau sen to zinu. Taču, līdzko atceros vanaga ligzdas, iztēles spārni aiznes mani tālu, tālu...

Ap pusdienas laiku es aizbraucu ar laivu līdz kādai mazai saliņai tālu jūrā. Tur zied mēļas puķes uz gariem stiebriem, kuri sniedzas man līdz ceļgaliem. Es brienu pa brīnumainiem augiem, avenājiem, rupjām smilgām; te nemana neviena dzīvnieka, un arī cilvēki te nav spēruši kāju. Jūra, viegli putodama, glaužas pie salas un ietin mani šalku plīvurā. Tālumā pie Olu salām klaigā un laidelējas piekrastes putni. Kur vien skatiens sniedz, visur jūra, tā it kā ieslēdz mani savās skaujās. Svētīta lai ir dzīvība un zeme, un debesis, svētīti lai ir mani naidnieki, šajā brīdī es gribu mīlēt savu visniknāko ienaidnieku un sasiet viņa kurpju saites ...

Krāvēju skaļie izsaucieni atbalsojas līdz šejienei no Maka kunga liellaivas, un šīs pazīstamās skaņas liek man priekā nodrebēt. Es aiziros pie piestātnes, izkāpju krastā, paeju garām zvejnieku būdām un dodos mājup. Ir jau pievakare, es ieturu azaidu, dalos tajā ar Ezopu un no jauna dodos uz mežu. Liegs vējiņš apvēda man seju. «Esi sveicināta!» es saku vēsmai, kas pūš man sejā. «Esi sveicināta, katra mana nervu šķiedriņa priecājas par tevi!» Ezops uzliek ķepu man uz ceļgala. Mani pārņem nogurums, un es aizmiegu.

Dim! Dam! Vai skan zvani? Tālu jūrā, daudzas jūdzes no krasta, ir kalns. Es noskaitu divas lūgšanas, vienu par savu suni, otru pats par sevi, un mēs ieejam kalnā.

Aiz mums aizcērtas vārti, es saraujos un pamostos.

Liesmaini sārto debesis, saule spīd tieši acīs, ir nakts, apvārsnis zaigo gaismā.

Mēs ar Ezopu paslēpjamies ēnā. Visapkārt valda klusums. «Neliksimies vairs gulēt,» es saku Ezopam, «no rīta iesim medībās.» Mūs apmirdz sārta saule, mēs neesam iegājuši kalnā ... un manī notiek kaut kas dīvains, asinis pēkšņi sakāpj galvā. Es jūtu, ka mani kāds it kā noskūpsta, un šis skūpsts deg uz manām lūpām. Es paskatos apkārt — neviena nav. «Iselin!» es čukstu. Zāle čaukst, laikam krīt lapas, bet tie varētu būt arī soļi. Mežs nošalc trīsās. «Tā droši vien ir Iselinas dvaša,» es nodomāju.

Te ir staigājusi Iselina, te viņa noklausījusies mednieka lūgšanas, un šis mednieks bija ģērbies zaļos svārkos, dzelteniem zābakiem kājās. Viņš dzīvoja savā mājā divas ceturtdaļjūdzes no šejienes, viņa sēdēja pie loga un klausījās medību taures skaņās.

Tas notika pirms četrām paaudzēm. Te bija brieži un vilki, un lāči, un daudz mednieku, un visi redzēja viņu pieaugam, un ikviens gaidīja uz viņu. Viens bija redzējis viņas acis, cits dzirdējis viņas balsi, bet reiz kāds puisis, nespēdams nakti aizmigt, piecēlās, izurba caurumu Iselinas istabas sienā un ieraudzīja viņas balto, samtaino klēpi. Viņas divpadsmitā mūža gadā te ieradās Dundass. Viņš bija skots, viņš tirgojās ar zivīm, un viņam bija daudz kuģu. Viņam bija dēls. Kad Iselinai bija apritējuši sešpadsmit gadi, viņa pirmo reizi ieraudzīja jauno Dundasu. Viņš kļuva viņas pirmā mīlestība...

Un tādas brīnumainas noskaņas viļņojas manī, kamēr es tā sēžu, mana galva kļūst smaga, es aizveru acis un atkal jūtu uz savām lūpām Iselinas skūpstu. «Iselin, vai tu esi te, tu, mana mūžīgā mīlestība?» es čukstu. «Bet aiz koka droši vien stāv Dideriks?...» Taču mana galva kļūst smagāka un smagāka, un es iegrimstu sapņu viļņos.

Dim! Dam! Liekas, tā ir balss! Piena ceļš tek pa manām dzīslām, tā ir Iselinas balss:

«Dusi! Dusi! Es pastāstīšu tev par savu mīlestību, kamēr tu guli, pastāstīšu par savu pirmo nakti. Atceros, es aizmirsu aizslēgt durvis. Man bija sešpadsmit gadu, bija pavasaris, pūta silts vējš; un atnāca Dundass. Likās, it kā atlidotu ērglis. Es viņu satiku kādu rītu pirms medībām, viņam bija divdesmit pieci gadi, un viņš bija atbraucis no tālām zemēm, mēs kopā staigājām pa dārzu, un, kad viņš pieskārās man ar elkoni, es viņu iemīlēju. Uz pieres viņam parādījās divi sārti plankumi, un šos plankumus es būtu varējusi noskūpstīt.

Vakarā pēc medībām es klīdu pa dārzu, es gaidīju viņu un baiļojos, ka viņš neatnāks. Es klusi minēju viņa vārdu, taču baidījos, ka viņš to neizdzird. Tad viņš iznāca no krūmiem un čukstēja: «Šonakt vienos!» Pēc tam viņš izgaisa.

«Šonakt vienos,» es atkārtoju. «Ko viņš ar to gribēja sacīt? Es nekā nesaprotu.

Viņš laikam gribēja sacīt, ka šonakt vienos atkal dosies uz svešām zemēm, bet kāda man tur daļa?»

Un es aizmirsu aizslēgt durvis ...

Vienos viņš ienāca manā istabā.

«Vai durvis nebija aizslēgtas?» es vaicāju.

«Tūlīt aizslēgšu,» viņš atbildēja.

Un viņš aizslēdza durvis no iekšpuses.

Mani ļoti biedēja viņa zābaku klaudzoņa.

«Neuzmodini manu kalponi!» es sacīju.

Es baiļojos arī no krēsla čīkstoņas un teicu:

«Nē, nē, nesēdies uz krēsla, tas čīkst.»

«Vai drīkstu apsēsties uz tavas gultas?» viņš jautāja.

«Jā,» es atbildēju.

Bet to teicu tikai tāpēc, ka krēsls čīkstēja.

Tā mēs sēdējām uz manas gultas. Es pavirzījos tālāk, viņš pievirzījās tuvāk. Es lūkojos grīdā.

«Tu trīci,» viņš teica un paņēma manu roku. Pēc brītiņa viņš teica: «Vai, kā tu trīci!» — un mani apskāva.

Viņa skavās es sasilu. Tā mēs sēdējām un klusējām. Iedziedājās gailis.

«Vai dzirdi, gailis dzied. Drīz būs rīts,» viņš teica.

Un viņš man pieskārās un mani apmulsināja.

Vai tu skaidri dzirdēji gaili dziedam?» es čukstēju.

Pēksņi atkal ieraudzīju divus drudžaini sārtus plankumus uz viņa pieres un gribēju piecelties. Bet viņš mani atturēja, es noskūpstīju abus mīļos plankumus un aizvēru acis ...

Tad atausa rīts, bija jau gaišs. Es atmodos un nepazinu savas istabas sienas, es stāvēju un nepazinu savas kurpītes, kaut kas manī šalkoja un strāvoja. «Kas gan šalko manī?» es smaidīdama domāju. Liekas, sit pulkstenis, cik tas nosita? Neko es nesapratu, atcerējos tikai, ka biju aizmirsusi aizslēgt savas istabas durvis. Ienāca kalpone.

«Tavas puķes nav aplietas,» viņa teica. Es biju aizmirsusi savas puķes. «Tu esi saburzījusi kleitu,» viņa sacīja. «Kad es varēju saburzīt kleitu,» es smaidīdama domāju. «Vai šonakt?» Pie vārtiem apstājās pajūgs.

«Un tavs kaķis arī nav pabarots,» kalpone sacīja. Bet es aizmirsu savas puķes, savu kleitu un kaķi un vaicāju:

«Vai tur piebrauca Dundass? Palūdz viņu tūdaļ ienākt, es viņu gaidu, man kaut kas . .. kaut kas ...»

Un nodomāju: «Nez vai viņš atkal aizslēgs durvis?»

Viņš pieklauvēja. Es atvēru durvis un pati tās aizslēdzu, lai izdarītu viņam pakalpojumu.

«Iselin!» viņš čukstēja un uzspieda uz manām lūpām ilgu skūpstu.

«Es tevi neesmu aicinājusi,» es čukstēju.

«Neesi aicinājusi?» viņš vaicāja.

Es no jauna gauži apmulsu un atbildēju:

«Ak jā, es sūtīju pēc tevis. Es tik ļoti pēc tevis atkal ilgojos. Paliec brītiņu!»

Un es aiz mīlestības aizklāju acis. Viņš nelaida mani vaļā, man saļodzījās kājas, un es pieglaudos viņam pie krūtīm.

«Man liekas, atkal dzied gailis?» viņš sacīja un ieklausījās.

Bet, dzirdot viņa vārdus, es viņu pārtraucu un atbildēju:

«Nē, kādēļ tu domā, ka tur atkal dzied gailis? Neviens nedziedāja.» Viņš noskūpstīja manas krūtis.

«Tur klukstēja tikai vista,» es pēdējā mirklī sacīju. «Pagaidi, es aizslēgšu durvis,» viņš teica un gribēja piecelties. Es viņu atturēju un čukstēju: «Ir jau aizslēgtas ...»

Un atkal pienāca vakars, un Dundass aizbrauca. Mani pāršalca it kā zeltainas trīsas. Es apstājos pie spoguļa, manī raudzījās divas mīlas pilnas acis, kaut kas manī saviļņojās no pašas skatiena, strāvoja ap manu sirdi. Ak dievs, nekad es uz sevi nebiju raudzījusies tādām acīm, aiz mīlestības es skūpstīju pati savas lūpas spogulī...

Un tagad esmu tev izstāstījusi par savu pirmo nakti un rītu un vakaru pēc tās. Un vēlāk es tev pastāstīšu par Svenu Herlufsenu. Viņu es arī mīlēju, viņš dzīvoja jūdzi attālu no šejienes, tur, uz tās salas, vai redzi, un siltajās vasaras naktīs es pati ar laivu braucu pie viņa, jo es viņu mīlēju. Es tev pastāstīšu arī par Stameru. Viņš bija mācītājs, es viņu mīlēju. Es mīlēju visus ...» Miegā es dzirdu, kā Sirilundā dzied gaiļi.

— Vai dzirdi, Iselin, arī mums dzied gailis! — es līksmi izsaucos un izstiepju rokas. Es pamostos. Ezops jau ir piecēlies. — Aizgājusi! — es bēdīgi saku un raugos apkārt. Neviena nav. Itin neviena! Drudžaini satraukts es dodos mājup. Ir rīts. Gaiļi Sirilundā joprojām dzied.

Pie būdas stāv sieviete, tā ir Eva. Rokās viņai virve, viņa grasās iet uz mežu pēc malkas. Viņa ir tik jauniņa, gluži kā rītausma, krūtis viņai strauji cilājas, pār viņu līst saules zelts.

— Tikai nedomājiet... — viņa iesāk un saminstinās.

— Ko, Eva?

— Ka nācu šurp, lai satiktu jūs, es tikai gāju garām ... Un viņa tumši pietvīkst.

XXI

Slimā kāja man joprojām radīja mokas un neērtības, naktīs tā bieži niezēja un neļāva aizmigt, lāgiem to caururba smeldzīgas sāpes un uz laika maiņām lauzīja. Tas vilkās ilgi. Taču klibot es nekliboju.

Dienas aizritēja.

Maka kungs bija atgriezies, es to tūdaļ dabūju manīt. Viņš man atņēma laivu un sagādāja grūtības; medību sezona vēl nebija sākusies, un es nekā nedrīkstēju šaut. Bet kādēļ viņš, ne vārda neteicis, atņēma man laivu? Divi Maka kunga noliktavu strādnieki no rīta bija izveduši jūrā kādu svešinieku.

Es satiku ārstu.

— Man atņēma laivu, — es teicu.

— Te ieradies kāds viesis, — viņš atbildēja. — Viņu ik dienas ar laivu vedīs jūrā un vakaros atpakaļ. Viņš pēta jūras dzīles.

Atbraucējs bija soms. Maka kungs ar viņu nejauši bija iepazinies uz tvaikoņa klāja, viņš brauca no Špicbergenas, veda līdzi gliemežvāku un jūras dzīvnieciņu krājumu, viņš dēvējās par baronu. Maka kunga mājā viņam tika ierādīta lielā zāle un blakus istaba. Pret viņu izturējās ar lielu uzmanību.

«Es ilgi neesmu ēdis gaļu, varbūt Edvarda mani pacienās ar vakariņām,» nodomāju un devos uz Sirilundu. Es tūdaļ ievēroju, ka Edvardai mugurā jauna kleita.

Šķita, ka viņa ir izaugusi, kleita bija ļoti gara.

— Piedodiet, ka es nepieceļos, — viņa vienīgi sacīja un sniedza man roku.

— Jā, mana meita diemžēl savārgusi, — Maka kungs apliecināja. — Saaukstējusies, tā iet, kad nepiesargās ... Jūs laikam esat atnācis sakarā ar laivu? Vajadzēs jums dot citu, mazāku. Tā gan nav jauna, bet ja labi izsmeļ... Redzat, pie mums apmeties zinātnieks, un jūs taču saprotat, ka šis kungs... Viņam nav daudz laika, viņš strādā visu dienu un atgriežas tikai vakarā. Pagaidiet, viņš drīz būs, tad jūs viņu sastapsiet. Vai jūs negribētu ar viņu iepazīties? Te ir viņa vizītkarte — ar ģerboni, viņš ir barons. Patīkams cilvēks. Es iepazinos ar viņu nejauši.

«Redz nu,» es nodomāju. «Tevi vakariņās neielūdz. Paldies dievam, es jau tikai tāpat iegriezos, iešu mājās. Būdā man ir vēl nedaudz zivju Gan jau iztikšu.»

Atnāca barons. Neliela auguma vīrietis ap gadiem četrdesmit. Viņa seja bija šaura un gara, izcilniem vaigu kauliem, bārda šķidra un melna. Skatiens aiz biezajiem briļļu stikliem bija ass un urbīgs. Pat uz viņa krekla pogām bija piecstarainais ģerbonis, tāds pats kā uz vizītkartes. Viņš bija mazliet sakumpis, kalsnās rokas klāja zilas dzīslas, bet nagi šķita kā no dzeltena metāla.

— Ļoti priecājos, leitnanta kungs. Vai leitnanta kungs te dzīvo jau ilgi?

— Dažus mēnešus.

Patīkams cilvēks. Maka kungs ierosināja viņam pastāstīt par gliemežvākiem un jūras dzīvnieciņiem. Viņš to darīja labprāt. Paskaidroja, kādas mālu šķirnes atrodas Govju salu apkaimē, iegāja zālē un iznesa no turienes Baltās jūras aļģu paraugu. Viņš visu laiku cēla pie virsdegunes labās rokas rādītāja pirkstu un stumdīja uz deguna biezas zelta acenes. Maka kungs likās ļoti ieinteresēts. Aizritēja stunda.

Barons ierunājās par negadījumu ar manu kāju, par manu nelaimīgo šāvienu. Vai es esot jau pavisam vesels? Tiešām? Viņš par to priecājoties.

«Kā viņš zina par šo negadījumu?» es domāju. Un vaicāju:

— No kā barona kungs dzirdējis par manu nelaimi?

— No ... Jā, kurš tas bija? No Makas jaunkundzes, man šķiet. Vai nav tiesa, Makas jaunkundz?

Edvarda pietvīka kā uguns.

Es te biju atnācis tik nožēlojams, vairākas dienas mani bija mācis smags izmisums, bet no šiem svešinieka vārdiem man uzreiz kļuva silti ap sirdi. Es nepaskatījos uz Edvardu, bet domāju: «Pateicos tev, ka esi par mani runājusi, ka tava mute minējusi manu vārdu, kaut arī tev tas nekā nenozīmē. Ar labu nakti!»

Es ardievojos. Edvarda arī tagad nepiecēlās, pieklājības labad viņa aizbildinājās ar savārgumu. Vienaldzīgi viņa man sniedza roku.

Un Maka kungs aizrautīgi runājās ar baronu. Viņš stāstīja par savu vectēvu konsulu Maku:

— Neatceros, vai jau esmu stāstījis barona kungam, ka šo spraudi pie mana vectēva krūtīm pats ar savu roku piespraudis karalis Kārlis Juhans.

Es izgāju ārā uz kāpnēm, neviens mani nepavadīja. Garām ejot, pametu skatienu uz zāles logiem, tur stāvēja Edvarda, tik gara un slaida, ar abām rokām viņa bija atbīdījusi aizkarus un lūkojās ārā. Es pat nepaklanījos, galva man bija tukša, mani pārņēma liels mulsums, un es steidzos projām.

«Paklau, apstājies mirkli!» es pats sev uzsaucu, kad biju sasniedzis mežmalu.

«Augstais dievs, tam jādara gals.» Es pēkšņi aizsvilos un bezspēcīgās dusmās ievaidējos. Man vairs nebija nedz goda jūtu, nedz lepnuma. Edvardas labvēlību es biju baudījis ne vairāk par nedēļu, tagad tas sen jau garām, bija laiks pie tā pierast.

Taču mana sirds joprojām nerimās un sauca viņu un par viņu atgādināja ceļa putekļi, gaiss, zeme zem manām kājām... Dievs debesīs, ko tas nozīmē!

Es iegāju būdā, izcepu zivis un ieturēju vakariņas.

«Augas dienas tu sevi nomoki nožēlojama skolas skuķa dēļ, un tukši sapņi nedod tev miera naktīs. Un smacīgs gaiss apžņaudz tavu galvu, sasmacis, smirdošs pērngada gaiss. Bet debesis trīsuļo brīnišķā zilgmē, un kalni aicina tevi. Nāc, Ezop, heisā!»

XXII

Aizritēja nedēļa. Es aizņēmos no kalēja laivu un zvejoju iztikai zivis. Edvarda un barons vakarus allaž pavadīja kopā, līdzko viņš atgriezās no jūras, reiz es viņus redzēju pie dzirnavām. Citreiz viņi abi pagāja garām manai būdai, es atrāvos no loga un katram gadījumam klusi aizslēdzu durvis. Es redzēju viņus kopā, bet tas mani nemaz neietekmēja; es tikai paraustīju plecus. Kādu vakaru es viņus abus sastapu uz ceļa, mēs sasveicinājāmies, es pagaidīju, kamēr palokās barons, bet pats nevērīgi pieliku pāris pirkstu pie cepures. Es mierīgi gāju viņiem garam un vienaldzīgi viņus uzlūkoju.

Atkal aizritēja diena.

Cik daudz garu, vienmuļu dienu jau aizritējis! Mani bija pārņēmusi dziļa nomāktība, galvā bija tikai viena doma, pat draudzīgais pelēkais akmens pie manas būdas it kā bezcerīgi un skumīgi noskatījās uz mani, kad es tam gāju garām. Tuvojās lietus, bija spiedīgs karstums, kreiso kāju lauzīja, no rīta redzēju trakojam Maka kunga ērzeli, tas viss liecināja par laika maiņu. «Jānodrošinās ar iztiku, kamēr vēl pieturas labs laiks,» es nospriedu.

Es piesēju Ezopu saitē, paņēmu makšķerēšanas piederumus un bisi un devos uz piestātni. Jutos neparasti nomākts.

— Kad pienāks pasta kuģis? — es jautāju kādam zvejniekam.

— Pasta kuģis? Pēc trim nedēļām, — viņš atbildēja.

— Es gaidu savu formas tērpu, — sacīju.

Pēc tam es satiku vienu no Maka kunga veikala pārdevējiem. Es paspiedu viņa roku un teicu:

— Dieva dēļ, sakiet — vai jūs nekad vairs Sirilundā nespēlējat vistu?

— Kā tad ne? Spēlējam gan, turklāt bieži, — viņš atbildēja.

Klusums.

— Man pēdējā laikā nav iznācis aiziet, — es piemetināju.

Aizīros līdz saviem sēkļiem. Bija kļuvis tveicīgs, odi lidoja bariem, un man visu laiku vajadzēja smēķēt, lai no tiem paglābtos. Zivis kodās, es makšķerēju ar divām makšķerēm un izvilku krietnu lomu. Atceļā nošāvu divus alkus.

Kad piestāju pie steķiem, tur stāvēja kalējs. Viņš strādāja. Man ienāca prātā kāda doma, un es viņam vaicāju:

— Vai neiesim kopā mājās?

— Nē, — viņš atbildēja. — Maka kungs man iedevis tik daudz darba, ka jāstrādā līdz pusnaktij.

Es pamāju un nodomāju, ka tas ir labi. Paņēmu savu lomu un devos projām, gāju gar kalēja māju. Eva bija viena pati mājās.

— Es tik ļoti pēc tevis ilgojos, — es viņai teicu. Un mani aizkustināja viņas mulsums, viņa tikko uzdrīkstējās mani uzlūkot. — Tu esi tik jauna, un tev ir tik labas acis, — es viņai teicu. — Sodi mani, ka esmu domājis par kādu citu vairāk nekā par tevi. Es atnācu, lai uz tevi vienīgi palūkotos, es jūtos tik labi kopā ar tevi, mana mīļā meitene. Vai tu dzirdēji, ka es naktī tevi saucu?

— Nē, — viņa izbijusies atbildēja.

— Es saucu Edvardu, Edvardas jaunkundzi, bet domāju par tevi. Es pat atmodos. Jā, es domāju par tevi, atvaino, es pārteicos, kad minēju Edvardu. Nerunāsim vairs par viņu. Ak dievs, cik tu esi mīļa meitene, Eva! Tavas lūpas šodien ir tik sārtas. Tev ir skaistākas kājas nekā Edvardai, paskaties pati.

Es pacēlu viņas svārkus, lai viņa varētu aplūkot savas kājas.

Viņas sejā atmirdz tāds prieks, kādu es nekad neesmu redzējis. Viņa aizgriežas, bet tad pārdomā un ar vienu roku apskauj man kaklu.

Paiet kāds laiciņš. Mēs runājamies, visu laiku sēžam uz gara sola un runājamies par dažnedažādām lietām. Es saku:

— Tici vai netici, bet Edvardas jaunkundze vēl nav iemācījusies pareizi runāt, viņa runā kā bērns, saka «vairāk laimīga», nevis «laimīgāka», es pats to dzirdēju. Vai tev šķiet, ka viņas piere ir skaista? Man gan ne. Viņas piere ir pretīga. Viņa nemazgā arī rokas.

— Mēs taču nolēmām vairs nerunāt par viņu.

— Pareizi. Es aizmirsu.

Paiet atkal kāds laiciņš. Es, domās iegrimis, klusēju.

— Kāpēc tev valgas acis? — Eva jautā.

— Viņas piere tomēr ir skaista, — es saku, — un viņas rokas vienmēr ir tīras. Vienīgi nejaušības dēļ tās reiz nebija lāgā nomazgātas. Es tikai to gribēju sacīt.

Tomēr es turpinu, runāju ātri, zobus sakodis:

— Es vienmēr domāju tikai par tevi, Eva, man ienāca prātā tev kaut ko pastāstīt, tu droši vien kaut ko tādu nebūsi dzirdējusi. Kad Edvarda pirmo reizi ieraudzīja Ezopu, viņa teica: «Ezops, tas taču bija zinātnieks, liekas, frīģietis.» Vai tas nav muļķīgi? To viņa tajā pašā dienā bija izlasījusi kādā grāmatā, esmu pārliecināts.

— Jā? — Eva iebilstas. — Nu un tad?

— Cik atceros, viņa arī teica, ka Ezopa skolotājs bijis Ksantuss. Ha-ha-hā!

— Jā?

— Kāda vajadzība darīt zināmu klātesošajiem, ka Ezopa skolotājs bijis Ksantuss? Es tikai tā vaicāju. Ak, šodien tev nav noskaņas, Eva, citādi tu aiz smiekliem vai pārplīstu.

— Nē, man arī šķiet, ka tas ir jocīgi, — Eva saka un pārsteigta piespiesti smaida.

— Bet es to nesaprotu tik labi kā tu.

Es klusēju un domāju, klusēju un domāju.

— Varbūt labāk klusēsim un nemaz nerunāsim, tikai tāpat pasēdēsim? — Eva klusi ierunājas. Viņas acis staro labsirdībā, viņa noglāsta man galvu.

— Tu labā, labā dvēsele! — es izsaucos un dedzīgi viņu piekļauju sev klāt. — Es jūtu, ka beidzos vai nost aiz mīlestības pret tevi, mīlu tevi aizvien vairāk un vairāk, es ņemšu tevi līdzi, kad braukšu projām. Gan redzēsi! Vai brauksi man līdzi?

— Jā, — viņa atbild.

Šo «jā» es gandrīz nedzirdu, bet uzminu pēc viņas elpas, pēc viņas sejas, mēs cieši jo cieši apskaujamies, un viņa atdodas bez apdoma. Pēc stundas es atvadoties noskūpstu Evu un eju projām. Durvīs es saduros ar Maka kungu.

Pašu Maka kungu.

Viņš satrūkstas, paliek stāvam uz sliekšņa un apjucis raugās istabā. — Nu jā! — viņš saka un nekā cita nevar izteikt.

— Jūs negaidījāt, ka te sastapsiet mani? — es saku un palokos.

Eva sēž nepakustēdamās.

Maka kungs ir atjēdzies, viņš jau pavisam mierīgi atbild:

— Jūs maldāties, tieši jūs es meklēju. Esmu spiests jums atgādināt, ka no pirmā aprīļa līdz piecpadsmitajam augustam ir aizliegts šaut ceturtdaļjūdzes attālumā no putnu ligzdu un perēšanas vietām. Šodien jūs uz salas nošāvāt divus putnus, ir cilvēki, kas to redzējuši.

— Es nošāvu divus alkus, — apjucis atbildēju. Es sapratu, ka viņam taisnība.

— Vai nu divus alkus, vai divas garlakas — tam nav nozīmes. Jūs esat šāvis tur, kur šaut aizliegts.

— Es atzīstos, — atbildēju. — Tikai tagad to atcerējos.

— Bet jums tas jāatceras.

— Arī maijā es izšāvu no abiem stobriem aptuveni tai pašā vietā. Tas notika izbraucienā ar laivām. Pēc jūsu lūguma.

— Tā ir pavisam cita lieta, — Maka kungs atcirta.

— Bet, velns ar ārā, jūs taču pats labi zināt, kas jums tagad jādara!

— Pat ļoti labi zinu, — viņš atbildēja.

Eva gaidīja, kad es iešu ārā, un devās man pakaļ. Viņa bija apsējusi lakatu un pameta māju, redzēju, ka viņa pagriezās uz piestātnes pusi. Maka kungs gāja uz Sirilundu.

Es pārdomāju notikušo. Cik veikli Maka kungs atrada izeju! Un kā viņa acis dzēlās manī! Viens šāviens, divi šāvieni, divi alki, soda nauda, samaksa. Un tagad viss, viss ir izbeigts ar Maka kungu un viņa ģimeni. Īstenībā viss norisinājās labi un ātri...

Sāka līt, krita pirmās retās lāses. Žagatas lidoja pie pašas zemes, un, pārnācis mājās, es palaidu vaļā Ezopu; suns tūlīt sāka ēst zāli. Sacēlās stiprs vējš.

XXIII

Jūdzi lejup es redzu jūru. Līst, un es atrodos kalnos, kāda klints nokare mani pasargā no lietus. Es smēķēju savu pīpi, piebāžu un piebāžu no jauna, un ikreiz, kad aizdedzinu tabaku, tajā atdzīvojas un sarosās ugunīgi tārpiņi. Gluži tāpat manā galvā rosās domas. Zemē mētājas klūdziņas no kādas izpostītas ligzdas. Un tieši tāda pati kā šī ligzda ir arī mana dvēsele.

Es atceros katru nieku, katru sīkumu no tā, kas notika tajā un nākamajā dienā. Ak vai, cik nelāgi viss iznāca!..

Es sēžu te, kalnos, jūra un gaiss vaid, žēli vaimanā, manās ausīs skan vēja gaudas.

Tālumā redzami šoneri un liellaivas uzvilktām burām, uz tām ir cilvēki, tiem kaut kur jātiek. «Ak dievs, kur tie steidzas tādā laikā?» es nodomāju.

Jūra mutuļo, bangas ceļas un plok, ceļas un plok, šķiet, ka jūra pilna satracinātu nezvēru, kas rēkdami metas cits citam virsū, nē, tur vesels bars gaudojošu velnu dejo riņķa deju, tie palecas, ierauj galvu plecos un sakuļ ūdeni biezās putās ar savām rokām. Tālu, tālu jūrā slienas klints, uz tās paceļas ūdens gars, tas purina baltas krēpes aiz zvalstīgiem kuģīšiem, kas, burām plandot, dodas pretī vētrai un jūrai — ho-ho! — pretī ļaunajai jūrai...

Es priecājos, ka esmu viens, ka neviens nevar redzēt manas acis, es piekļaujos klints sienai, tā ir mans balsts, un es zinu, ka neviens nevar piezagties un mani novērot no aizmugures. Pār kalniem, spalgi kliegdams, pārlido kāds putns, tai pašā mirklī netālu atšķeļas klints bluķis un ieveļas jūrā. Bet es sēžu nepakustēdamies, sirds nemiers pēkšņi norimst, jūtos tīkami, ka esmu te pasargāts no lietus, kas līst un līst.

Es aizpogāju svārkus un pateicos dievam par šiem siltajiem svārkiem. Laiks aizrit. Es aizsnaužos.

Ir pievakare. Es eju uz mājām, lietus joprojām līst. Pēkšņi jūtos pārsteigts. Manā priekšā uz takas stāv Edvarda. Viņa ir izmirkusi līdz ādai, acīmredzot ilgi stāvējusi lietū, bet viņa smaida. «Nu, paskat tik!» es nodomāju, un mani pārņem dusmas, no visa spēka sažņaudzu bisi un eju viņai pretī, nelikdamies redzam viņas smaidu.

— Labdien! — viņa pirmā izsaucas. Es panākos dažus soļus viņai tuvāk un tikai tad saku, — Sveika, daiļā jaunava!

Mans joks viņu samulsina. Ak, es pats neapjēdzu, ko saku. Viņa izbijusies raugās uz mani un bikli smaida.

— Vai jūs bijāt kalnos? — viņa jautā. — Jūs esat samircis. Man ir lakats, ņemiet, tas man ir lieks ... Nē, jūs mani negribat pazīt. — Un viņa nodur acis un krata galvu.

— Lakatu? — Es vaibstos aiz dusmām un pārsteiguma.

— Man ir svārki, varbūt jūs ņemsiet tos? Man tie arī ir lieki, es tos tik un tā atdošu pirmajam garāmgājējam, tātad ņemiet, nekautrējieties! Jebkura zvejnieksieva tos ar prieku paņemtu.

Redzu, ka Edvarda tver katru manu vardu, klausās tik saspringti, ka atkārusies apakšlūpa un viņa izskatās neglīta. Viņa tā stāv, turēdama rokā lakatu, tas ir balts zīda lakats, viņa to noņēmusi no kakla. Es arī novelku svārkus.

— Dieva dēļ, velciet tos tūlīt mugurā! — viņa sauc.

— Kāpēc jūs tā darāt? Vai jūs man tik ļoti dusmojat? Augstais dievs, velciet taču svārkus mugurā, jūs galīgi izmirksiet!

Es uzvelku svārkus.

— Uz kurieni jūs? — vienaldzīgi vaicāju.

— Ne uz kurieni... Nesaprotu, kāpēc jūs novilkāt svārkus...

— Kur tad šodien palicis jūsu barons? — es prašņāju, — Tādā laikā grāfs diezin vai būs jūrā...

— Glān, es jums tikai gribēju kaut ko sacīt... Es viņu pārtraucu:

— Vai drīkstu jūs lūgt nodot hercogam manu sveicienu? Mēs raugāmies viens uz otru. Esmu sagatavojies tūlīt pārtraukt viņu, tiklīdz viņa atvērs muti. Beidzot viņas seja sāpīgi noraustās, es novēršu acis un saku:

— Vaļsirdīgi runājot, dodiet tam princim kurvīti, Edvardas jaunkundz. Viņš jums nav piemērots. Varu derēt, ka viņš visas šīs dienas nododas aprēķiniem, vai ņemt jūs par sievu vai ne, bet jums tas nemaz nav glaimojoši.

— Ne, nerunāsim par to, vai ne, Glān? Es par jums domāju, jūs esat ar mieru novilkt svārkus un izmirkt kāda cita cilvēka dēļ, es atnācu pie jums, lai...

Es paraustu plecus un saku: — Es jums ieteiktu ņemt ārstu. Kāda viņam vaina? Vīrietis labākajos gados, gaišu galvu. Ieteicu jums padomāt.

— Uzklausiet mani tikai vienu mirkli...

— Būdā mani gaida Ezops, mans suns. — Es paceļu cepuri, paklanos un atkal saku: — Sveika, daiļā jaunava! Un aizeju.

Viņa iekliedzas, kliedz skaļā balsī: — Nē, neizrauj man sirdi no krūtīm! Es šodien atnācu pie tevis, es tevi te gaidīju un tev uzsmaidīju, kad tu parādījies. Vakar es gandrīz zaudēju prātu, jo visu laiku domāju par vienu un to pašu, galva man griezās, es domāju tikai par tevi. Šodien es sēdēju istabā, kāds ienāca, es nepacēlu acis, bet zināju, kas tas ir. «Vakar noairēju pusjūdzi,» viņš teica. «Vai nenogurāt?» es vaicāju.

«Kā nu ne, ļoti noguru, rokas vienās tulznās,» viņš teica un izskatījās ļoti apbēdināts.

Es nodomāju: «Ir nu gan par ko bēdāties!» Tad viņš teica: «Šonakt es dzirdēju čukstus aiz mana loga, tur jūsu istabene ķiķinājās ar vienu no jūsu veikala pārdevējiem.» — «Jā, viņi viens otru mīl,» es teicu. «Bet pulkstenis bija divi!» — «Nu un tad?» es vaicāju un piebildu: «Naktis pieder viņiem.» Tad viņš pastumdīja savas zelta acenes un teica: «Bet vai jums neliekas, ka sačukstēties zem logiem nakts vidū nav visai pieklājīgi?» Es joprojām neskatījos uz viņu, un tā mēs sēdējām kādas minūtes desmit. «Atļaujiet, es atnesīšu jums plecu lakatu?» viņš vaicāja. «Nē, pateicos,» es atbildēju. «Kas gan iegūs šo mazo rociņu?» viņš jautāja. Es klusēju, manas domas bija citur. Viņš man uzlika uz ceļiem kastīti, es to atvēru, tajā bija spraude. Uz spraudes bija ģerbonis, es tajā saskaitīju desmit akmentiņus... Glān, spraude man ir līdzi, vai gribi to apskatīt? Tā ir samīdīta un saspiesta, nāc, palūko, tā ir saspiesta... «Ko es ar šo spraudi lai iesāku?» es vaicāju. «Izgreznojieties,» Viņš atbildēja. Bet es sniedzu viņam spraudi un teicu: «Lieciet mani mierā, es domāju par kādu citu.» — «Par kuru tad?» viņš vaicāja. «Par kādu mednieku,» es atbildēju, «viņš man par atmiņu uzdāvināja tikai divas skaistas putnu spalvas. Bet jūs savu spraudi ņemiet atpakaļ.» Bet viņš neņēma spraudi. Tikai tad es uz viņu paskatījos, viņa acis urbās manī. «Spraudi es atpakaļ neņemšu, dariet ar to, ko gribat, kaut vai samīdiet,» viņš teica. Es piecēlos, noliku spraudi uz grīdas un saspiedu ar papēdi. Tas notika šorīt... Četras stundas es staigāju pa māju, pēcpusdienā izgāju ārā. Viņš mani gaidīja uz ceļa. «Uz kurieni jūs ejat?» viņš vaicāja. «Pie Glāna,» es atbildēju, «gribu lūgt, lai viņš mani neaizmirst...» No vieniem es te stāvu zem koka un gaidu, līdz ieraudzīju tevi. Tu izskatījies kā dievs. Es redzēju, kā tu nāc, redzēju tavu augumu, tavu bārdu un tavus plecus; kā es tevi mīlu — visu, visu... Bet tu esi nepacietīgs, tu gribi iet projām, ej vien, tu pret mani esi vienaldzīgs, tu pat nepaskaties uz mani...

Es stāvēju. Kad viņa apklusa, es atkal sāku iet. Es biju izmisuma nomocīts, es smaidīju, biju nocietinājies.

— Ak jā, — es sacīju un atkal apstājos, — jūs taču gribējāt man kaut ko teikt?

Šis izsmiekls viņu atsaldēja.

— Kaut ko teikt? Bet es jau visu pateicu. Vai tad jūs nedzirdējāt? Nē, man jums vairs itin nekas nav sakāms...

Viņas balss savādi trīsēja, bet tas mani neaizkustināja.

XXIV

Nākamajā rītā, kad gāju ārā, pie manas būdas stāvēja Edvarda.

Naktī es visu biju pārdomājis un izšķīries. Nē, es vairs neļaušu sevi vazāt aiz deguna šai untumainajai pusaudzei, neizglītotai zvejnieku skuķei, viņas vārds jau diezgan ilgi mitis manā sirdī un to izmocījis. Pietiek! Turklāt man šķita, ka ar izsmieklu un vienaldzību iegūstu viņas acīs lielāku cieņu. Cik labi man izdevās viņu ievainot — pēc tam kad viņa vairākas minūtes bija runājusi, es mierīgi sacīju: «Jūs taču gribējāt man kaut ko teikt...»

Viņa stāvēja pie akmens. Viņa bija ārkārtīgi satraukta un gribēja man skriet pretī, bet savaldījās un palika stāvam, rokas žņaudzīdama. Es pacēlu cepuri un, ne vārda neteicis, viņu sveicināju.

— Šodien vēlos no jums tikai vienu, Glān, — viņa steigšus sacīja. Es nekustējos, man gribējās zināt, ko viņa teiks.

— Es dzirdēju, ka jūs esat bijis kalēja mājā. Vēlu vakarā. Mājās bijusi tikai Eva.

Es apjuku un vaicāju:

— Kas jums to teica?

— Es jūs nespiegoju! — viņa iesaucās. — Es to dabūju zināt vakar vakarā, to man pateica tēvs. «Tu esot izturējusies rupji pret baronu?» — «Nē,» es atbildēju. «Un kur nule biji?» viņš vēl vaicāja. Es atbildēju: «Pie Glāna.» Un tad tēvs man to pateica.

Es pārvarēju izmisumu un sacīju:

— Eva ir bijusi arī te.

— Te? Būdā?

Vairākas reizes. Es viņu aicināju. Mēs runājāmies.

— Arī te!

Klusums. «Turies!» es nodomāju un saku:

— Ja nu jūs tik laipni iejaucaties manās darīšanās, es arī darīšu to pašu. Vakar es jums ieteicu ņemt ārstu. Vai esat par to padomājusi? Tas princis taču jums neder.

Viņas acis dusmās iekvēlojās.

— Nu tad ziniet, ka der gan! Viņš ir labāks par jums, viņš nedauza tases un glāzes, un es varu būt droša par savām kurpēm. Jā, viņš prot uzvesties sabiedrībā, bet jūs esat smieklīgs, es jūsu dēļ kaunos. Jūs esat neciešams, vai saprotat, neciešams!

Viņas vārdi mani dziļi aizvainoja, es nodūru galvu un teicu:

— Jums taisnība, esmu atradis no sabiedrības. Esiet žēlsirdīga! Jūs mani nesaprotat, es labāk dzīvoju mežā, tas man sagādā prieku. Te, mežā, nevienam nekaitē, ka esmu tāds, bet, saskaroties ar cilvēkiem, man jāsasprindzina visi spēki, lai uzvestos tā, kā vajadzīgs. Pēdējos divus gadus es tik reti esmu bijis sabiedrībā...

— No jums ik mirkli var sagaidīt vislielākās cūcības,— viņa turpināja. — Apnīk jūs visu laiku uzmanīt.

Cik nežēlīgi viņa to pateica! Mani pārņēma asas sāpes, es tikko noturējos kājās, it kā viņa man būtu iesitusi. Edvarda vēl nerimās, viņa piemetināja:

— Lai Eva jūs uzmana! Tikai diemžēl viņa jau ir precējusies.

— Eva? Jūs sakāt, ka Eva ir precējusies?— es vaicāju.

— Jā, precējusies!

— Ar ko tad?

— To nu jums vajadzētu zināt. Eva ir kalēja sieva.

— Vai tad viņa nav kalēja meita?

— Nē, sieva. Jūs laikam domājat, ka es meloju?

Es tā nedomāju, biju tikai pārlieku pārsteigts. Stāvēju un brīnījos — vai tiešām Eva ir precējusies?

— Nu tad jūs var apsveikt ar laimīgu izvēli, — Edvarda piebilda.

Vai tiešām tam nebūs gala! Aiz sarūgtinājuma trīcēdams, es sacīju:

— Bet jūs padomājiet par ārstu, kā jau jums ieteicu. Paklausiet drauga padomam! Jūsu princis ir vecs stulbenis. — Un savā satraukumā es pārspīlēju, teicu, ka viņš ir plikpauris, gandrīz akls; teicu, ka viņš valkā kreklu ar ģerboni rotātām pogām aiz tīrās uzpūtības, lai plātītos ar savu dižciltību. — Es, starp citu, nemaz negribu ar viņu tuvāk iepazīties, — teicu. — Viņā nav nekā ievērības cienīga, kāda ir viņa būtība, nav skaidrs, bet tāds sīkalītis vien jau viņš ir.

—_ Viņš nav nekāds sīkalītis! — viņa kliedza, un viņas balss drebēja aiz niknuma. — Viņš ir daudz kas vairāk, nekā tu domā, mežonis tāds! Bet pagaidi tikai, viņš ar tevi vēl parunās, es to viņam palūgšu! Tu domā, ka es viņu nemīlu, bet drīz redzēsi, ka esi alojies! Es ar viņu precēšos, domāšu par viņu dienu un nakti. Atceries, ko es saku: es viņu mīlu! Lai jau nāk tava Eva, ha-ha-hā, augstais dievs, lai tik nāk, tas man ir vienalga! Jā, man jātiek no šejienes projām...

Viņa sāka iet projām lejup pa taciņu. Viņa paspēra dažus sīkus solīšus, tad pagriezās atpakaļ, un viņas seja bija līķa bālumā. Viņa novaidējās:

— Un nemūžam vairs nerādies manās acīs!

XXV

Lapas dzeltē, garie kartupeļu laksti zied kupliem čemuriem, atkal ir atļauts medīt, es šauju irbes, medņus un zaķus. Reiz nošāvu ērgli. Klajas, augstas debesis, dzedras naktis, skanīgas skaņas, viegli trokšņi mežā un laukos. Mierīgi dun plašā pasaule...

— Nez kāpēc Maka kungs vairs neko nemin par tiem diviem alkiem, kurus es nošāvu? — es sacīju ārstam.

— Par to jūs varat pateikties Edvardai, — viņš atbildēja. — Es to zinu. Dzirdēju, kā viņa jūs aizstāvēja.

— Viņai nu gan es nepateikšos, — nosaku. Atvasara... Taciņas sadala strēmelēs dzelteno mežu, katru dienu dzimst jauna zvaigzne. Mēness slīd kā ēna, zelta ēna, kas iemērkta sudrabā...

— Dievs ar tevi, Eva, tu taču esi precējusies?

— Vai tad tu nezināji?

— Nē, es nezināju.

Viņa klusē un žņauga manu roku.

— Dievs lai stāv tev klāt, bērns, ko mēs tagad darīsim?

— Ko tu gribi. Varbūt tu vēl tūdaļ neaizbrauksi, es priecāšos, kamēr tu būsi te.

— Nē, Eva.

— Jā, jā, kamēr vien tu esi te!

Viņa izskatās nomākta un visu laiku žņauga manu roku.

— Nē, Eva, nē! Viss beidzies.

Un aizrit naktis, aizrit dienas. Jau trīs dienas pagājušas pēc šīs sarunas. No meža iznāk Eva ar smagu malkas nastu. Cik nastu šī nabaga meitene šovasar pārnesusi no meža!

— Noliec nesamo, Eva, un atļauj palūkoties, vai tavas acis ir tikpat zilas kā agrāk!

Viņas acis ir apsarkušas.

— Nu pasmaidi atkal, Eva! Es vairs nespēju tev pretoties, esmu tavs, esmu tavs...

Vakars. Eva dzied, es dzirdu viņas dziesmu, un man kaklā iesprūst kamols.

— Jā, esmu tik priecīga.

Viņa paceļas pirkstgalos, lai apskautu manu kaklu, viņa ir tik maziņa.

— Bet, Eva, tev rokas vienās skrambās! Mans dievs, ko es dotu, lai tu tās nebūtu saskrambājusi!

— Tas nekas.

Viņas seja tik brīnumaini staro.

— Eva, tu esi runājusi ar Maka kungu?

— Vienreiz.

— Ko viņš teica, un ko teici tu?

— Viņš pret mums ir kļuvis ļoti cietsirdīgs, manam vīram viņš dienu un nakti liek strādāt uz tilta, arī mani viņš spiež strādāt visādus darbus. Viņš uzdod man vīrieša darbus.

— Kāpēc viņš tā dara? Eva raugās zemē.

— Kāpēc viņš tā dara, Eva?

— Tāpēc, ka es mīlu tevi.

— Kā tad viņš to var zināt?

— Es pati viņam to pateicu. Klusums.

— Lai dievs dod, ka viņš nebūtu pret tevi tik cietsirdīgs, Eva!

— Bet tas nekas. Man tagad viss ir tīrais nieks. Un viņas balss trīc gluži kā klusa dziesmiņa.

Lapas nemitīgi dzeltē, iet uz ziemas pusi. Debesīs zvīļ daudz vairāk zvaigžņu, un mēness jau izskatās kā sudraba ēna, kas iemērkta zeltā. Sala vēl nav bijis, tikai dzedrs klusums mežā un visur dzīvība, dzīvība... Ik koks nogrimis domās. Ogas ir nobriedušas.

Un tad pienāca divdesmit otrais augusts un bija trīs naktis, dzelžainas naktis, kad pēc ziemeļu kalendāra vasarai jāatvadās un rudenim jāuzliek zemei savi dzelži.

XXVI

Pirmā dzelžainā nakts.

Deviņos noriet saule. Pār zemi klajas blāva tumsa, redzamas dažas zvaigznes, pēc divām stundām parādās mēness sirpis.

Es eju uz mežu ar savu bisi un suni. Es savācu zarus, aizdedzu, un ugunskura atblāzma apspīd priežu stumbrus. Sala nav bijis.

— Pirmā dzelžainā nakts, — es saku. Un mani pārņem spējš, mulsinošs prieks. — Kādas vietas, kāds laiks, cik te ir labi! ...

Cilvēki un zvēri, un putni, vai jūs mani dzirdat? Esi slavēta, mana vientuļā nakts mežā! Esi slavēta, tumsa un dieva elpa koku lapotnē, un jaukā, vienkāršā klusuma melodija, kas skan man ausīs, esiet slavētas zaļās un dzeltenās lapas! Esi slavēta, nerimtīgā dzīvības rosme šajā klusumā, un esi slavēts tu, mans suns, kas aposta zāli, lai slavēts tavs jutīgais purns! Un esi slavēts arī tu, meža kaķi, kas uzglūni zvirbulim tumsā, šai tumsā! Esi slavēts, zemes svētlaimīgais miers, esi slavēts, mēness, un esiet slavētas arī jūs, zvaigznes!

Es pieceļos un klausos. Nē, neviens mani nav dzirdējis. Es atkal apsēžos.

Paldies par vientuļo nakti, paldies par kalniem! Paldies par tumsu un jūras šņākām, tās mīt manā sirdī. Paldies ari par to, ka esmu dzīvs, ka elpoju, paldies, ka šonakt esmu dzīvojis! Klau! Ko es jaužu tur — gan austrumos, gan rietumos? Dievs staigā pa plašo pasaules telpu! Klusums šalc manās ausīs. Tās ir asinis, kas mutuļo Visuma dzīslās, radītajam darbs rit pilnā sparā, un es un pasaule esam viņa roku darbs. Ugunskurs apspīd sidrabainu zirnekļa tīmekli, jūrā skan airu raksts, debesu pamalē spoži blāzmo kāvi. No visas sirds un savas nemirstīgās dvēseles pateicos par to, ka man, tieši man ļauts te sēdēt pie ugunskura.

Klusums. Krītot dobji atsitas pret zemi priežu čiekurs. «Dzi, nokrita čiekurs!» es nodomāju. Mēness ir augstu.

Liesmas plīvo, taisās apdzist, drīz ugunskurs būs izdedzis, un, kad nakts iet uz galu, es dodos mājās.

Otra dzelžainā nakts. Tikpat kluss un silts. Es domāju un domāju. Neapjauzdams, ko daru, es pieeju pie kāda koka, uzvelku cepuri dziļi uz pieres, atspiežos ar muguru pret stumbru un salieku rokas aiz pakauša. Es skatos ugunskurā un domāju, liesmas žilbina man acis, bet es to nejūtu. Es ilgi stāvu šajā neērtajā pozā un raugos liesmās; un kājas man nogurst, saļogās, notirpst, un man jāapsēžas. Tikai tagad es saprotu, cik muļķīgi izturos. Kāpēc tik ilgi jāskatās liesmās?

Ezops paceļ galvu un ieklausās, viņš dzird soļus; starp kokiem parādās Eva.

— Man šovakar tik skumji, mācas virsū domas, — es saku.

Aiz līdzjūtības viņa nebilst ne vārda.

— Es mīlu trīs lietas, — saku. — Es mīlu savu ilgu sapni, ko reiz noredzēju, mīlu tevi un mīlu šo zemes gabaliņu.

— Bet ko tu mīli visvairāk?

— Sapni.

Atkal klusums. Ezops pazīst Evu, viņš pagriež galvu un raugās uz viņu. Es čukstu:

— Šodien uz ceļa redzēju kādu meiteni. Viņa gāja rokrokā ar savu mīļoto. Meitene pameta uz mani acis un tikko valdīja smieklus, kad es gāju viņiem garām.

— Par ko viņa smējās?

— Es nezinu. Droši vien par mani. Kāpēc tu jautā?

— Vai tu viņu pazini?

— Jā. Es sveicināju.

— Un vai viņa tevi nepazina?

— Nē, viņa izlikās, it kā mani nepazītu... Bet kāpēc tu mani izprašņā? Tas ir nejauki. Tik un tā viņas vārdu neminēšu.

Klusums. Es atkal čukstu:

— Par ko viņa smējās? Viņa ir vējagrābsle. Bet par ko viņa smējās? Jēzus Kristus vārdā, ko es viņai esmu nodarījis?

Eva atbild:

— Nejauki bija smieties par tevi.

— Nē, nebija nejauki! — es kliedzu. — Tu nenozākā viņu, viņa nedara nekā nejauka, smieties par mani vajadzēja. Ciet klusu, velns ar ārā, un liec mani mierā, vai dzirdi!

Un Eva izbijusies apklust. Es raugos uz viņu un tūlīt nožēloju savus skarbos vārdus, es nokrītu viņas priekšā ceļos un žņaugu rokas.

— Ej mājās, Eva! Es visvairāk mīlu tevi, vai tad es varētu mīlēt kaut kādu sapni? Es tikai jokoju, es mīlu tevi. Bet tagad ej mājās! Es pie tevis aiziešu rīt. Iegaumē, esmu tavs, to neaizmirsti! Ar labu nakti!

Un Eva aiziet mājās.

Trešā dzelžainā nakts, visgrūtākā nakts. Kaut mazliet piesaltu! Nē, sala nav, gaiss vēl glabā dienas siltumu, nakts garo kā purvs. Es iekuru ugunskuru...

— Eva, gadās arī tā — tevi rauj aiz matiem, bet tu priecājies. Cilvēks ir dīvaina būtne. Tevi rauj aiz matiem pa kalniem un lejām, un, ja kāds vaicā, kas tur notiek, tu neprātīgā sajūsmā atbildi: «Mani rauj aiz matiem!» Un, ja tad kāds jautā: «Vai tev nevajag palīdzēt?» — tu atbildi: «Nē!» — «Bet vai tu izturēsi?» — «Ja, izturēšu, jo es mīlu roku, kas mani rauj aiz matiem...» Vai tu zini, Eva, kas ir cerība?

— Man šķiet, ka zinu.

— Redzi, Eva, cerība ir kaut kas apbrīnojams, jā, tiešām apbrīnojams. Tu izej no rīta uz ceļa un ceri, ka satiksi cilvēku, kuru mīli. Un vai tu sastopi šo cilvēku? Nē. Un kāpēc ne? Tāpēc, ka šis cilvēks torīt ir aizņemts un atrodas kaut kur citur ... Kalnos es satiku vecu, aklu lapieti. Jau piecdesmit astoņus gadus viņš nekā neredz, tagad viņam ir pāri septiņdesmit. Un šim večukam šķiet, ka redze aizvien uzlabojas, ka viņš redz aizvien labāk un labāk. Un, ja nekas neatgadīšoties, tad pēc dažiem gadiem viņš jau samanīšot sauli. Viņa mati vēl bija melni, bet acis pavisam baltas. Kad mēs sēdējām velēnu būdā un pīpējam, viņš man stāstīja par visu to, ko bija pieredzējis, pirms kļuva akls. Viņš bija mundrs un spēcīgs, nekas viņam nesāpēja, viņš bija dzīvespriecīgs un nezaudēja cerību. Kad es gāju projām, viņš mani pavadīja un ar pirkstu radīja dažādos virzienos. «Tur ir dienvidi un tur ir ziemeļi,» viņš sacīja. «Vispirms dodies uz to pusi, tad drusku paejies lejā un tad pagriezies tur!» — «Gluži pareizi!» es atbildēju. Un tad lapietis iesmējās un teica: «Redzi, to es nezināju pirms četrdesmit piecdesmit gadiem, tātad redze man tagad uzlabojusies, es redzu arvien labāk un labāk.» Tad viņš saliecās un iegāja atpakaļ savā velēnu būdā, savā šās zemes mājvietā. Un viņš atkal apsēdās pie uguns cerību pārpilns, ka pēc dažiem gadiem ieraudzīs sauli... Eva, cerība tiešām ir kaut kas apbrīnojams. Es, piemēram, tagad staigāju apkārt un ceru, ka spēšu aizmirst to cilvēku, kuru šorīt nesastapu. — Tu runā tik dīvaini.

Pienākusi trešā dzelžainā nakts. Es tev apsolu, Eva, ka rīt kļūšu pavisam cits cilvēks. Bet tagad gribu palikt vienatnē. Rīt tu mani vairs nepazīsi. Es smiešos un skūpstīšu tevi, manu mīļo meitenīt. Iedomājies, man atlikusi vienīgi šī nakts, tikai dažas stundas, un tad es būšu pavisam cits cilvēks. Ar labu nakti, Eva!

— Ar labu nakti!

Es apgulos tuvāk ugunskuram un skatos liesmās. No egles nokrīt čiekurs, nokrīt viens sauss zars, tad otrs. Nakts ir kā dziļdziļa dzelme. Es aizveru acis. Drīz mani pārņem dīvaina jutoņa, es saplūstu kopā ar lielo klusumu, vairs neesmu no tā atdalāms. Raugos uz pusmēnesi, tas baigo pie debesīm kā perlamutra gliemežvāks, manī uzvilnī kairs maigums, un es jūtu, ka nosarkstu. «Mēness!» es kaisli čukstu. «Mēness!» Un mana sirds tiecas tam pretī. Tā paiet kāds mirklis.

Saceļas vējš, man uzvēdī sveša, savāda, neparasta elpa. Kas tā ir? Es paveros apkārt — neviena nav. Vējš mani sauc, mana dvēsele paklausa šim aicinājumam, es jūtu, ka mani it kā paceļ uz augšu, es it kā atraujos pats no sevis, tieku piekļauts pie neredzamām krūtīm. Acīs man sariešas asaras, es trīcu. Dievs stāv tepat līdzās un skatās manī. Tā paiet vēl kāds mirklis. Es pagriežos, svešo, savādo elpu vairs nemana, es redzu it kā gara muguru, tas klusi aiziet pa mežu arvien tālāk, arvien tālāk...

Brīdi es vēl cīnos ar smago apmātību, esmu galīgi apdullis, līdz nāvei noguris un drīz aizmiegu.

Kad atmostos, nakts jau ir pagājusi. Ak, cik es pēdējā laikā esmu bijis nožēlojams, staigāju apkārt kā drudzī, gaidot uzbrūkam kādu slimību. Viss man likās ačgārns, visu es redzēju sliktā gaisma, mani gremza smeldzīgas skumjas. Tagad tas jau garām.

XXVII

Ir rudens. Vasara pagājusi, tā aizsteidzās tikpat strauji kā atnākusi. Ak, cik ātri tā izbeidzās! Dienas ir saltas, es medīju, zvejoju un mežā dziedu. Ir dienas, kad no jūras ceļas bieza migla un visu ietin dūmakainā tumsā. Tādā dienā ar mani kaut kas atgadījās. Es ilgi klaiņoju pa mežu, iemaldījos kaimiņu draudzē un nonācu tieši pie ārsta mājas. Ārstam bija viesi — tās jaunās dāmas, ar kurām jau biju agrāk iepazinies.

Visi bija jauni, visi dejoja, uzjautrinājās, draiskojās gluži kā nevaldāmi kumeļi.

Piebrauca rati un apstājās pie dārza vārtiem. Ratos sēdēja Edvarda. Mani ieraugot, viņa pārsteigumā satrūkās.

— Es iešu! — es klusi sacīju. Bet ārsts mani aizturēja. Edvardu mana klātiene sākumā nomāca, un, ja es kaut ko sacīju, viņa nodūra acis. Vēlāk viņa atguvās un pat uzdeva man dažus nenozīmīgus jautājumus. Viņa bija dīvaini bāla, salta, pelēka migla klājās pār viņas seju. Viņa nemaz neizkāpa no ratiem.

— Es braucu kādā uzdevumā, — viņa sacīja un iesmējās. — Ierodos tieši no baznīcas, tur neviena no jums nebija, man teica, ka jūs esot te. Braucu stundām ilgi, kamēr jūs atradu. Rītvakar mēs rīkojam mazas viesības sakarā ar barona aizbraukšanu, viņš brauc projām jaunnedēļ, un man uzdots jūs visus ielūgt. Būs arī dejas. Tātad rītvakar.

Visi palocījās un pateicās. Pēc tam viņa vērsās pie manis:

— Esiet tik laipns un katrā ziņā atnāciet! Neiedomājieties pēdējā mirklī atsūtīt zīmīti ar aizbildinājumu. — Neko tādu viņa neteica nevienam citam. Drīz viņa aizbrauca.

Es jutos tik aizkustināts no šās negaidītās laipnības, tik iepriecināts, ka man gribējās būt tālāk no cilvēkiem.

Es atvadījos no ārsta un viņa viesiem un devos mājup. Cik viņa bija laba pret mani, cik cēlsirdīga! Kā es varētu viņai to atlīdzināt? Manas rokas kļuva slābanas, pār tām skrēja saldas tirpas. «Ak dievs, es te eju, aiz prieka grīļodamies,» domāju, «es pat nespēju savilkt rokas dūrēs, acis man valgas, ko tas nozīme, augstais dievs?» Tikai vēlu vakarā es nokļuvu mājās. Gāju gar kuģu piestātni un jautāju kādam zvejniekam, vai rīt pienāks pasta kuģis. Nē, pasta kuģis gaidāms tikai nākamajā nedēļa. Es steidzos uz būdu un apskatīju savu labāko uzvalku. Es to iztīrīju un savedu kārtībā, dažās vietās tas bija izdilis, es raudāju un lāpīju caurumus.

Ticis ar to galā, es apgūlos uz lāviņas. Miers ilga tikai vienu mirkli, pēkšņi man ienāca prātā kāda doma, es pielēcu kājās un paliku stāvam istabas vidū.

— Tur atkal slēpjas kāda viltība! — es čukstēju.— Es nemaz nebūtu ielūgts, ja nejauši nebūtu bijis kopā ar tiem, kurus ielūdza. Viņa taču deva mājienu, lai neierodos, lai aizsūtu ziņu ar atvainošanos...

Es visu nakti negulēju un jau agri no rīta devos uz mežu, aukstumā trīcēdams, izvārdzis un lāgiem drudža kratīts. Tā, tā, Sirilundā šodien viesības! Nu un tad? Es neiešu un nesūtīšu arī zīmīti ar aizbildinājumu. Maka kungs ir gaužām prātīgs vīrs, un, lūk, tagad viņš šim baronam par godu rīko viesības. Bet es neiešu, dzirdat, neiešu!...

Biezi miglas vāli vēlās pār ieleju un kalniem, smidzīgs lietus izmērcēja drēbes, un tās kļuva smagas, mana seja it kā sastinga. Lāgu lāgiem uzpūta vējš un sašūpoja blīvo miglu gan uz augšu, gan uz leju.

Bija pievakare, metās krēsla, migla visu aizsedza, pēc saules nevarēja vadīties.

Atceļā es maldījos stundām ilgi, bet man nekur nebija jāsteidzas, mierīgi es nogriezos no ceļa un nonācu nepazīstamās vietās.

Beidzot es noņēmu bisi, atslēju to pret koka stumbru un skatījos kompasā. Precīzi nosacīju virzienu un gāju. Pulkstenis bija astoņi vai deviņi.

Tad kaut kas atgadījās.

Pēc kādas pusstundas es cauri miglai izdzirdu mūziku, pēc dažām minūtēm sapratu, kur atrodos. Es stāvēju tieši pretī Maka kunga mājai. Vai tiešām kompass mani aizvedis taisni uz to vietu, no kuras vairījos? Pazīstama balss man uzsauca, tā bija ārsta balss. Un mani ieveda iekšā.

Ak, laikam bises stobrs ietekmējis kompasu un novirzījis bultu nepareizi! Tā jau man šogad reiz gadījās. Es nezinu, ko lai domāju. Varbūt tas ir liktenis.

XXVIII

Visu vakaru mani mocīja netīkamā sajūta, ka man nevajadzēja šurp nākt. Manu ierašanos gandrīz nepamanīja, visi bija pārāk aizņemti cits ar citu. Edvarda ar mani tik tikko sasveicinājās. Es sapratu, ka esmu nevēlams viesis, tomēr nevarēju arī aiziet, tāpēc sāku dzert un piedzēros.

Maka kungs visu laiku smaidīja un bija ārkārtīgi laipns; viņš bija uzvilcis fraku un izskatījās gaužām labi. Viņš parādījās drīz vienā, drīz citā istabā, jaucās šajā pussimta viesu burzmā, lāgiem arī padejoja, trieca jokus un smējās. Viņa acīs dzalkstīja noslēpumainība.

Mūzika un balsu čaloņa pieskandēja visu māju. Visas piecas istabas bija viesu pārpilnas, turklāt dejoja vēl arī lielajā zālē. Kad es ierados, vakariņas jau bija paēstas.

Kalpones skraidīja šurpu turpu ar vīna glāzēm, spožām vara kafijas kannām, cigāriem, pīpēm, kūkām un augļiem. Maka kungs nebija skopojies. Lustrās šim gadījumam par godu bija iespraustas resnas jo resnas sveces, dega arī jaunās parafīna lampas.

Eva palīdzēja virtuvē, es redzēju viņu pa pusviru durvīm. Arī Eva bija te!

Barons bija uzmanības centrā, lai gan viņš izturējās klusi un atturīgi un nemaz necentās izcelties. Arī viņam mugura bija fraka, tās ļipas čemodānā bija saburzījušās.

Viņš sarunājās tikai ar Edvardu, nenolaida no viņas acis, saskandināja, ar viņu un godāja viņu par jaunkundzi tāpat kā prāvesta un apriņķa ārsta meitas. Es nespēju atvairīt netīksmi, ko jutu pret viņu, un, līdzko uz viņu paskatījos, tūlīt novērsos ar žēlu un muļķīgu grimasi. Ja viņš mani uzrunāja, es atbildēju strupi un pēc tam sakniebu lūpas.

Vēl kaut kas no tā vakara man palicis atmiņā. Es sarunājos ar kādu gaišmatainu meiteni, nez ko viņai stāstīju, un viņa iesmējās. Diez vai atgadījums maz bija jocīgs, bet es reibumā laikam to stāstīju visai uzjautrinoši, taču vairs neatceros, par ko bija runa. Bet tas nav svarīgi. Kad es atskatījos, man aiz muguras stāvēja Edvarda. Viņa man uzmeta vēlīgu skatienu.

Vēlāk es ievēroju, ka viņa pavilka gaišmati sāņus, lai izdibinātu, ko esmu sacījis.

Nemaz nespēju pateikt, cik labi man kļuva no Edvardas skatiena pēc tam, kad es apjucis visu vakaru kā dieva nepieņemts biju staigājis no istabas uz istabu; mana oma tūdaļ uzlabojās, es aizrautīgi iesaistījos sarunās. Cik atminu, es neizdarīju nekādu kļūmi...

Es stāvēju ārā uz kāpnēm. Priekšnamā iznāca Eva, viņa kaut ko nesa. Viņa mani ieraudzīja, iznāca uz kāpnēm, ātri noglāstīja man roku, pasmaidīja un atkal iegāja iekšā. Mēs nebildām ne vārda. Kad gribēju iet atpakaļ istabās, es ieraudzīju Edvardu, viņa stāvēja priekšnamā un skatījās uz mani. Stāvēja un skatījās tieši uz mani. Arī viņa nebilda ne vārda. Es iegāju zālē.

— Iedomājieties, leitnants Glāns uzjautrinās, aicinādams ārā uz satikšanos kalpones, — pēkšņi skaļi sacīja Edvarda. Viņa stāvēja durvīs. Šos vārdus dzirdēja daudzi. Viņa smējās, it kā būtu pateikusi krietnu joku, bet viņas seja bija ļoti bāla.

Es nekā neatbildēju, tikai nomurmināju:

— Tā bija nejaušība, viņa iznāca, un mēs satikāmies. Pagāja labs laiks, droši vien ne mazāk par stundu.

Kāda dāma apgāza savu glāzi uz kleitas. Tiklīdz to ieraudzīja Edvarda, viņa tūlīt iesaucās:

— Kas nu atkal noticis? Kā tad citādi, atkal vainīgs Glāns!

Es nebiju vainīgs, es stāvēju zāles viņā galā, kad notika šis starpgadījums. Es atkal sāku dzert un turējos tuvāk pie durvīm, lai netraucētu dejotājus.

Dāmas joprojām pulcējās ap baronu, viņš izteica nožēlu, ka viņa kolekcijas jau esot iesaiņotas un viņš nevarot parādīt, piemēram, Baltās jūras aļģes, Govju salas mālus vai ārkārtīgi interesantus pārakmeņojumus no jūras dziļuma. Dāmas ziņkāri aplūkoja viņa aproču pogas ar piecstarainiem ģerboņiem. Pret baronu arī ārsts nobālēja, pat viņa jocīgajam izsaucienam «nāve un pindzele» vairs nebija ietekmes.

Toties, līdzko ierunājās Edvarda, viņš tūlīt saausījās, izlaboja viņas teikto ar mazliet dzēlīgiem aizrādījumiem, vārdu sakot, nepalaida garām izdevību Edvardu pamācīt un to darīja rāmā pārākuma apziņā.

Viņa teica: ... Kamēr es ieniršu aizmirstības ielejā. Ārsts tūlīt vaicāja:

— Kur, kur?

— Aizmirstības ielejā. Vai tad tā nesaka?

— Es esmu dzirdējis runājam par aizmirstības upi. Droši vien tā jūs gribējāt sacīt?

Vēlāk viņa teica, ka sargājot kādu priekšmetu kā...

— Cerbers, — ārsts iekrita starpā.

— Jā, kā cerbers, — viņa atbildēja. Taču ārsts nerimās:

— Sakiet man paldies, ka es jūs izglābu. Esmu pārliecināts, ka jūs būtu minējusi Argusu.

Barons sarauca uzacis un caur savām biezajām acenēm uzmeta ārstam pārsteigtu skatienu. Šādas muļķības viņš laikam vēl nebija dzirdējis. Bet ārsts nelikās par baronu zinis. Kāda viņam daļa gar šo baronu!

Es joprojām stāvēju pie durvīm. Zālē visi griezās dejas virpulī. Man laimējās iesaistīt sarunā mācītāja mājas jauno skolotāju. Mēs spriedām par karu, par Krimas kampaņu, par notikumiem Francijā, par imperatoru Napoleonu, par viņa palīdzību turkiem. Jaunā dāma vasarā bija lasījusi avīzes un varēja man pastāstīt jaunākās ziņas. Mēs apsēdamies uz dīvāna un turpinājām tērzēšanu.

Garam gāja Edvarda, viņa apstājās mums blakām. Pēkšņi viņa sacīja:

— Atvainojiet, leitnanta kungs, ka es jūs pārsteidzu uz kāpnēm. Es nekad tā vairs nedarīšu.

Viņa atkal sāka smieties, uz mani nepalūkojusies.

— Edvardas jaunkundz, beidziet taču! — es teicu.

Viņa mani uzrunāja ar «jūs», tas nekā laba nenozīmēja. Viņas seja bija ļauna. Es iedomājos ārstu un paraustīju plecus, kā to būtu darījis viņš. Edvarda sacīja:

— Bet kādēļ jūs neesat virtuvē? Eva taču ir tur. Man liekas, arī jums vajadzētu būt tur.

Un viņa naidīgi pavērās manī.

Lai arī reti biju bijis sabiedrībā, taču kaut ko tādu nebiju dzirdējis. Es teicu:

— Vai jūs nebaidāties, ka jūs pārpratīs, Edvardas jaunkundz?

— Nē, kā tad tā? Protams, var jau gadīties. Bet kādēļ?

— Jūs dažreiz runājat ļoti neapdomīgi. Tagad, piemēram, man liekas, jūs mani izraidāt virtuvē, bet tas, protams, ir pārpratums. Es taču zinu, ka jūs neatļautos tādu rupjību.

Viņa dažus soļus atkāpās. Redzēju, ka viņa saspringti domā par to, ko teikusi. Tad viņa pagriezās, atkal pienāca mums blakus un, elpai aizraujoties, sacīja:

— Tas nav nekāds pārpratums, leitnanta kungs. Jūs sapratāt mani pareizi, es jūs raidīju virtuvē.

— Bet Edvarda! — izbijusies izsaucās skolotāja.

Un es atsāku runāt par karu, par Krimas kampaņu, taču manas domas bija tālu no šiem tematiem. Skurbulis izgaisa, tomēr galvā palika smagums, zeme izslīdēja man zem kājām, un es atkal, tāpat kā daudzas reizes, zaudēju apvaldu. Piecēlos no dīvāna un gribēju doties ārā. Mani aizturēja ārsts.

— Es patlaban dzirdēju par jums uzslavu, — viņš saka.

— Uzslavu? No kā?

— No Edvardas. Rau, viņa vēl stāv turpat un mirdzošām acīm raugās uz jums. Es to nekad neaizmirsīšu. Spriežot pēc acīm, Edvarda ir iemīlējusies, turklāt viņa skaļi paziņoja, ka jūs dievinot.

— Patīkami dzirdēt, — es smiedamies atbildēju. Ak, man galvā valdīja juceklis.

Es piegāju pie barona, it kā gribēdams kaut ko sacīt, un, kad biju pieliecies tuvu klāt, iespļāvu viņam ausī. Viņš satrūkās un apmulsis stulbi blenza uz mani. Vēlāk redzēju, ka viņš par notikušo stāsta Edvardai un viņa sadrūmst. Viņa, protams, atcerējās kurpi, ko biju iesviedis jūrā, tases un glāzes, ko nelaimīgā kārtā biju saplēsis, un visus manus labā toņa pārkāpumus. Tas viss droši vien no jauna uzpeldēja viņas atmiņā. Man kļuva kauns, viss bija pagalam, no visām pusēm manī vērās baiļpilni un pārsteigti skatieni, es aizlavījos līdz durvīm un atstāju Sirilundu neatvadījies un nepateicies.

XXIX

Barons braukšot projām, nu labi! Es pielādēšu bisi, uzkāpšu kalnos un par godu viņam un Edvardai vairākas reizes izšaušu. Es izurbšu klintī dziļu caurumu, ielikšu tajā mīnu un uzspridzināšu klinti viņam un Edvardai par godu. Un milzīgs klints bluķis atlūzis un iegāzīsies jūrā, kad viņa kuģis brauks garām. Es zinu tādu vietu, iedobi klintī, pa to jau agrāk vēlušies akmeņi un nolīdzinājuši ceļu uz jūru. Dziļi lejā tur ir laivu pietura.

— Divus akmens urbjus! — es saku kalējam. Un kalējs uzasina man divus urbjus...

Eva ir norīkota braukāt no dzirnavām uz piestātni ar Maka kunga zirgiem. Viņa dara vīriešu darbu un ved maisus ar graudiem un miltiem. Es viņu sastopu. Cik kvēli viņa uz mani skatās, cik viņa skaista! Augstais dievs, cik liegs ir viņas smaids! Katru vakaru es viņu satieku.

— Tu smaidi tā, it kā tev nebūtu nekādu rūpju, Eva, mana mīļotā.

— Tu mani sauc par savu mīļoto! Esmu neizglītota sieviete, bet es būšu tev uzticīga. Būšu tev uzticīga, kaut man tāpēc būtu jāmirst. Maka kungs ik dienas kļūst negantāks un negantāks, bet es par to nedomāju; viņš kliedz uz mani, bet es nekā neatbildu. Vakar viņš satvēra mani aiz rokas un niknumā nobālēja. Man ir viena bēda.

— Un kas tā par bēdu?

— Maka kungs tev draud. Viņš man saka: «Ak tā, tev prātā tikai leitnants!» Es atbildu: «Jā, es viņu mīlu.» Tad viņš saka: «Nu, pagaidi vien, es viņu no šejienes aiztrenkšu!» Tā viņš teica vakar.

— Nekas, lai viņš draud vien... Eva, ļauj man paskatīties uz tavām kājām! Vai tās joprojām ir tik maziņas? Aizver acis, bet es paskatīšos!

Un viņa aizver acis un metas man ap kaklu. Visa viņa trīc. Es ienesu viņu mežā.

Zirgi stāv un gaida.

XXX

Es sēžu kalnos un kaļu. Rudens gaiss ir dzidrs kā kristāls. Noteikti un ritmiski ceļas un krīt veseris. Ezops raugās manī izbrīna pilnām acīm. Lāgu lāgiem sirds man aiz prieka iepukstas straujāk: neviens, neviens taču nezina, ka esmu te — viens pats kalnos.

Gājputni jau aizlaidušies; laimīgu ceļu, laipni sagaidīsim atpakaļ! Palikušas tikai zīlītes un daži ķivuļi — rosās krūmos un tekalē pa klintīm. Pīp-pīīp! Viss tik ļoti pārvērties. Pelēkās klintis izraibinātas sarkanām bērzu lapām gluži kā asins traipiem, bet no virsāja šur tur stīdz laukā kazrozes un pulkstenīši, šūpojas un klusi žūžo dziesmiņu: žū-žū! Bet pāri visam, kaklu izstiepis, nolūkodams laupījumu, lidinās jūras ērglis.

Un klāt jau vakars, es nolieku savu urbi un veseri zem akmens, tagad varu atvilkt elpu. Viss dun, no ziemeļiem uz augšu kāpj mēness, kalni met milzīgas ēnas. Mēness ir pilns, tas atgādina degošu salu, izskatās kā apaļa, mīklaina vara ripa; es staigāju apkārt un nevaru vien nobrīnīties. Ezops pielec kājās, kaut kas viņu satrauc.

— Kas ir, Ezop? Es esmu noguris no savām rūpēm un raizēm, gribu tās aizmirst, atvairīt. Esi mierīgs, Ezop, klausi, man pietiek nemiera. Zini, Eva jautā: «Vai tu reizēm domā arī par mani?» Es atbildu: «Vienmēr tikai par tevi.» Eva atkal jautā:

«Un vai domas par mani tev sagādā prieku?» Es atbildu: «Jā, jā, tikai prieku, vienmēr prieku.» Tad Eva saka: «Tavi mati sāk sirmot.» Un es atbildu: «Jā, sāk mazliet sirmot.» Bet Eva vaicā: «Vai tie sirmo no drūmām domām?» Un es atbildu: «Varbūt.» Beidzot Eva saka: «Tātad tu nedomā tikai par mani...» Ezop, gulies zemē un esi mierīgs, es tev pastāstīšu vēl kaut ko...

Taču Ezops stāv un ošņājas, skatīdamies uz ieleju, tad iesmilkstas un sāk raustīt mani aiz svārkiem. Kad es beidzot pieceļos, viņš metas lejā, ko kājas nes. Debesīs virs meža parādās blāzma, es pielieku soli, jau redzu ugunskuru, milzīgu sārtu. Es palieku stāvam un skatos, paeju vēl dažus soļus un skatos, skatos, kā deg mana būda.

XXXI

Ugunsgrēks bija Maka kunga darbs, to es tūlīt sapratu. Bojā aizgāja manas zvērādas, putnu spārni un izbāztais ērglis. Viss sadega. Ko nu? Divas naktis es pārlaidu zem klajas debess, bet negāju uz Sirilundu lūgt patvērumu. Pēc tam es noīrēju pamestu zvejnieka mājeli un aizbāzu šķirbas ar sausām sūnām. Gulēju uz sārtu viršu gubas, es tos atnesu no kalniem. Man atkal bija jumts virs galvas.

Edvarda atsūtīja pie manis kalpotāju, lai pateiktu, ka viņa dzirdējusi par manu nelaimi un sava tēva vārdā piedāvā istabu Sirilundā. Edvarda aizkustināta? Edvarda cēlsirdīga? Es neko neatbildēju. Paldies dievam, man atkal ir pajumte un es varu atļauties sev prieku nelikties zinis par Edvardas piedāvājumu. Es viņu satiku uz ceļa konā ar baronu, viņi gāja roku rokā, es pavēros viņiem sejā un, garām ejot, sveicināju.

Viņa apstājās un vaicāja:

— Jūs nevēlaties dzīvot pie mums, leitnanta kungs?

— Es jau iekārtoju sev jaunu mājokli, — es atbildēju un arī apstājos.

Viņa raudzījās uz mani, viņas krūtis strauji cilājās.

— Mēs arī jūs netraucētu, — viņa sacīja.

Mana sirds pateicībā atvilga, bet es nespēju bilst ne vārda.

Barons gausi gāja tālāk.

— Jūs mani laikam nekad vairs negribēsiet redzēt? — viņa vaicāja.

— Es jums pateicos, Edvardas jaunkundz, ka jūs man piedāvājāt pajumti, kad nodega mana būda, — es sacīju. — Tas bija cildeni jo vairāk tāpēc, ka mana būda droši vien nenodega bez jūsu tēva ziņas. — Un, cepuri pacēlis, zemu palocījies, es pateicos viņai par piedāvājumu.

— Dieva dēļ, vai jūs mani nekad vairs negribat redzēt, Glān? — viņa pēkšņi vaicāja.

Barons viņu jau sauca.

— Barons jūs sauc, — es teicu, atkal noņēmu cepuri un zemu palocījos.

Un es devos kalnos pie saviem urbumiem. Nekas, itin nekas mani vairs neizsitīs no sliedēm. Es satiku Evu.

— Redzi! — es saucu. — Maka kungs nekādi nevar mani aizdzīt! Viņš nodedzināja manu būdu, bet man jau ir cita pajumte...

Evai rokā bija ota un darvas spainis.

— Kas tad tas. Eva?

Maka kungs bija nolicis lejā zem klints laivu un Evai uzdevis to nodarvot. Viņš uzraudzīja katru viņas soli, un viņai vajadzēja paklausīt.

— Bet kāpēc tur, nevis piestātnē?

— Tā pavēlēja Maka kungs...

— Eva, Eva, mīļotā, tu esi padarīta par verdzeni, bet tu nežēlojies. Redz, tu jau atkal smaidi, un tavs smaids starot staro, lai arī tu esi verdzene.

Kad es pienācu pie savas klints, mani sagaidīja pārsteigums. Redzēju, ka te kāds ir bijis, es pamanīju pēdas oļos un sazīmēju Maka kunga garo smailkurpju nospiedumus. «Ko viņš te ošņā?» es domāju un pavēros apkārt. Neviena nebija. Būtu man radušās kaut mazākās aizdomas!

Es apsēdos un sāku darboties ar urbi, nemaz nenojauzdams, cik neprātīga ir mana rīcība.

XXXII

Pienāca pasta kuģis, tas atveda manu formas tērpu, kuģim bija jāuzņem barons un visas viņa kastes ar gliemežvākiem un jūras aļģēm. Tagad pie piestātnes tilta tajā krauj siļķu un trāna mucas, pret vakaru tas dosies jūrā.

Es paņemu bisi un abos stobros ieberu daudz pulvera. To paveicis, es pats sev pamirkšķinu ar aci. Es dodos kalnos un piepildu ar pulveri arī klintīs izurbtos caurumus; es atkal sev pamirkšķinu ar aci. Tagad viss ir sagatavots. Atliek tikai gaidīt.

Es gaidu stundām ilgi. Visu laiku dzirdu, kā tvaikonis žvadzina ķēdes. Metas jau krēsla. Beidzot atskan svilpiens, krava uzņemta, tvaikonis atiet. Vēl jāgaida tikai dažas minūtes. Mēness vēl nav uzlēcis, un es kā vājprātis stingi skatos tumsā.

Tiklīdz aiz klintsraga parādās tvaikoņa priekšgals, es aizdedzinu degli un strauji metos prom. Paiet minūte. Pēkšņi nogrand sprādziens, gaisā uzšaujas akmens šķembas, kalni nodreb, un dārdēdams bezdibenī iegāžas klints bluķis. Grandiens dobji atbalsojas kalnos. Es paķeru bisi un izšauju no viena stobra; atskaņas atbild ar dimdošu zalvi. Pēc mirkļa es izšauju arī no otra stobra; gaiss nodreb no mana salūta, atbalss to pavairo un aiznes tālu, tālu. Šķiet, ka visi kalni korī skaļi kliegtu nopakaļ aizbraucošajam kuģim. Pēc brīža gaiss norimst, atbalss apklust un zemes virsū atkal valda klusums. Kuģis izgaist tumsā.

Es aiz saspringuma joprojām trīcu, paņemu urbi un bisi padusē un ļodzīgiem ceļgaliem dodos lejā. Izvēlos īsāko ceļu, eju pa kūpošo sliedi, ko pametis nogruvums.

Ezops visu laiku skurina galvu un sprauslā no sviluma dvakas.

Kad biju nonācis lejā, es ieraudzīju kaut ko tādu, ka paliku stāvam kā sālsstabs.

Klints bluķis, gāzdamies lejā, bija sašķaidījis laivu, un Eva, Eva gulēja tai līdzās — saplosīta, saspiesta, viņas ķermeņa lejasdaļa bija sakropļota līdz nepazīšanai. Eva uz vietas bija mirusi.

XXXIII

Ko lai es vēl rakstu? Vairākas dienas ne reizi neizšāvu, man nebija ko ēst, un es arī nekā neēdu, es sēdēju savā miteklī. Evu aizveda uz baznīcu Maka kunga baltajā laivā. Es no krasta puses piegāju pie kapa.

Eva ir mirusi. Vai tu atceries viņas mazo, meitenīgo galviņu ar pieglaustajiem matiem kā mūķenei? Viņa atnāca tik klusi, klusi, nolika savu nesamo un pasmaidīja.

Un vai tu redzēji, kā smaids starot staroja un apmirdzēja viņas seju? Mierā, Ezop! Es atceros kādu dīvainu nostāstu, tas noticis pirms četrām paaudzēm, Iselinas laikā, kad par mācītāju bija Stamers.

Kāda meitene bija ieslodzīta akmens tornī. Viņa mīlēja kādu kungu. Kāpēc?

Vaicā to vējam, vaicā zvaigznēm, vaicā dzīvības radītājam, jo neviens cits to nezina.

Un šis kungs bija labs pret meiteni, viņš to mīlēja. Bet laiks aizritēja, un kādā jaukā dienā viņš ieraudzīja citu, un viņa prāts mainījās.

Gluži kā jauneklis viņš mīlēja to otru meiteni. Sauca viņu par savu prieku, par dūju, un meitene tik kvēli viņu apskāva. Viņš teica: «Dod man savu sirdi!» Un viņa to atdeva. Un viņš sacīja: «Vai es drīkstu tev kaut ko lūgt, mana mīļotā?» Un viņa kā neprātā atbildēja: «Jā.» Un viņa atdeva jauneklim sevi visu, bet viņš pat nepateicās.

Kādu citu viņš mīlēja gluži kā vergs, gluži kā neprātis un garā vājš. Kāpēc? Vaicā to ceļa putekļiem, vaicā vējam un krītošām lapām, vaicā neizprotamajam dzīvības radītājam, jo neviens cits to nezina. Šī meitene viņam nedeva itin nekā, nē, itin nekā nedeva, tomēr viņš pateicās. Viņš sacīja: «Dod man savu mieru un savu prātu!» Un viņam bija žēl, ka viņa neprasīja viņa dzīvību...

Bet meiteni ieslodzīja tornī...

«Ko tu dari, meitene? Kāpēc tu smaidi?»

«Es atceros to, kas notika pirms desmit gadiem. Tad es viņu satiku.»

«Vai tu viņu joprojām atceries?» «Labi atceros.» Un laiks ritēja...

«Ko tu dari, meitene? Kāpēc tu smaidi?»

«Es izšuju lakatā viņa vārdu.»

«Kura vārdu? Vai tā, kas tevi te ieslodzīja?»

«Jā, kunga, kuru es sastapu pirms divdesmit gadiem.»

«Un tu viņu joprojām atceries?»

«Atceros viņu tāpat kā toreiz.»

Un laiks ritēja...

«Ko tu dari, gūstekne?»

«Es novecoju, manas acis vairs labi nerāda, nevaru šūt, es kasu apmetumu no sienām. No apmetuma es izveidoju krūzīti, tā būs viņam maza dāvana.»

«Par ko tu runā?»

«Par savu mīļoto, kas mani ieslodzīja tornī.»

«Un tu smaidi, tāpēc ka viņš tevi te ieslodzīja?»

«Es domāju par to, ko viņš sacīs. «Re, re,» viņš sacīs, «mana meitene man atsūtījusi krūzīti, pēc trīsdesmit gadiem viņa nav mani aizmirsusi.»»

Un laiks ritēja...

«Ko tu, gūstekne, sēdi, rokas klēpī salikusi, un smaidi?»

«Es novecoju, es novecoju, manas acis jau ir aklas, es varu tikai domāt.»

«Par viņu, kuru tu satiki pirms četrdesmit gadiem?»

«Par viņu, ko es satiku, kad biju jauna. Varbūt ir jau pagājuši arī četrdesmit gadi.»

«Bet vai tad tu nezini, ka viņš ir miris? Tu nobāli, sirmgalve, tu neatbildi, tavas lūpas ir baltas, tu vairs neelpo...»

Tāds ir šis savādais nostāsts par meiteni tornī. Pagaidi, Ezop, es kaut ko aizmirsu: reiz viņa pagalmā izdzirda sava mīļotā balsi, tad viņa nometās ceļos un pietvīka. Tad viņai bija četrdesmit gadu...

Es tevi apglabāju, Eva, un pazemīgi skūpstu tava kapa smiltis. Manī ielīst liegs, rožains maigums, kad iedomājos tevi, mani pārņem svētlaime, kad es atceros tavu starojošo smaidu. Tu atdevi visu, visu atdevi, nekā tev nebija žēl, tāpēc ka tu biji kā bērns, tu biji dāsna, tu mīlēji. Turpretī kādai citai žēl pat skatiena, bet tai pieder visas manas domas. Kādēļ? Vaicā to divpadsmit mēnešiem, vaicā kuģiem jūrā, vaicā mūsu sirds neizprotamajam radītājam...

XXXIV

Man jautāja, vai es vairs nemedījot.

— Ezops viens pats skraida pa mežu, vajā zaķi.

Es atbildēju:

— Ejiet un nošaujiet to manā vietā!

Dienas ritēja. Mani apciemoja Maka kungs, viņš izskatījās sakrities, viņa seja bija pelēka. Es domāju: «Vai es tiešām varu lasīt cilvēku dvēselēs vai man tikai tā liekas? Pats nezinu.»

Maka kungs sāka runāt par nogruvumu, par katastrofu. Tas bijis negadījums, bēdīga nejaušība, es tur neesot vainīgs.

Es teicu:

— Ja kāds visādā ziņā gribēja izšķirt mani un Evu, tad ir to panācis. Dievs lai viņu soda!

Maka kungs aizdomīgi manī pablenza. Viņš kaut ko noburkšķēja par lepnajām bērēm, nekas neesot taupīts.

Es sēdēju un apbrīnoju viņa savaldību.

Viņš negribēja nekādu atlīdzību par laivu, ko ar savu rīcību biju sadragājis.

— Vai tiešām jūs negribat nekādu maksu par laivu, darvas spaini un otu?

— Nē, mīļo leitnant, kā jūs tā varat domāt? — viņš atbildēja.

Un viņa skatiens pauda naidu.

Trīs nedēļas es neredzēju Edvardu. Ak jā, reiz es viņu tomēr redzēju veikaliņā, kur biju iegājis nopirkt maizi, viņa stāvēja pie letes un pārcilāja audumu baķus.

Veikalā bez viņas bija tikai divi pārdevēji.

Es skaļi sveicināju, viņa pacēla acis, bet nekā neatbildēja. Tad es nolēmu viņas klātienē nepirkt maizi, es vērsos pie pārdevējiem un lūdzu pulveri un skrotis. Kamēr tas nosvēra, es vēroju Edvardu.

Mugurā viņai bija pelēka, jau īsa kļuvusi kleita, pogcaurumi bija apspūruši; viņas mazās krūtis strauji cilājās. Cik ļoti viņa pa vasaru bija izaugusi! Viņas piere likās domīga, augsti izliektās uzacis šķita kā divas mīklas sejā, viņas kustības bija nosvērtas. Es lūkojos uz viņas rokām, garo, tievo pirkstu kustības mani ārkārtīgi satrauca, un es notrīsēju. Viņa joprojām cilāja baķus.

Es stāvēju un vēlējos, kaut Ezops pieskrietu pie viņas un viņu pazītu, tad es tūdaļ sunim uzsauktu un atvainotos. Diezin ko viņa tad atbildētu?

— Lūdzu! — pārdevējs man sacīja.

Es samaksāju, paņēmu sainīšus un atsveicinājos. Viņa pacēla acis, bet atkal nebilda ne vārda. «Labi,» es nodomāju, «viņa droši vien ir jau barona līgava.» Un es aizgāju bez maizes.

Iznācis ārā, es pametu acis uz logu. Neviens nepavadīja mani ar skatienu.

XXXV

Tad kādā naktī sāka snigt, un manā mājoklī kļuva auksts. Tajā gan bija pavards, uz kura es vārīju ēst, bet malka slikti dega un pa sienu spraugām vilka vējš, kaut gan es tās biju aizbāzis, cik labi varēju. Rudens bija pagājis, dienas sarukušas īsas.

Pirmais sniegs gan saulē nokusa un zeme atkal kļuva kaila, taču naktis bija aukstas un ūdens sasala. Un visa zāle un visi kukaiņi bija pagalam.

Cilvēki bija dīvaini klusi, sevī ierāvušies, domīgi, viņu acis tagad nebija tik zili zilas, tajās jautās ziemas gaidas. No salām, kur žāvēja zivis, vairs neskanēja saucieni, un piestātnē bija kluss, viss devās pretī mūžīgajai polārajai naktij, kad saule dus jūrā.

Dobji, dobji šļakstēja kādas vientuļas laivas airi.

Tajā brauca kāda meitene.

— Kur tu biji, meitenīt?

— Nekur nebiju.

— Nekur? Paklau, es taču tevi pazīstu, satiku vasarā. Viņa piestāja krastā, izkāpa un piesēja laivu.

— Tu ganīdama dziedāji, adīji zeķi, es tevi sastapu kādā naktī. Viņa viegli pietvīka un mulsi pasmaidīja.

— Manu mazo meitenīt, ienāc manā būdā un ļauj uz tevi paskatīties! Es atceros, tevi sauc par Henrietu.

Taču viņa klusēja un pagāja man garām. Viņu skārusi ziema, viņas jūtas iemigušas.

Saule jau nogrimusi jūrā.

XXXVI

Un es pirmo reizi uzvilku savu formas tērpu un gāju uz Sirilundu. Mana sirds strauji pukstēja.

Es atcerējos to pirmo dienu, kad Edvarda skrēja man pretī un, visiem redzot, mani apskāva un noskūpstīja. Tagad jau daudzus mēnešus viņa mētā mani kā gumijas bumbu, viņas dēļ mani mati sākuši sirmot. Vai es pats esmu vainīgs? Jā, acīmredzot mana zvaigzne mani vadījusi nepareizi. Es nodomāju: «Viņa ļauni priecātos, ja es šodien mestos viņas priekšā ceļos un atklātu savas sirds noslēpumu! Viņa piedāvātu man krēslu, liktu atnest vīnu un, celdama glāzi pie lūpām, lai dzertu, man teiktu: «Leitnanta kungs, es jums pateicos par to laiku, ko pavadījām kopā, es nemūžam to neaizmirsīšu!» Bet, kad es nopriecāšos un jau atgūšu cerību, viņa noliks glāzi. Un viņa pat neizliksies, ka dzertu, tieši otrādi, parādīs, ka vīnam nemaz nepieskaras ar lūpām. Tāda viņa ir.»

Nekas, drīz sitīs pēdējā stunda!

Un, iedams pa ceļu, es domāju: «Mans formas tērps viņu ietekmēs. Tā uzšuves ir jaunas un skaistas. Zobens skanēs, atsitoties pret grīdu.» Es līksmē nodrebēju un sev čukstēju: «Kas zina kā tas viss vēl beigsies!» Es pacēlu galvu un soļoju, sizdams ar roku takti. «Pietiek pazemoties! Kur ir mans lepnums? Kāda man tur galu galā daļa, lai viņa izturas, kā grib, man no tā ne silts, ne auksts. Piedodiet, daiļava, ka es nelūdzu jūsu roku ...»

Pagalmā mani satika Maka kungs — vēl vairāk sakrities, vēl pelēkāks.

— Jūs brauksiet prom? Ak tā, nu jā. Pēdējā laikā jums lāgā negāja, vai ne? Arī būda nodega... — Un Maka kungs pasmaidīja.

Piepeši man iešāvās prātā, ka man pretī stāv gudrākais cilvēks pasaulē.

— Ejiet iekšā, leitnanta kungs, Edvarda ir mājās. Nu, ardievu! Ja, starp citu, mēs jau vēl redzēsimies piestātnē, kad aties kuģis. — Viņš aizgāja, domās nogrimis, sagumis, svilpodams.

Edvarda sēdēja viesistabā, viņa lasīja. Kad es iegāju, viņa mirkli apjuka, ieraugot manu formas tērpu, viņa lūkojās uz mani, pieliekusi galvu kā putns, un pat nosarka.

Viņai pavērās mute.

— Atnācu pateikt ardievas, — es beidzot sacīju. Viņa tūlīt piecēlās, un es redzēju, ka mani vārdi viņu ietekmējuši.

— Jūs brauksiet projām, Glān? Jau?

— Tiklīdz pienāks kuģis. — Un tad es satvēru viņas rokas, abas rokas, mani pārņēma bezjēdzīga laimes sajūta, es izsaucos: — Edvarda! — un cieši raudzījos viņā.

Taču viņa uzreiz kļuva salta, salta un iecirtīga. Viss, kas attiecas uz mani, viņu sadusmo, viņa izslējās, un es stāvēju viņas priekšā, it kā žēlastības dāvanu lūgdamies.

Es atlaidu vaļā viņas rokas, ļāvu viņai iet. Atceros, ka ilgi vēl tā paliku stāvam, mehāniski atkārtodams: —Edvarda! Edvarda! — Un, kad viņa man vaicāja: — Ko jūs gribējāt teikt? — es nekā nevarēju paskaidrot.

— Tātad jūs brauksiet projām? — viņa atkārtoja. — Kas gan atbrauks te nākamgad?

— Kāds cits, — es atbildēju. — Būda atkal uzcelta. Klusums. Viņa atkal paņēma grāmatu.

— Atvainojiet, ka tēva nav mājās. Bet es viņu no jums pasveicināšu, — viņa sacīja.

Es nekā neatbildēju. Atkal pagājos uz priekšu, satvēru viņas roku un teicu:

— Ardievu, Edvarda!

— Ardievu! — viņa atbildēja.

Es atdarīju durvis, it kā grasītos iet projām. Taču viņa jau bija noliekusies pār grāmatu un lasīja, jā, tiešām lasīja, viņa pāršķīra lapas. Nekādu, itin nekādu jūtu izpausmi mūsu atvadīšanās nebija radījusi.

Es iekāsējos.

Viņa pagriezās un pārsteigta sacīja:

— Jūs vēl neesat aizgājis? Es domāju, ka jūs aizgājāt. Tikai dievs vien to zina, tomēr viņa tiešām izskatījās ļoti pārsteigta, taču zaudēja mēra sajūtu un izbrīnu pārspīlēja, un es nodomāju, ka viņa droši vien visu laiku bija zinājusi, ka es stāvu viņai aiz muguras.

— Nu gan es iešu, — es teicu.

Tad viņa piecēlās un pienāca man klāt.

— Es labprāt vēlētos no jums kādu piemiņu, — viņa sacīja. — Biju nodomājusi kaut ko lūgt, bet baidos, ka tas nav pārāk daudz. Vai jūs nevarētu man atstāt Ezopu?

Es neapdomājos, bet tūlīt atbildēju: Jā.

— Tad jūs atvedīsiet viņu rīt? — viņa sacīja.

Es aizgāju.

Paraudzījos logā. Neviena pie tā nebija. Tagad visam beigas ...

Pēdējā nakts būdā. Es domāju un domāju, skaitīju stundas; kad pienāca rīts, es pēdējo reizi te pagatavoju brokastis. Bija salta diena.

Kādēļ viņa lūdza, lai es pats aizvedu viņai suni? Vai viņa gribēja ar mani vēl runāt? Pateikt kaut ko pašās beigās? Es nekā vairs negaidīju. Un kā viņa izturēsies pret Ezopu? Ezop, Ezop, viņa tevi mocīs! Manis dēļ viņa tev sitīs, varbūt reizēm arī paglāstīs, bet sitīs katrā ziņā, būsi pelnījis vai nebūsi, un tevi galīgi samaitās...

Es pasaucu Ezopu, pakasīju viņam skaustu, piekļāvu viņa galvu savējai un tvēru pēc bises. Ezops no prieka sāka smilkstēt, domādams, ka mēs iesim medībās. Es atkal piekļāvu viņa galvu savējai, pieliku bises stobru pie Ezopa pakauša un nospiedu gaili.

Es sarunāju kādu vīru, lai aiznes Edvardai nošauto Ezopu.

XXXVII

Pēcpusdienā vajadzēja atiet pasta kuģim.

Es devos uz kuģa piestātni, mana bagāža jau bija uznesta uz klāja. Maka kungs paspieda man roku un novēlēja laimīgu ceļu, uzmundrinādams mani, ka laiks esot brīnišķīgs, viņam arī nebūtu nekas pretī pabraukāt pa jūru šādā laikā. Atnāca ārsts, viņam sekoja Edvarda, jutu, ka mani ceļgali ļogās.

— Gribam redzēt, kā jūs aizbraucat, — ārsts teica. Es viņam pateicos.

Edvarda lūkojās man tieši sejā un sacīja:

Man jums jāpateicas par suni. — Viņa saknieba lūpas, tās bija baltas. Atkal viņa mani uzrunāja ar «jūs».

— Kad kuģis atiet? — ārsts kādam vaicāja.

— Pēc pusstundas. Es klusēju.

Edvarda nervozi skatījās apkārt.

— Dakter, vai neiesim mājās? — viņa vaicāja. — Esmu izdarījusi savu pienākumu.

— Jūs esat izpildījusi savu pienākumu, — ārsts sacīja.

Viņa žēlīgi pasmaidīja par ārsta parastajiem aizrādījumiem un atbildēja:

— Vai tad es neteicu gandrīz to pašu?

— Nē, — viņš strupi atbildēja. Es palūkojos uz viņu. Cik stingrs un neatlaidīgs ir šis mazais vīrelis! Viņš bija izstrādājis sev plānu un cieši pie tā turējās. Un ja nu viņš tomēr zaudē? Viņš to nekad neizrādīs, no viņa sejas neko nenoprast. Metās krēsla.

— Nu tad ardievu! — es teicu. — Un pateicos par visu!

Edvarda raudzījās manī un nebilda ne vārda. Tad viņa pagriezās un vairs nenolaida acu no kuģa.

Es devos uz kuģi. Edvarda palika stāvam krastmalā. Kad es biju uzkāpis uz klāja, ārsts uzsauca: «Ardievu!» Es palūkojos uz krastu, Edvarda tūlīt pagriezās un steigšus gāja projām, devās mājup, un ārsts sekoja viņai tālu nopakaļ. Tas bija beidzamais, ko es redzēju.

Sirds man skumjās sažņaudzās...

Tvaikonis sāka braukt; es vēl saskatīju Maka kunga izkārtni «Sāls un mucu pārdotava». Bet drīz tā izgaisa. Uzlēca mēness, sāka mirdzēt zvaigznes, visapkārt slējās kalni, un es redzēju bezgalīgos mežus. Lūk, tur ir dzirnavas, tur, tur bija mana būda, lielais, pelēkais akmens palicis viens melnajā krāsmatā. Iselina, Eva...

Pār kalniem un ielejām klājās polārā nakts.

XXXVIII

Es to visu rakstīju, lai īsinātu laiku. Atcerējos to vasaru ziemeļos, kad bieži skaitīju stundas, tomēr laiks nemanot aizritēja. Tagad viss ir citādi, dienas stāv uz vietas.

Man vēl gadās daudz jauku brīžu, tomēr laiks stāv uz vietas, nudien nesaprotu, kāpēc tas tā ir. Esmu atvaļināts, brīvs kā putns gaisā, pats sev kungs, viss ir labi, es saejos ar cilvēkiem, braucu karietēs, lāgiem piemiedzu vienu aci un ar rādītāja pirkstu rakstu mākoņos, kutinu mēnesi zem zoda, un man liekas, tas sāk smieties, skaļi smejas aiz patikas, ka to kutina. Viss smaida. Pie manis sabrauc viesi, un visu vakaru līksmi paukšķ korķi.

Par Edvardu es sen vairs nedomāju, pagājis taču tik ilgs laiks. Man arī ir savs lepnums. Un, ja kāds man vaicā, vai mani kaut kas nenomāc, es tūdaļ atbildu: «Nē, nekas...»

Kora guļ un skatās uz mani. Agrāk bija Ezops, bet tagad Kora guļ un skatās uz mani. Pulkstenis tikšķ uz kamīna, aiz vaļējā loga nemierā dun pilsēta. Pie durvīm pieklauvē, un pastnieks pasniedz man vēstuli. Vēstuli ar ģerboni. Es tūdaļ saprotu, kas to sūta, vai varbūt esmu par to sapņojis kādā bezmiega naktī. Bet vēstulē nekas nav rakstīts, tajā ir tikai divas zaļas putna spalvas.

Mani pārņem saltas bailes, kļūst auksti. «Divas zaļas putna spalvas!» es pats sev saku. Nu, vienalga! Bet kāpēc man tik salti? Nu jā, sasodītais caurvējš!

Un es aizveru logu. «Te nu ir divas spalvas!» manas domas risinās tālāk. Liekas, es tās pazīstu, tās atgādina tādu mazu joku tur, ziemeļos, mazu piedzīvojumu starp daudziem citiem piedzīvojumiem. Ir patīkami atkal redzēt šīs divas spalvas. Un piepeši man liekas — es redzu kādu seju un dzirdu balsi, un šī balss saka: «Lūdzu, leitnanta kungs, es atdodu jums atpakaļ šīs spalvas!»

«Atdodu jums atpakaļ šīs spalvas...»

— Kora, guli mierīgi, vai dzirdi, es tev sadošu, ja tu nerimsies! Laiks ir karsts, neciešama tveice. Ko gan es domāju, aizvērdams logu? Logs atkal vaļā, vaļā arī durvis, šurp, līgsmie draugi, nāciet iekšā! Hei, ziņnesi, saaicini daudz ļaužu, jo vairāk, jo labāk...

Un dienas aizrit, bet laiks tomēr stāv uz vietas.

Es visu to uzrakstīju sev paša par prieku un uzjautrinājos, kā pratu. Mani nemāc nekādas bēdas, es tikai ilgojos tikt projām, pats nezinu uz kurieni, bet tālu projām, vai nu uz Āfriku, vai uz Indiju. Tāpēc, ka es varu dzīvot tikai pilnīgā vientulībā, mežā.

GLĀNA NĀVE

1861. gada piezīmes

I

Glāna ģimene var pēc sirds patikas sludināt avīzēs par pazudušo leitnantu Tomasu Glānu. Viņš nemūžam neatgriezīsies. Viņš ir miris, es pat zinu, ka viņš nomira. Patiesību sakot, mani arī nepārsteidz neatlaidība, ar kādu viņa ģimene joprojām turpina meklējumus, jo Tomass Glāns daudzējādā ziņā bija neparasts un iemīļots cilvēks. Es to atzīstu patiesības labad, par spīti tam, ka pret Glānu vēl joprojām jūtu nepatiku, arī atmiņas par viņu modina naidu. Viņš bija apveltīts ar pievilcīgu izskatu, jauneklību un spējām sagrozīt galvu. Ja viņš kādu uzlūkoja ar savu dzīvnieka skatienu, tas tūdaļ juta viņa varu, pat es to izjutu. Kāda dāma reiz teica: «Ja viņš uz mani skatās, es vairs neapjēdzu, kas ar mani notiek, it kā viņš man būtu pieskāries.»

Taču Tomasam Glānam bija savas kļūdas, un es nedomāju tās slēpt, jo es viņu ienīstu. Reizēm viņš bija nenopietns un gražīgs kā mazs bērns, bet. arī tikpat labsirdīgs un piemīlīgs, varbūt tāpēc sievietes liptin lipa viņam klāt, dievs vien to zina. Viņš stundām ilgi varēja tērzēt ar sievietēm un smieties par viņu muļķīgajiem jokiem, bet sievietēm jau tas patīk. Tā, piemēram, par kādu ļoti resnu cilvēku viņš teica, ka tas laikam esot ielicis biksēs mucu ar taukiem, un pats par savu asprātību gardi smējās, lai gan, manuprāt, viņam vajadzēja kaunēties. Vēlāk, kad mēs dzīvojām vienā mājā, viņš pavisam skaidri parādīja savu ākstību: saimniece kādu rītu ienāca manā istabā un jautāja, ko es vēlētos brokastīs, un es steigā atbildēju: vienu šķēli olu ar maizi. Tomass Glāns tieši tobrīd sēdēja manā istabā — viņš dzīvoja skabūzītī zem paša jumta — un sāka skaļi smieties par manu pārteikšanos, smējās kā negudrs.

«Vienu šķēli olu ar maizi,» viņš nemitīgi atkārtoja, kamēr es uz viņu tik izbrīnīti paskatījos, ka viņš aprima. Varbūt es vēlāk atcerēšos vēl citas viņa smieklīgās īpašības un aprakstīšu arī tās, es viņu nesaudzēšu, jo viņš joprojām ir mans ienaidnieks. Kāpēc lai es būtu cēlsirdīgs? Tomēr atzīstos, ka viņš ākstījās tikai tad, kad bija piedzēries. Bet vai dzeršana pati par sevi nav pretīgs netikums?

Kad es ar viņu iepazinos tūkstoš astoņi simti piecdesmit devītā gada rudenī, viņam bija trīsdesmit divi gadi, mēs bijām vienā vecumā. Toreiz viņš bija uzaudzējis kuplu bārdu un valkāja adītus kreklus ar pārāk lieliem kakla izgriezumiem, turklāt bieži neaizpogāja augšējo pogu. Sākumā man viņa kakls likās neparasti skaists, bet vēlāk, kad viņš pamazām bija padarījis mani par savu ienaidnieku, man šķita, ka viņa kakls nemaz nav skaistāks par manu, es tikai savu kaklu tā neizrādu. Pirmo reizi mēs sastapāmies uz prāmja, mums bija pa ceļam, un mēs tūlīt norunājām kopā nolīgt ratus un braukt ar vēršiem, ja vilciens līdz turienei neies. Es ar nolūku neminu vietu, uz kurieni mēs devāmies, lai kāds netiktu uz pēdām. Taču Glāna ģimene mierīgu sirdsapziņu var izbeigt sava tuvinieka meklēšanu, jo viņš nomira tajā vietā, uz kurieni mēs devāmies un kuru es negribu nosaukt.

Par Tomasu Glānu es jau biju dzirdējis, iekams mēs satikāmies, viņa vārds man nebija svešs. Biju dzirdējis, ka viņam esot bijis sakars ar kādu dižciltīgas dzimtas mantinieci Ziemeļu Norvēģijā un viņš jauno sievieti tā vai citādi kompromitējis un viņa šos sakarus pārtraukusi. Tad viņš sava muļķīgajā spītībā nozvērējies viņai atriebties, bet dāma ļāvusi viņam rīkoties pēc patikas, jo viņu tas vairs neskāris. Kopš tā laika Tomasa Glāna vārds kļuva diezgan pazīstams, viņš mežonīgi un trakulīgi kāvās, plītēja, taisīja skandālu pēc skandāla un aizgāja no militārā dienesta. Dīvaina atriebība par noraidījumu!

Klīda arī citādi nostāsti par viņa sakaru ar šo jauno dāmu. Ka viņš nepavisam neesot viņu kompromitējis, bet viņas vecāki parādījuši viņam durvis, arī viņa pati vecākiem piekritusi, tāpēc ka tieši tad kāds zviedru grāfs, kura vārdu es negribu minēt, lūdzis viņas roku. Bet šim nostāstam es gribu mazāk ticēt, drīzāk gan pirmajai versijai, jo es ienīstu Tomasu Glānu un domāju par viņu visļaunāko. Bet, lai būtu kā būdams, viņš nekad nerunāja par šo sakaru ar dižciltīgo dāmu, un es viņu arī neiztaujāju. Kāda man tur daļa?

Atceros, ka uz prāmja mēs runājām tikai par mazo lauku ciematu, uz kurieni braucām un kur neviens no mums agrāk nebija bijis.

— Tur esot arī viesnīca, — Glāns teica un pētīja karti. — Ja laimēsies, varēsim dzīvot tur. Saimniece esot veca angliete, patiesība jauktene. Virsaitis dzīvojot kaimiņu ciematā, viņam esot daudz sievu, dažai tikai desmit gadu.

Nu, es neko nezināju par to, vai virsaitim ir daudz sievu un vai ciematā ir viesnīca, tāpēc klusēju, bet Glāns smaidīja, un viņa smaids man likās apburošs.

Es, starp citu, aizmirsu pieminēt, ka Glānam bija arī savas vainas, lai gan viņš bija skaists vīrietis. Viņš pats stāstīja, ka kreisajā kājā esot sens ievainojums no lodes un uz laika maiņu šī kāja vienmēr sāpot.

II

Pēc nedēļas mēs bijām iekārtojušies vecās pusanglietes lielajā būdā, ko tur dēvēja par viesnīcu. Tā nu gan bija viesnīca! Tās sienas lielāko tiesu bija nomaļiem, tikai vietām no koka, un koku bija sagrauzuši termīti, kas tur čumēja un mudžēja. Es dzīvoju blakām viesistabai, manas istabas logs bija ielas pusē, logam bija viena vienīga ne visai tīra rūts, bet Glāns bija izvēlējies kaut kādu ūķi bēniņos, tiesa, arī tam bija stikla rūts ielas pusē, taču tur bija daudz tumšāk un netīkamāk. Saule sakarsēja salmu jumtu, tāpēc Glāna skabūzī dienu un nakti bija neizturami karsts, turklāt kāpņu nebija un vajadzēja rāpties pa pieslienamām kāpnēm ar četrām redelēm. Ko es tur varēju līdzēt? Izvēlēties es atļāvu Glānam un teicu:

— Te ir divas istabas, viena apakšā un otra augšā, izvēlieties!

Un Glāns apskatīja abas istabas un izvēlējās augšējo — varbūt lai atstātu man labāko; bet vai tad es nebiju viņam tāpēc pateicīgs? Es parādā nepaliku.

Kamēr turējās svelme, mēs nemedījām, bet sēdējām mājās — karstums tiešām bija neizturams. Naktī mēs gulējām zem moskītu tīkla, tomēr reizēm sikspārņi akli metās pret tīklu, saplēsa to lupatu lēveros. Glānam tā gadījās bieži, jo karstuma dēļ vajadzēja turēt lūku vaļā. Dienā mēs gulējām uz mašas mūsu būdas priekšā un vērojām dzīvi citās būdās. Iezemieši bija brūnādaini, biezām lūpām, visiem bija tumšas, stingas acis un ausīs auskari. Viņi bija gandrīz kaili, tikai ap gurniem apsējs no drānas vai lapām, sievietēm vēl bija īsi bruncīši. Bērni dienu un nakti skraidīja apkārt pilnīgi kaili, viņiem bija lieli vēderi, kas spīdēja kā ieeļļoti.

— Sievietes ir pārāk resnas, — Glāns sacīja.

Arī man šķita, ka sievietes ir pārāk resnas, varbūt es pirmais to ievēroju, nevis Glāns, bet tāpēc ar viņu neķildojos un labprāt atstāju viņam atklājēja godu. Galu galā ne jau visas sievietes izskatījās neglītas, kaut arī viņu sejas bija tuklas un uzblīdušas.

Es iepazinos ar kādu meiteni — jaukteni gariem matiem un spoži baltiem zobiem, viņa bija skaistāka par visām. Es sastapu viņu reiz vakarā, viņa gulēja rīsu lauka malā, augstā zālē, gulēja uz vēdera un kūļāja kājas. Mēs sākām runāties un palikām kopā līdz pat rītam, un, kad mēs šķīrāmies, viņa tūlīt negāja uz mājām, bet nolēma stāstīt vecākiem, ka nakti pavadījusi kaimiņu ciemā. Glāns to nakti bija pavadījis ar divām meitenēm, pavisam jauniņām, varbūt ne vecākām par desmit gadiem. Ar tām viņš varēja noņemties un dzert rīsu šņabi — tāda bija viņa gaume.

Pēc pāris dienām devāmies medībās. Mēs gājām garām tējas plantācijām, rīsu laukiem un zālainiem klajumiem, pametām aiz muguras ciemu un soļojām gar upes krastu, mēs iegājām mežā, kur auga dīvaini, svešādi koki: bambusi, mango, tamarindi, tīkkoki un sālskoki, eļļaskoki un gumijkoki, dievs vien to zina, kas tie bija par kokiem, mēs nekā daudz no tā visa nesapratām. Taču upe bija ļoti sekla un tāda palika līdz lietus periodam. Mēs nošāvām meža baložus un vistas un pievakarē ieraudzījām divas panteras. Pār mūsu galvām lidoja papagaiļi. Glāns bija apbrīnojams šāvējs, viņam gandrīz nekad nemisējās. Tas tāpēc, ka viņa bise bija labāka par manējo. Taču arī es vairākkārt trāpīju. Tomēr es ar to nelielījos, bet Glāns bieži vien teica: «Tam es trāpīšu astē, tam — galvā.» To viņš teica, iekams nospieda gaili, un, kad putns bija nokritis, izrādījās, ka viņš tiešām trāpījis vai nu galvā, vai astē. Kad mēs uzduramies tām divām panterām, Glānam ienāca prātā noguldīt tās ar skroteni, bet es viņu atrunāju, jo metās jau krēsla un mums bija palikušas tikai kādas pāris patronas. Es domāju, viņš gribēja vienīgi palielīties, ka viņam ir dūša šaut uz panteru ar skrotīm.

— Žēl, ka es tomēr nešāvu, — viņš man teica. — Kādēļ jūs esat tik sasodīti piesardzīgs? Vai gribat ilgi dzīvot?

— Priecājos, ja jūs atzīstat, ka esmu par jums prātīgāks, — es atbildēju.

— Tādu nieku dēļ neķildosimies, — viņš piebilda. Tie bija viņa vārdi, nevis mani. Ja viņš grib ķildoties, ar mani lai labāk nesāk. Man jau tad sāka rasties nepatika pret viņa vieglprātību un valdzinājumu. Vakar vakarā, piemēram, mēs ar Magiju, tamulu meiteni, manu draudzeni, pavisam mierīgi gājām pa ceļu, abi bijām jaukā noskaņā. Glāns sēdēja ārā pie būdas un, kad mēs gājām garām, mūs sveicināja un pasmaidīja. Magija viņu redzēja pirmo reizi un ziņkāri mani par viņu iztaujāja. Viņš meiteni tā bija ietekmējis, ka mēs drīz šķīrāmies, aizgājām katrs uz savu pusi.

Kad es to pastāstīju Glānam, viņš apgalvoja, ka tās esot vienīgi manas iedomas.

Bet es to neaizmirsu. Ne jau man viņš uzsmaidīja, kad mēs gājām garām, viņš uzsmaidīja Magijai.

— Ko viņa vienmēr košļā? — viņš man vaicāja.

— Nezinu. Tāpēc taču viņai ir zobi, — es atbildēju.

Man tas nebija nekas jauns, ka Magija pastāvīgi košļā, to es jau sen biju ievērojis.

Taču viņa nekošļāja betelpalmas riekstus, viņas zobi tāpat bija sniega baltumā, viņai bija paradums košļāt visu, kas pagadījās, — gan monētas, gan papīra gabaliņus, gan putnu spalvas. Viņai tikai vajadzēja košļāt — vienalga, ko. Un kas tur peļams? Viņa tik un tā bija ciema skaistule. Glāns mani apskauda, tur tā vaina.

Nākamajā vakarā mēs ar Magiju salabām un par Glānu vairs nerunājām.

III

Atkal pagāja nedēļa, mēs ik dienas devāmies medībās un nošāvām daudz medījumu. Reiz no rīta, kad mēs ar Glānu tikko bijām iegājuši mežā, viņš satvēra mani aiz rokas un čukstēja: «Stāviet!» Tai pašā mirklī viņš pielika šauteni pie vaiga un izšāva. Viņš bija nošāvis jaunu leopardu. Es arī to varēju nošaut, bet šis gods krita Glānam, viņš izšāva pirmais. «Nu gan viņš atkal plātīsies!» es nodomāju. Mēs piegājām pie nošautā zvēra, tas bija uzreiz pagalam, lode saplosījusi kreisos sānus un iestrēguši mugurā.

Man nepatika, ka mani rausta aiz rokas, tāpēc es sacīju:

— Tā es arī varēju izšaut. Glāns paskatījās uz mani. Es atkal sacīju:

— Jūs varbūt neticat, ka es to varētu izdarīt?

Glāns arī tagad neko neatbildēja. Toties viņš atkal rīkojas bērnišķīgi un iešāva beigtajam leopardam galvā. Es jutos kā no mākoņiem nokritis.

— Jā, — viņš paskaidroja, — man nepatīk, ka trāpīju leopardam sānos.

Redzat, šāds vienkāršs šāviens aizskāra viņa godu, viņš vienmēr gribēja izcelties.

Cik gan viņš bija aušīgs! Bet tas mani neskāra, es nemaz nedomāju viņu nodot.

Vakarā, kad mēs atgriezāmies ar nošauto leopardu, mūs apstāja iezemieši. Glāns, starp citu, tikai pateica, ka mēs to nošāvām no rīta, un vairs nelikās ne zinis. Tur bija arī Magija.

— Kas to nošāva? — viņa vaicāja.

— Tu taču redzi divas brūces, mēs to nošāvām šorīt.— Un viņš apgrieza leopardu un rādīja abas brūces, gan sānos, gan galvā.

— Te izgāja mana lode, — viņš teica un rādīja brūci sānos; viņa muļķības dēļ iznāca, ka es esmu trāpījis galvā. Es netaisījos viņa teikto izlabot, kāpēc gan? Glāns pēc tam cienāja iedzimtos ar rīsu šņabi un deva katram, cik vien tas varēja iedzert.

— Viņi abi to nošāvuši, — Magija klusi noteica, tomēr visu laiku skatījās uz Glānu.

Es pavilku meiteni sāņus un sacīju:

— Kāpēc tu visu laiku lūkojies uz viņu? Vai mani tu nemaz neredzi?

— Redzu gan, — viņa atbildēja. — Paklau, vakarā es atnākšu.

Nākamajā dienā Glāns saņēma to vēstuli. Vēstule bija atvesta ar kuģi, bet pēc tam astoņdesmit jūdzes klīdusi apkārt pa sauszemi. Vēstuli bija rakstījusi sievietes roka, un es nodomāju, ka laikam to sūta viņa agrākā draudzene, dižciltīga dāma. Izlasījis vēstuli, Glāns nervozi iesmējās un iedeva ziņnesim dzeramnaudu par piegādāšanu.

Taču drīz viņš kļuva kluss un drūms un visu dienu nedarīja nekā cita, tikai stingi lūkojās vienā punktā. Vakarā viņš piedzērās kopā ar kādu vecu iezemiešu punduri un viņa dēlu, apskāva arī mani un uzstāja, lai es ar viņiem sadzeru.

— Kāpēc jūs šovakar esat tik laipns? — es jautāju. Viņš saka skaļi smieties un teica:

— Te nu mēs abi esam aizmaldījušies līdz pašai Indijai un šaujam zvērus, vai ne?

Vai tas nav smieklīgi? Iedzersim par visas pasaules un visu zemju bagātniekiem, par visām skaistajām sievietēm, gan precētām, gan neprecētām, tuvām un tālām! Ha-hā! Iedomājieties! Precēta sieva piedāvājas vīrietim — precēta sieva!

— Grāfiene! — es dzēlīgi sacīju. To es teicu ļoti dzēlīgi un trāpīju naglai uz galvas. Viņš atņirdza zobus gluži kā suns, tāpēc ka runāju pārliecinoši un trāpīju naglai uz galvas. Tad viņš pēkšņi sarauca pieri, viņam sāka raustīties plaksti, acīmredzot viņš atjēdzās, baidījās, ka izrunājies par daudz, tik svarīgs viņam bija šis nenozīmīgais noslēpums. Bet tieši tad pie mūsu būdas pieskrēja daži bērni, kliegdami:

— Tīģeri, vai, tīģeri!

Pašā ciema nomalē krūmos starp upi un ciematu tīģeris bija noķēris bērnu.

Glānam ar to pietika, jo viņš bija apskurbis un apjucis, viņš paķēra šauteni un skrēja uz brikšņiem, pat cepuri neuzlicis. Bet kāpēc viņš tagad paķēra šauteni, nevis skroteni, ja bija tik drosmīgs? Viņam vajadzēja pārbrist pāri upei, kas bija pat bīstami, lai gan upe tagad pirms lītavām bija gandrīz sausa. Pēc brīža izdzirdēju divus šāvienus, tiem sekoja vēl trešais. «Trīs šāvieni vienam zvēram!» es nodomāju. «Ar diviem šāvieniem var nošaut lauvu, bet tas ir tikai tīģeris!» Tomēr arī šie trīs šāvieni bija veltīgi, bērns jau bija saplosīts un gandrīz aprīts, kad ieradās Glāns. Ja viņš nebūtu tik apskurbis, viņš arī vairs nemēģinātu bērnu glābt.

Visu nakti viņš plītēja un dzēra kaimiņu būdā kopā ar kādu atraitni un viņas divām meitām, ej nu sazini, ar kuru no visām trim.

Divas dienas Glāns ne brīdi nebija skaidrā, pudeles biedru viņam netrūka. Viņš veltīgi mēģināja pierunāt arī mani piedalīties uzdzīvē, pat vairs neapzinājās, ko saka, jo pārmeta man, ka esmu uz viņu greizsirdīgs.

— Greizsirdība jūs padara aklu, — viņš teica. Greizsirdība! Es esot greizsirdīgs!

— Vai jūs maz saprotat, ko runājat? Es esot greizsirdīgs! Uz jums? Par ko tad es varētu būt greizsirdīgs?

— Nē, nē, protams, jūs neesat greizsirdīgs, — viņš atbildēja. — Starp citu, es šodien satiku Magiju. Viņa kā vienmēr košļā, mute vien kust.

Es savaldīju mēli un aizgāju.

IV

Mēs atkal gājām medībās. Glāns juta, ka ir mani apvainojis, un lūdza, lai es viņam piedodot.

— Galu galā man viss apnicis, — viņš teica. — Cik labi būtu, ja jums misētos un jūs trāpītu man pakausī.

«Laikam gan grāfienes vēstule nedod viņam miera,» es nodomāju un atbildēju:

— Ko sēj, to pļauj.

Ar katru dienu viņš kļuva arvien drūmāks un klusāks, vairs nedzēra un nebilda ne vārda; vaigi viņam iekrita.

Reiz es piepeši aiz sava loga izdzirdu balsis un smieklus, paraudzījos ārā un ieraudzīju, ka Glāns atkal bezrūpīgi triec ar Magiju. Viņš lika lietā visu savu pievilcību. Magija acīmredzot nupat bija iznākusi no mājas un Glāns viņu gaidījis.

Viņi pat nekautrējās stāvēt un ķiķināties tieši zem mana loga!

Es sāku trīcēt pie visām miesām, paķēru bisi, uzvilku gaili, bet tūlīt nolaidu ieroci. Es izgāju ārā un paņēmu Magiju aiz rokas; klusēdami mēs devāmies ārā no ciemata. Glāns tūdaļ ielīda savā ūķī.

— Kāpēc tu atkal ar viņu runā? — es Magijai vaicāju. Viņa neatbildēja.

Man kļuva smagi, sirds tik strauji pukstēja, ka es tikko varēju paelpot Nekad es Magiju nebiju redzējis tik skaistu kā tobrīd, tik skaistu nebiju redzējis pat nevienu balto meiteni, tāpēc aizmirsu, ka viņa ir tamulu meitene, viņas dēļ aizmirsu visu pasauli.

— Atbildi — kāpēc tu ar viņu runā? — es atkārtoju.

— Man viņš patīk, — viņa atbildēja.

— Vai viņš tev patīk labāk par mani?

— Jā.

Nu jā, viņš viņai patīk labāk, bet vai es esmu sliktāks? Vai tad es vienmēr neesmu pret viņu izturējies labi, vai neesmu viņai devis naudu un dāvanas? Bet ko darījis viņš?

— Viņš par tevi zobojas, saka, tu vienmēr gremojot kā govs, — es teicu.

To viņa nesaprata, un es paskaidroju, ka viņai ir paradums visu bāzt mutē un košļāt un Glāns tāpēc par viņu zobojas. Tas viņu ietekmēja vairāk nekā viss cits, ko es biju sacījis.

— Paklau, Magij, — es turpināju, — tev jākļūst manai uz visiem laikiem. Vai tu to negribi? Es visu esmu pārdomājis, es ņemšu tevi līdzi, kad braukšu prom no šejienes, es tevi apprecēšu, vai dzirdi, un mēs aizbrauksim uz manu zemi un dzīvosim tur. Nu, vai gribi?

Šie vārdi viņu arī ietekmēja, viņa kļuva līksma un visu laiku tērgāja bez mitas.

Glānu viņa pieminēja tikai vienu reizi, viņa vaicāja:

— Vai Glāns arī brauks ar mums kopā?

— Nē, nebrauks. Vai tev žēl? — es jautāju.

— Nē, nē, — viņa steigšus atbildēja. — Es priecājos. Glānu viņa vairs nepieminēja, un es nomierinājos. Kad es viņu aicināju pie sevis, viņa nāca.

Kad viņa pēc pāris stundām aizgāja, es uzrāpos pie Glāna un pieklauvēju pie plānajām niedru durvīm. Viņš bija mājās. Es teicu:

— Es atnācu pateikt, ka rīt labāk neiesim medībās.

— Kāpēc ne? — Glāns vaicāja.

— Tāpēc, ka negalvoju par sevi, varu pārskatīties un ielaist jums lodi pakausī.

Glāns nekā neatbildēja, un es norāpos lejā. Pēc šāda brīdinājuma viņam rīt nevajadzētu iet medībās. Bet kāpēc viņš atvilināja Magiju zem mana loga un ar viņu kūvējās? Kāpēc viņš nebrauca atpakaļ, ja vēstule viņu aicināja? Velti cerēt! Viņš staigāja apkārt, zobus sakodis, un lāgiem skaļi iesaucās: «Nemūžam! Nemūžam! Lai tad mani labāk nogalina!»

Bet nākamajā rītā — pēc tam, kad es iepriekšējā vakarā biju viņu brīdinājis, — Glāns tomēr stāvēja pie manas gultas un sauca:

— Celieties, celieties, veco zēn! Laiks ir brīnišķīgs, kā radīts medībām. Bet vakar jūs sarunājāt muļķības.

Pulkstenis vēl nebija pat četri, bet es tūdaļ piecēlos un saģērbos. Kāpēc viņš neievēroja manu brīdinājumu? Es pielādēju bisi viņa acu priekšā. Turklāt laiks nemaz nebija brīnišķīgs, kā viņš teica, tieši otrādi, līņāja, tātad viņš atklāti par mani ņirgājās.

Taču es nelikos to manam un klusēdams gāju viņam līdzi.

Visu dienu mēs noklaiņojām pa mežu, katrs ar savam domām kaudamies. Mēs nekā nenošāvām, laidām medījumus garām, jo mūsu domas bija nodarbinātas pavisam ar ko citu. Sākot ar pusdienas laiku, Glāns turējās man mazliet pa priekšu, it kā gribēdams mani izaicināt, lai izpildu savu nodomu. Viņš gāja tieši pret manas bises stobru, taču arī šo izsmieklu es pacietu. Vakarā mēs atgriezāmies mājās, nekas nebija noticis. Es domāju: «Varbūt viņš tagad pierausies un liks Magiju mierā!»

— Šodien bija mana mūža garākā diena, — Glāns sacīja kad bijām pienākuši pie būdas.

Pēc tam mēs nepārmijām vairs ne vārda.

Nākamajās dienās viņa noskaņa bija aplam drūma, laikam tās pašas vēstules dēļ.

«Es to nevaru izturēt! Nē, nevaru izturēt!» viņš naktīs reizēm izsaucās. Tas bija dzirdams visā būdā. Viņš savā nomāktībā vairs pat neatbildēja uz saimnieces laipnajiem jautājumiem un pa miegam sāka vaidēt. «Viņa sirdsapziņa nav tīra!» es nodomāju. «Bet kāpēc viņš nebrauc uz mājām? Laikam taču lepnums neļauj, viņš negrib atgriezties, ja reiz viņam parādītas durvis!»

Ar Magiju es tikos katru vakaru, Glāns vairs ar viņu nerunāja. Es ievēroju, ka viņa nekā nekošļā, vairs nemaz nekošļā, es nopriecājos un nodomāju: «Viņa vairs nekošļā, tātad par vienu trūkumu mazāk, un es viņu tāpēc mīlu divkārt vairāk!» Reiz viņa vaicāja par Glānu, vaicāja ļoti piesardzīgi. Vai viņš esot slims? Vai varbūt aizbraucis?

— Ja viņš nav izlaidis garu vai aizbraucis, tad droši vien guļ savā migā. Man vienalga. Man viņš apriebies.

Bet, kad mēs pienācām pie būdas, tad ieraudzījām Glānu, viņš gulēja uz mašas, salicis rokas aiz pakauša, un stingi raudzījās debesīs.

— Re, tur jau viņš guļ, — es teicu.

Magija tūdaļ piesteidzās pie viņa, iekams es paguvu viņu atturēt, un priecīgi sacīja:

— Es vairs nekošļāju, redzi! Neko, ne spalvu, ne monētu, ne papīra gabaliņu.

Glāns tik tikko uz viņu paskatījās un atkal sāka blenzt debesīs, bet es ar Magiju aizgāju. Kad es viņai pārmetu, ka viņa lauzusi savu solījumu un runājusi ar Glānu, viņa atbildēja, ka tikai gribējusi viņu pārsteigt.

— Ak tā, pārsteigt? Vai tu viņa dēļ atmeti košļāšanu? — es jautāju.

Viņa neatbildēja. Kas vēl nebūs — viņa man neatbildēs?

— Vai dzirdi, tu viņa dēļ atmeti košļāšanu?

— Nē, nē, — viņa atbildēja, — tevis dēļ.

Tā es arī domāju. Kādēļ lai viņa kaut ko darītu Glāna dēļ?

Magija apsolīja vakarā atnākt pie manis, un viņa atnāca.

V

Viņa atnāca desmitos, es izdzirdēju viņas balsi ārā. Viņa veda pie rokas bērnu un ar to skaļi runāja. Kāpēc viņa nenāk iekšā, un kāpēc viņai līdzi bērns? Es vēroju viņu, un man sāka likties, ka, skaļi runādama ar bērnu, viņa dod kādam signālu, redzēju arī, ka viņa nenovērš acu no jumta — no Glāna loga. Varbūt viņš pamājis vai devis pa logu kādu zīmi, izdzirdis lejā viņas balsi? Tik daudz es arī saprotu, ka, runājot ar bērnu, nav jāskatās augstu gaisā.

Es jau gribēju doties ārā un satvert viņu aiz rokas; taču tai pašā brīdī viņa palaida vaļā bērnu, pameta to stāvam, bet pati nāca iekšā pa būdas durvīm. Viņa ienāca priekšnamā. Nu, beidzot es viņu krietni sapurināšu!

Es dzirdēju, ka Magija ienāk priekšnamā, es nealojos, viņa jau bija pie manām durvīm. Taču viņa nenāca vis manā istabā, bet rāpās pa kāpnēm uz bēniņiem, uz Glāna ūķi, es to dzirdēju pilnīgi skaidri. Es plaši atrāvu vaļā durvis, bet Magija jau bija augšā, tur aizvērās durvis un vairs nekas nebija dzirdams. Tas notika desmitos vakarā.

Es atgriezos savā istabā, apsēdos un pielādēju bisi, kaut gan bija jau nakts.

Divpadsmitos es uzkāpu augšā un klausījos pie Glāna durvīm, dzirdēju, ka pie Glāna ir Magija, ka viņi abi mīlinās, un gāju atkal lejā. Vienos es atkal uzkāpu augšā, bet tagad viss bija kluss. Es gaidīju aiz durvīm, kamēr viņi atmodīsies. Pulkstenis bija trīs, pulkstenis bija četri, un, kad jau bija pieci, viņi atmodās. «Tas ir labi,» es nodomāju. Es nedomāju ne par ko citu, tikai par to, ka viņi atmodušies, cik tas ir labi.

Taču pēc brītiņa es saimnieces būdā dzirdēju troksni un kņadu, man bija steigšus jāraušas lejā, lai mani nepārsteigtu. Glāns un Magija bija pamodušies, un es būtu dzirdējis daudz ko vairāk, bet man vajadzēja iet projām.

Gaitenī es pats sev sacīju: «Te viņa gāja garām manām durvīm, bet tās neatvēra, viņa devās augšā pa šiem četriem pakāpieniem.»

Mana gulta bija neskarta, arī tagad es neapgūlos, bet apsēdos pie loga un darbojos ar bisi. Sirds man nevis pukstēja, bet drebēja.

Pēc kādas pusstundas es atkal dzirdēju Magijas soļus uz pakāpieniem. Es atvēru logu un redzēju, ka viņa iznāk ārā no būdas. Viņa bija īsajos katūna svārciņos, kas nesniedzās pat līdz ceļgaliem, bet uz pleciem uzmetusi Glāna vilnas šalli. Nekā vairāk viņai mugurā nebija, bet svārciņi bija vienās krunkās. Viņa, kā parasti, gāja ļoti lēnām un pat nepaskatījās uz manu logu. Tad viņa pazuda starp būdām.

Drīz nonāca lejā arī Glāns ar šauteni, pilnīgi sagatavojies medībām. Viņš izskatījās drūms un pat nesveicināja. Starp citu, viņš bija ļoti rūpīgi un izmeklēti apģērbies.

«Uzcirties kā līgavainis,» es nodomāju.

Es tūdaļ pielēcu kājās un devos viņam līdzi, neviens no mums neteica ne vārda.

Abas pirmās vistas, ko nošāvām, bija ļoti saplosītas, jo bijām šāvuši ar lodēm, tomēr mēs tās izcepām zem kāda koka, cik nu labi varējām, un klusēdami apēdām. Tā pienāca divpadsmit.

Tad Glāns man uzsauca:

— Vai esat pielādējis savu bisi? Varbūt mēs kaut kam uzduramies.

— Esmu pielādējis, — es atbildēju.

Tad viņš uz mirkli pazuda aiz krūmiem. Kāds prieks man būtu viņu nošaut kā suni! Bet nebija ko steigties. Vēl viņš varēja visu nožēlot, jo droši vien saprata, kas man padomā, tāpēc arī vaicāja, vai mana bise pielādēta. Kaut šodien būtu pārvarējis savu augstprātību! Bet nē, bija pat uzvilcis jaunu kreklu! Viņš izskatījās aplam iedomīgs.

Ap vieniem viņš galīgi bāls un nikns nostājās man priekšā un sacīja:

— Nē, es to nevaru izturēt! Pārbaudiet taču, vai esat pielādējis savu bisi, vai tajā ir lodes!

— Pārbaudiet labāk pats savu bisi! — es atbildēju, lai gan ļoti labi zināju, kādēļ viņš visu laiku vaicā par manu bisi.

Un viņš atkal pagāja sāņus. Es pietiekami skaidri parādīju savu nostāju, viņš apklusa un nodūra galvu.

Pēc kādas stundas es nošāvu balodi un no jauna pielādēju bisi.

Kamēr es to pielādēju, Glāns stāvēja aiz koka un mani novēroja. Viņš redzēja, ka es tiešām pielādēju bisi, un pēc tam skaļi un skaidri sāka dziedāt kādu korāli, iedomājieties, kāzu korāli.

«Viņš dzied kāzu korāli un uzvilcis savas labākas drēbes,» es nodomāju, «acīmredzot uzskata, ka šodien ir pilnīgi neatvairāms.» Viņš sāka iet man pa priekšu, galvu nodūris, un joprojām dziedāja. Viņš atkal soļoja tieši pretī manas bises stobram, it kā domātu: «Ja, tagad tam jānotiek, tāpēc es dziedu kāzu korāli!» Bet nekas tomēr nenotika, un, kad viņš beidza dziedāt, viņam bija jāatskatās uz mani.

— Mēs šodien neko daudz nenošausim, — viņš sacīja un pasmaidīja, tādējādi atvainodamies, ka dziedājis medību laikā. Un pat tagad viņa smaids bija apburošs, it kā viņš smaidītu caur asarām, bet lūpas viņam tiešām trīcēja, lai gan, protams, arī tā bija dižošanās — smaidīt tik izšķirošā brīdī.

Es nebiju nekāds sievišķis, un viņš saprata, ka mani tā nevar ietekmēt, viņš nobālēja un sāka nervozi staigāt man apkārt, drīz uz kreiso, drīz uz labo pusi, lāgu lāgiem apstājās un nogaidīja. Ap pieciem es pēkšņi izdzirdēju rībienu, man gar kreiso ausi nosvilpa lode. Es pacēlu acis. Glāns stāvēja dažus soļus attālu un skatījās manī, viņa ierocis kūpēja. Vai viņš gribēja mani nošaut? Es sacīju:

— Jūs nošāvāt garām. Pēdējā laikā jūs šaujat slikti.

Taču viņš nebūt nešāva slikti, nekad nekļūdījās, viņš tikai bija gribējis mani saniknot.

— Nu tad atriebieties, velns parāvis! — viņš man uzkliedza.

— Visam savs laiks, — es atbildēju un sakodu zobus. Mēs stāvam un skatāmies viens uz otru, piepeši Glāns parausta plecus un man uzsauc: — Gļēvulis!

Viņš vēl sauks mani par gļēvuli! Es paceļu šauteni, tēmēju viņam tieši sejā un nospiežu gaili. Ko sēj, to pļauj...

Tātad Glāna ģimenei vairs nav nekādas jēgas meklēt šo cilvēku. Mani jau sen kaitina muļķīgie sludinājumi, kas sola tik un tik lielu atalgojumu par ziņām par kādu mirušo. Tomass Glāns nomira nelaimes gadījumā, no nejaušas lodes medībās Indijā.

Tiesa ierakstīja viņa vārdu un miršanas datumu protokolā, protokolu iešuva vākos, un šai protokolā apliecināts, ka viņš ir miris, — dzirdiet, jūs tur! — miris, miris tieši no nejaušas lodes.

VIKTORIJA

I

Dzirnavnieka dēls gāja un prātoja. Viņš bija plecīgs, četrpadsmit gadu vecs pusaudzis, saules un vēja aprauts, viņa galva vienmēr bija pilna visvisādu izdomu.

Kad viņš izaugs liels, tad darinās sērkociņus. Šis amats ir ļoti bīstams — pirkstus notrieps sērs, neviens vairs neuzdrīkstēsies sniegt roku. Taču paziņas izrādīs cieņu tādas briesmu lietas apguvējam.

Mežā viņš apciemoja savus putnus. Tie visi bija viņa draugi, viņš zināja, kur tie vij ligzdas, saprata putnu valodu un tiem atbildēja dažādās balsīs. Ne vienreiz vien viņš putnus bija barojis ar drupatām, kas saviļātas no tēva dzirnavās maltiem miltiem.

Visi koki gar taku arī bija viņam labi draugi. Pavasarī viņš no tiem bija tecinājis sulas, ziemā kā mīļš tētis šos kokus aprūpējis, nokratīdams sniegu no zariem, lai tie nenolīktu. Arī pašā augšā, pamestajā akmeņlauztuvē, neviens akmens viņam nebija svešs, viņš tajos bija iekalis burtus un zīmes un tad tos dažādi izvietojis — vidējais bija mācītājs, apkārtējie — draudzes locekļi. Brīnumu brīnumus dabūja redzēt šī vecā akmeņlauztuve!

Viņš nogriezās no takas un devās lejā pie dambja. Dzirnavu rats griezās, gaisu tricināja dobja, apdullinoša rūkoņa. Viņš bija pieradis klaiņot te apkārt un pats ar sevi skaļi sarunāties. Šķita, ka ik putu pērlīte dzīvo savu īpašu dzīvi un var par to pastāstīt, bet pie slūžām upe krita lejā pilnīgi stāvus, likās, it kā žāvēties būtu izklāta žilbi sidrabaina dzija. Lejpus dambja upē dzīvoja zivis, viņš tur daudz reižu bija izmetis makšķeri.

Kad viņš izaugs, viņš kļūs par ūdenslīdēju. Jā, tikai par ūdenslīdēju, ne par ko citu.

No kuģa klāja viņš nolaidīsies jūras dziļumā un atradīsies nepazīstamā valstībā, kur viļņi līgo brīnumainus mežus un pašās dzīļu dzīlēs slienas koraļļu pilis. Un pa pils logu viņam māj princese un sauc: «Nāc iekšā!»

Pēkšņi viņš izdzirda savu vārdu. Netālu stāvēja tēvs un sauca: Juhanness!

— No pils pienākusi ziņa. Tev jāpārceļ jaunie kungi uz salu.

Juhanness žigli devās uz pili. Dzirnavnieka dēlam tika parādīta liela, negaidīta žēlastība.

Kungu māja tiešām izskatījās kā neliela pils, jā, kā vientuļa, zaļas lapotnes ieskauta pasaku pils. Balti krāsotās mājas sienās un jumtā bija daudz ovālu logu, un, kad bija sabraukuši viesi, apaļajā tornī plīvoja karogs. Ļaudis šo māju sauca par pili.

No vienas puses kungu māju ieskāva līcis, no otras — biezs mežs; tālumā rēgojās nelielas zemnieku mājiņas.

Juhanness satika jaunos kungus pie steķiem un palīdzēja tiem iekāpt laivā. Viņš tos pazina jau sen, tie bija «pilskunga» bērni un to draugi no pilsētas. Viņi visi bija uzvilkuši garus ūdens zābakus, un, kad laiva piestāja pie salas, malā vajadzēja iznest tikai desmit gadu veco Viktoriju, kurai kājās bija mazas, seklas kurpītes.

— Vai drīkstu tevi nest? — jautāja Juhanness.

— Es nesīšu! — iesaucās pilsētnieks Oto, jauns puisis iesvētāmā vecumā; viņš pacēla meiteni uz rokām.

Juhanness noskatījās, kā Oto aiznes meiteni tālāk no krasta līdz pakalniņam, un dzirdēja, ka viņa teica: «Paldies!» Tad Oto pavēlēja:

— Tagad tu — jā, kā tad viņu sauc? — uzraugi laivu!

— Viņu sauc par Juhannesu, — Viktorija paskaidroja. — Jā, lai viņš uzrauga laivu.

Juhanness palika viens. Pārējie, paņēmuši grozus, devās dziļāk salā meklēt putnu olas. Juhanness brīdi stāvēja prātodams, viņš labprāt būtu gājis kopā ar citiem, laivu taču varēja izvilkt krastā. Par smagu? Nebūt ne! Un viņš no visa spēka pavilka laivu un uzrāva augstu krastā.

Viņš dzirdēja, ka jaunie kundzēni smiedamies un runādami arvien vairāk attālinās. Labi, laimīgu ceļu! Tomēr viņi varēja Juhannesu paņemt līdzi. Viņš parādītu ligzdas — slēptus iedobumus kalnos, kuros mīt plēsīgi putni ar pūciņām pie knābja. Reiz viņš tur bija redzējis pat sermuli.

Viņš iestūma laivu atpakaļ ūdenī un sāka irties apkārt salai. Zēns jau bija pabraucis labu gabalu, kad viņam uzsauca:

— Airē atpakaļ! Tu izbiedē putnus!

— Es jums tikai gribēju parādīt sermuļa alu, — Juhanness paskaidroja, un viņa balss skanēja vaicājoši.

— Un tad mēs varētu izkvēpināt čūsku midzeni, — viņš pēc mirkļa turpināja. — Man ir līdzi sērkociņi.

Taču neviens neatbildēja. Tad Juhanness pagrieza laivu un īrās atpakaļ — uz to vietu, kur viņi bija izkāpuši. Tur viņš izvilka laivu malā.

Kad viņš izaugs, tad nopirks sultāna salu un nevienu uz tās nelaidīs.

Lielgabalkuģis apsargās salas krastus. «Jūsu gaišība,» pie viņa ienāks vergi un ziņos, «kāds kuģis uzgrūdies uz klints un grimst, uz tā ir jauni cilvēki, tie aizies bojā!» — «Lai iet bojā!» viņš atbild. «Jūsu gaišība, viņi sauc pēc palīdzības, vēl mēs varam viņus izglābt. Tur ir kāda jauna sieviete baltā kleitā.» — «Glābiet viņus!» Juhanness pavēl pērkondimdošā balsī. Un tā viņš atkal pēc daudziem gadiem ierauga pilskunga bērnus, un Viktorija krīt pie viņa kājām un pateicas par izglābšanu.

«Nav vērts pateikties, es izpildīju tikai savu pienākumu,» viņš atbild, «staigājiet brīvi pa manu salu.» Un tad viņš liek atvērt pils durvis un pacienāt viesus no zelta traukiem, un trīssimt melnu verdzeņu dzied un dejo viņiem priekšā visu nakti. Bet, kad jaunie pilskungi taisās braukt projām, Viktorija negrib tiem doties līdzi, šņukstēdama nometas zemē, putekļos, pie viņa kājām, jo viņa mīl Juhannesu.

«Atļaujiet man palikt te, neatgrūdiet mani, jūsu gaišība, es būšu jūsu verdzene...»

Juhanness satraukts ātri dodas uz salas iekšieni. Jā, viņš izglābs pilskunga bērnus.

Kas zina vai viņi te, salā, nav apmaldījušies? Varbūt Viktorija pakritusi spraugā starp akmeņiem un nevar piecelties? Juhanness pastieps roku un piecels meiteni kājās.

Taču jaunieši tikai pārsteigti paskatījās uz viņu, kad viņš pienāca klāt. Kā viņš uzdrīkstējies pamest laivu?

— Tu man atbildēsi par laivu! — Oto uzkliedza.

— Vai gribat, es jums parādīšu, kur ir avenes? — Juhanness piedāvājās.

Klusums. Tad ierunājās Viktorija:

— Avenes? Kur tās ir?

Taču pilsētas jaunskungs ātri attapās un sacīja:

— Ar tām mēs tagad neķēpāsimies. Juhanness teica:

— Es zinu arī, kur var salasīt gliemežvākus. Atkal klusums.

— Vai tajos ir pērles? — Oto jautāja.

— Ai, ja tās būtu! — izsaucās Viktorija.

Nē, to Juhanness nezināja, bet gliemežvāki guļ upes dibenā, baltajās smiltīs; jābrauc ar laivu un pēc tiem jānirst.

Šī iedoma sacēla skaļus smieklus, un Oto ņirdzīgi sacīja:

— Tu nu gan izskaties pēc ūdenslīdēja! Juhanness sāka smagi elpot.

— Vai gribat, es uzkāpšu uz tās tur klints un nogāzīšu lejā lielu akmeni?

— Nē, kāpēc?

— Tāpat vien, lai jūs redzētu.

Arī šī iedoma jaunajiem kundzēniem nepatika, un Juhanness nokaunējies apklusa.

Tad viņš devās meklēt putnu olas savrup no citiem — salas otrā malā.

Kad visi atkal bija sapulcējušies pie laivas, izrādījās, ka Juhanness salasījis daudz vairāk olu nekā citi. Viņš tās piesardzīgi nesa cepurē.

— Tu gan esi manīgs — kā tu dabūji tik daudz? — pilsētas kungs jautāja.

— Es zinu, kur ir putnu ligzdas, — Juhanness iepriecināts atbildēja. — Es olas pielikšu pie tavējām, Viktorij!

— Pagaidi! — Oto uzkliedza. — Tā tik vēl trūka! Visi raudzījās uz Oto.

— Kas var galvot, ka cepure ir tīra? — Oto, rādīdams uz Juhannesa cepuri, jautāja. Juhanness klusēja. Viņa prieks apdzisa. Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz klintīm, nesdams cepurē olas.

— Kas tam puikam lēcies? Uz kurieni viņš iet? — Oto nepacietīgi vaicāja.

— Uz kurieni tu ej, Juhannes? — Viktorija uzsauca un sāka skriet viņam pakaļ.

Viņš apstājās un klusi atbildēja:

— Es atlikšu olas atpakaļ ligzdās. Brīdi abi stāvēja, viens otrā lūkodamies.

— Un pēcpusdienā es iešu uz akmeņlauztuvi, — viņš sacīja.

Viktorija klusēja.

— Vai gribi, es tev parādīšu alu?

— Ai, man bail! Tu teici, ka tajā ir tumšs.

Tad, par spīti visām savām bēdām, Juhanness pasmaidīja un teica:

— Jā, bet es taču būšu kopā ar tevi.

Jau kopš agras bērnības Juhannesam patika rotaļāties vecajā akmeņlauztuvē.

Cilvēki, iedami pa ceļu, bija dzirdējuši, kā viņš tur augšā kaut ko meistaro un pats ar sevi sarunājas; reizēm viņš iztēlojās sevi par mācītāju un teica sprediķus. Lauztuve jau sen bija pamesta, akmeņi sūnām apauguši, vietas, kur reiz izdarīja urbumus un lika spridzekļus, vairs nebija samanāmas. Taču pašā lauztuves galā bija slepena ala, ko dzirnavnieka dēls bija iztīrījis no akmeņiem un skaisti izgreznojis,— tur dzīvoja visdrosmīgākā laupītāju banda pasaulē, un viņš bija tās vadonis.

Rau, viņš pašķindina sudraba zvaniņu. Alā ieskrien mazs cilvēciņš — punduris ar dimanta sprādzi pie cepures. Tas ir kalps. Viņš paklanās līdz pašai zemei.

«Kad atnāks princese Viktorija, ved viņu šurp!» Juhanness skaļi pavēl. Punduris atkal paklanās līdz zemei un pazūd. Juhanness izstaipās uz mīkstā dīvāna un iegrimst domās. Viņš sēdinās viešņu goda vietā un liks cienāt ar visgardākiem ēdieniem no sudraba un zelta traukiem. Liesmojošs ugunskurs apgaismos alu, bet dziļumā aiz smaga zelta brokāta priekškara viņai sagatavos guļvietu, un viņas miegu sargās divpadsmit bruņinieki...

Juhanness pielec kājās, četrrāpus izlien ārā no alas un klausās. Lejā uz taciņas brikšķ zari un čaukst lapas.

— Viktorija!

— Jā! — viņa atsaucas. Viņš skrien viņai pretī.

— Vai, man bail! — viņa saka. Viņš parausta plecus un atbild:

— Es nupat tur biju. Nāku tieši no turienes.

Viņi ieiet alā. Viņš norāda, lai viņa apsēžas uz akmens, un saka:

— Uz tā paša akmens sēdēja milzis.

— Vai, nerunā, tālāk nestāsti! Vai tev nebija bail?

— Nē.

— Tu teici, ka viņam ir tikai viena acs, bet viena acs taču ir troļļiem.

Juhanness pārdomā.

— Viņam bija divas acis, bet ar vienu aci viņš bija akls. Viņš pats tā teica.

— Un ko vēl viņš teica? Nē, labāk nestāsti!

— Viņš jautāja, vai es negribot viņam kalpot.

— Lai dievs pasargā! Tu taču nepiekriti?

— Es nepiekritu, bet galīgi arī neatteicos.

— Vai tu esi traks? Gribi, lai tevi iesloga šai alā?

— Pats nezinu. Pasaulē arī nekā laba nav. Klusums.

— Kopš atbraukuši tie pilsētnieki, tu tikai ar viņiem vien kopā turies, — Juhanness saka.

Klusums.

Juhanness pārdomā.

— Bet es esmu stiprāks par viņiem, es divas reizes pēc kārtas aiznestu tevi uz krastu. Es varētu tevi noturēt uz rokām veselu stundu. Palūk!

Viņš paņem meiteni rokās un paceļ augšup. Meitene apķeras viņam ap kaklu.

— Laid mani, tu esi piekusis.

Viņš noliek meiteni zemē. Viņa saka:

— Bet Oto arī ir stiprs. Un viņš pat kāvies ar lieliem cilvēkiem.

Juhanness šaubīdamies vaicā:

— Ar lieliem cilvēkiem?

— Jā, pilsētā.

Klusums. Juhanness apsver.

— Jā, tad jau skaidrs. Es zinu, kas man tagad jādara, — viņš saka.

— Kas tad?

— Es pieteikšos pie milža.

— Ai, tu esi traks, vai dzirdi! — Viktorija sauc.

— Nu un tad? Man tagad vienalga. Es pieteikšos. Viktorija meklē izeju.

— Bet varbūt viņš vairs te nenāks?

— Nāks gan, — Juhanness atbild.

— Šurp? — meitene aši vaicā.

— Jā.

Viktorija pieceļas un dodas uz izeju.

— Nāc, iesim labāk ārā!

— Nav nekur jāsteidzas, — Juhanness saka, kaut gan arī pats ir nobālējis. — Milzis nāk tikai naktī. Tieši pusnaktī.

Viktorija nomierinās un atkal grib apsēsties uz akmens. Taču Juhannesam jau ir grūti savaldīt briesmoni, ko pats izsaucis, tāpēc alā palikt ir bīstami.

— Ja tu gribi iet ārā, tad iesim, te, augšā, ir viens akmens ar tavu vārdu. Es tev parādīšu.

Viņi izrāpjas no alas un atrod akmeni. Viktorija jūtas lepna un laimīga.

Aizgrābtais Juhanness asarām acīs saka:

— Kad manis vairs te nebūs, tu paskatīsies uz šo akmeni un iedomāsies mani.

Atcerēsies ar labu prātu.

— Noteikti, — Viktorija atbild. — Bet tu taču atgriezīsies?

— Ko var zināt? Varbūt neatgriežos.

Viņi lēnām iet mājup. Juhanness tikko valda raudas.

— Nu ardievu! — Viktorija saka.

— Es tevi pavadīšu vēl gabaliņu.

Viņa tik bezsirdīgi un ātri atvadījās — tas Juhannesu aizvaino, skar viņa patmīlu.

Viņš spēji apstājas un taisnās dusmās saka:

— Klausies, ko tev teikšu, Viktorija! Neviens nemūžam nebūs pret tevi tik labs kā es! Neviens! To tu iegaumē!

— Oto arī pret mani ir labs, — meitene iebilst.

— Ak tā? Nu tad ej pie viņa! Klusēdami viņi paiet dažus soļus.

— Par mani nav ko raizēties. Es dzīvošu cepuri kuldams. Tu vēl nezini, ko man apsolīja par atlīdzību.

— Nē. Ko tad apsolīja?

— Pusvalsti. Tas ir viens.

— Un tu dabūsi pusvalsti?

— Un bez tam arī princesi. Viktorija apstājas.

— Tas nu gan nav tiesa, vai ne?

— Tā milzis solīja. Klusums.

— Diezin kāda viņa izskatās? — Viktorija klusi nosaka.

— Ak dievs, viņa ir visskaistākā pasaulē! Kurš tad to nezina!

Viktorija ir satriekta.

— Un tu gribi viņu precēt? — viņa vaicā.

— Protams, kāpēc ne? — viņš atbild. Bet, redzēdams, ka Viktorija tiešām ir aizkustināta, viņš piebilst: — Bet var gadīties, ka dažreiz es parādos virszemē.

Ierodos ciemos.

— Bet viņu tu neņem līdzi! — meitene lūdzas. — Kam tev viņa te vajadzīga?

— Jā, es nākšu viens pats.

— Vai vari to apsolīt?

— Jā, to es varu. Bet kāda tev tur daļa? Tev taču tas ir vienalga.

— Tā nerunā, vai dzirdi! — Viktorija atbild. — Viņa tevi droši vien nemīl tik stipri kā es.

Juhannesa sirdī ielīst silts prieks. Aiz laimes un mulsuma par Viktorijas vārdiem viņš varētu vai zemē ielīst. Viņš neuzdrīkstas paskatīties uz meiteni un novēršas. Tad viņš paceļ no zemes zaru, noberž tam mizu un iesit ar zaru sev pa roku. Beidzot viņš apjukumā sāk svilpot.

— Vai, nu man laiks iet mājās, — viņš saka.

— Ardievu! — meitene atbild un sniedz viņam roku.

II

Dzirnavnieka dēls aizbrauca uz pilsētu. Viņš ilgi palika projām. Viņš gāja skolā un daudz mācījās, izauga, kļuva liels un spēcīgs, uz virslūpas viņam parādījās pūkas.

Līdz pilsētai bija tālu, braucieni turp un atpakaļ maksāja dārgi, un taupīgais dzirnavnieks daudzus gadus lika dēlam palikt pilsētā gan ziemu, gan vasaru.

Juhanness cauras dienas urbās grāmatās.

Nu jau viņš bija pieaudzis, viņam palika astoņpadsmit, tad divdesmit gadu.

Un tad kādā pavasara pēcpusdienā viņš nokāpa no kuģa. Pilī bija uzvilkts karogs par godu kunga dēlam, kas arī ieradās brīvdienās ar to pašu kuģi; uz piestātni viņam bija atsūtīts pretī pajūgs. Juhanness sveicināja pilskungu, pilskundzi un Viktoriju. Cik liela izaugusi Viktorija! Viņa neatņēma Juhannesa sveicienu.

Viņš vēlreiz pacēla cepuri un dzirdēja, ka meitene vaicā brālim:

— Paklau, Ditlef, — kas tas tāds, kas mūs sveicina? Brālis atbildēja:

— Tas ir Juhanness, dzirnavnieka dēls.

Viktorija pameta uz viņu skatienu, bet trešo reizi Juhanness vairs nesveicināja.

Pajūgs aizbrauca. Juhanness devās uz mājām.

Ak, tu pasaulīt, cik maza bija viņu mājiņa! Juhanness vairs nevarēja ieiet iekšā nepieliecies. Vecāki viņu sagaidīja ar svētku cienastu. Viņu pārņēma dziļš saviļņojums. Te viss bija dārgu un aizkustinošu atmiņu apdvests. Labie, sirmie vecīši — tēvs un māte — sniedza viņam pēc kārtas roku un apsveica ar atgriešanos.

Vēl tai pašā vakarā viņš apstaigāja salu un visu apskatīja. Pakavējās pie dzirnavām, pie akmeņlauztuves, aizgāja līdz dambim, kur reiz bija ķēris zivis.

Skumīgi viņš klausījās pazīstamo putnu dziesmās, putni jau bija savijuši kokos ligzdas; viņš apmeta pat līkumu, lai apskatītu lielo skudru pūzni mežā. Skudras bija pazudušas, pūznis izmiris. Juhanness pabikstīja to, bet tajā vairs nebija dzīvības zīmju. Tā klaiņodams, viņš pamanīja, ka pilskunga mežs ir stipri izcirsts.

— Nu, vai vēl pazini vecās vietas? — jokodamies jautāja tēvs. — Vai redzēji strazdus, savus senos paziņas?

— Pazinu, bet ne visas. Mežs ir izcirsts.

— Mežs nav mūsu, bet pilskunga. Ne jau mums jāskaita viņa koki. Ikvienam ir vajadzīga nauda, bet pilskungam vajag ļoti daudz naudas, — tēvs atbildēja.

Dienas nāca un aizritēja, gaišas, līksmas dienas, jaukas, bērnības atmiņu apdvestas stundas, kad viss aicina atgriezties pie zemes un tīrajām debesīm, sauc atpakaļ lauku ārēs un kalnos.

Juhanness gāja pa ceļu uz pils pusi. No rīta viņam iedzēla lapsene, un virslūpa bija uztūkuši. Ja viņš satiks kādu no kungiem, tad tikai pasveicinās un ies tālāk. Taču nevienu nesastapa. Pils dārzā viņš ieraudzīja kādu dāmu un, pienācis klāt, sveicinādams dziļi palocījās un tūlīt gāja tālāk. Tā bija pilskundze. Ejot garām pilij, viņa sirds, tāpat kā sendienās, stipri pukstēja. Baltā māja ar daudzajiem logiem un skarbais, augstprātīgais pilskungs joprojām iedvesa viņam bijīgu cieņu. Viņš nogriezās uz kuģu piestātni.

Tur viņš satika Ditlefu un Viktoriju. Juhanness jutās nelāgi — varbūt viņiem liksies, ka viņš sekojis. Turklāt viņam bija uztūkusi virslūpa. Viņš palēnināja gaitu, šaubīdamies, vai iet tālāk. Tomēr viņš gāja. Jau no tālienes viņš sveicināja un, iedams viņiem pretī, turēja cepuri rokās. Abi klusējot atņēma sveicienu un lēnām pagāja viņam garām. Viktorija gan pavērās viņā. Viņas seja it kā notrīsēja.

Juhanness turpināja ceļu. Viņu bija pārņēmis satraukums, par to liecināja pat viņa gaita. Cik liela izaugusi Viktorija, pilnīgi pieaugusi jaunava, un cik skaista! Viņas uzacis virs deguna gandrīz saplūda kopā un atgādināja divas smalkas samta strēmelītes. Acis bija daudz tumšākas, kļuvušas tumši zilas.

Iedams mājup, Juhanness iegriezās pa taku, kas izlocījās cauri mežam tālu no pils dārza. Neviens nevarēs teikt, ka viņš seko pils bērniem pa pēdām. Viņš uzkāpa pakalnā un apsēdās uz akmens. Putni dziedāja aizrautīgi un kaisli, tie sauca un vilināja cits citu, lidoja ar zariņiem knābīšos. Gaisā vēdīja saldena smarža no melnzemes, plaukstošiem pumpuriem un trūdošiem kokiem.

Taču Juhanness gribot negribot atkal ieraudzīja Viktoriju — no pretējās puses viņa nāca tieši uz šo pakalnu, kur viņš sēdēja.

Juhannesu pārņēma bezspēcīgas dusmas, viņš vēlējās būt kaut kur tālu, tālu projām. Šoreiz viņa noteikti domās, ka viņš gribējis viņu satikt. Vai atkal jāsveicina?

Varbūt raudzīties uz otru pusi, izlikties, ka nav viņu pamanījis? Viņam taču ir uztūkusi lūpa.

Bet, kad Viktorija bija pienākusi klāt, viņš piecēlās un noņēma cepuri. Viņa pasmaidīja un palocīja galvu.

— Labvakar! Esiet sveicināti mājās! — viņa sacīja. Šķita, ka viņas lūpas atkal mazliet notrīs, taču viņa ātri savaldījās.

— Tam pat grūti ticēt, bet es tiešām nezināju, ka tu nāksi šurp, — Juhanness taisnojās.

— Protams, jūs to nevarējāt zināt, — viņa atbildēja. — Man pēkšņi ienāca prātā nākt uz šo pusi.

Ai, un viņš bija sacījis Viktorijai «tu»!

— Cik ilgi jūs šeit paliksiet? — viņa vaicāja.

— Visu brīvlaiku.

Viņš atbildēja ar mokām, Viktorija uzreiz likās tik tāla. Kādēļ tad viņa bija sākusi sarunu?

— Ditlefs stāsta, ka jūs esot ļoti čakls, Juhannes. Jūs tik labi mācoties. Un viņš saka arī, ka jūs rakstot dzejoļus. Vai tas tiesa?

Viņš atbildēja īsi un izvairīgi:

— Tas nav nekas sevišķs. Dzejoļus raksta visi.

Nu viņa droši vien ies projām, jo nekā vairs nebilda.

— Tīrais negals, šorīt man iedzēla lapsene, — viņš ierunājās, rādīdams uz savu lūpu. — Tāpēc lūpa tā uzpampusi.

— Jūs pārāk ilgi neesat bijis mājās, lapsenes jūs vairs nepazīst.

Viņu sadzēlusi lapsene, bet Viktorijai tas vienalga. Nu protams. Tur viņa stāvēja un ripināja uz pleca sarkanu saulsargu ar apzeltītu rokturi, par citiem viņai bija maza bēda. Bet viņš šo lepno, cienījamo jaunkundzi bija nesis uz rokām ne vienreiz vien!

— Arī es pats lapsenes vairs nepazīstu. Agrāk tās bija manas draudzenes, — viņš atbildēja.

Taču Viktorija nesaprata viņa vārdu dziļo jēgu un nekā neatbildēja. Ak, bet jēga bija tik dziļa!

— Es daudz ko te vairs nepazīstu. Pat mežs ir izcirsts. Viņas seja apmācās.

— Tad jums te negribēsies dzejot, — viņa sacīja. — Bet ja nu jums ienāktu prātā veltīt vienu dzejoli man? Nē, ko es runāju! Nu jūs dzirdat, cik maz es no tā saprotu.

Aizskarts viņš lūkojās uz zemi un klusēja. Meitene viņu laipni izzobo, runā augstprātīgus vārdus, lai redzētu, kā tie viņu ietekmēs. Taču veltīgi — visus šos gadus Juhanness nebija tērējis laiku tikai ar pantu kalšanu, viņš izlasījis daudz vairāk grāmatu nekā citi.

— Nu labi, mēs droši vien vēl satiksimies. Uz redzēšanos!

Viņš pacēla cepuri un, nekā neatbildējis, aizgāja.

Ak, ja viņa zinātu, ka tikai viņai vienīgai viņš bija veltījis savus dzejoļus, itin visus, pat to par nakti un to par malduguni, kas plīvo pār purvu. Viņa nemūžam to neuzzinās.

Svētdien atnāca Ditlefs un aicināja Juhannesu uz salu. «Man atkal būs jāairē,» Juhanness nodomāja, tomēr piekrita doties līdzi. Lai gan bija svētdiena, gar piestātni pastaigājās tikai daži cilvēki. Visapkārt valdīja klusums, pie debesīm spoži spīdēja saule. Piepeši no jūras — no tās attālajām salām atskanēja mūzika. Pasta kuģis, apmetis plašu loku, piestāja pie steķiem, uz klāja spēlēja orķestris.

Juhanness atsēja laivu un apsēdās pie airiem. Šajā žilbajā dienā viņš bija tādā kā vēlīgā un pacilātā noskaņā, un mūzikas skaņas auda gaisā plīvuru no ziediem un zelta vārpām.

Bet kur kavējas Ditlefs? Viņš stāv un skatās uz kuģi un pasažieriem, it kā gaidīdams kādu. «Es te ilgāk vairs nesēdēšu pie airiem, kāpšu krastā,» Juhanness nodomāja un sāka griezt laivu atpakaļ.

Pēkšņi viņam gar acīm pazibēja kaut kas balts, viņš dzirdēja noplunkšķam ūdeni.

No kuģa atskanēja daudzbalsīgs izmisuma kliedziens, bet tie, kas stāvēja krastā, ieplestām acīm skatījās un rādīja ar pirkstu uz vietu, kur pazuda baltais stāvs. Mūzika apklusa.

Juhanness acumirklī metās palīgā. Viņš rīkojās pilnīgi instinktīvi, bez pārdomām, bez svārstīšanās. Viņš nedzirdēja, ka uz kuģa māte kliedza: «Mana meitiņa, mana meitiņa!» Viņš neredzēja neko. Nezaudēdams laiku, viņš izlēca no laivas ūdenī un ienira dziļumā.

Dažus mirkļus viņš nebija redzams, tikai tur, kur viņš pazuda, uz ūdens parādījās apļi, un visi saprata, ka viņš meklē. Vaimanas uz kuģa nerimās.

Tad viņš atkal iznira — mazliet tālāk, vairākas asis no nelaimes vietas. Visi klaigāja un rādīja ar pirkstu: «Nē, te, te, nevis tur!»

Viņš vēlreiz ienira.

Atkal mokpilnas gaidas, uz kuģa klāja nerimstoši vaimanāja kāda sieviete un kāds vīrietis lauzīja rokas. Novilcis svārkus un kurpes, no klāja ūdenī metās kāds cilvēks — stūrmanis. Viņš rūpīgi izmeklēja to vietu, kur meitene bija nogrimusi, un visi lika cerības tikai uz viņu.

Tad virs ūdens atkal parādījās Juhannesa galva — vēl tālāk nekā iepriekš, daudzas asis tālāk. Viņš bija pazaudējis cepuri, viņa galva saulē spīdēja kā ronim.

Varēja redzēt, ka viņš peld ar pūlēm, ka kaut kas viņu traucē, ka viena roka viņam aizņemta. Pēc mirkļa viņš jau turēja zobos savu atradumu — tā bija slīkone. No krasta un no kuģa klāja atskanēja apbrīnas pilni saucieni, droši vien šos saucienus dzirdēja arī stūrmanis, jo pabāza galvu ārā no ūdens un paraudzījās apkārt.

Beidzot Juhanness nokļuva līdz laivai, kas bija aiznesta sāņus. Viņš ielika meiteni laivā un pēc tam ierausās arī pats; tas viss notika pāris minūtēs. Cilvēki krastā redzēja, ka viņš noliecas pār meiteni, pārplēš viņai uz muguras kleitu, tad satver airus un no visa spēka sāk irties pie kuģa. Kad nelaimīgo uzvilka uz klāja, tur atskanēja daudzbalsīgs, gaviļains «urā!».

— Kā jums ienāca prātā viņu meklēt tik tālu? — Juhannesam vaicāja.

Viņš atbildēja:

— Es pazīstu dibenu. Tur ir straume. Es to atcerējos. Cauri pūlim spiedās kāds kungs nāves bālumā, viņš krampjaini pasmaidīja, viņa acīs bija asaras.

— Uzkāpiet uz klāja! — viņš sauca. — Es gribu jums pateikties. Mēs esam jums lielu pateicību parādā. Tikai uz mirkli!

Un svešais kungs, joprojām bāls kā nāve, pazuda pūlī.

No kuģa nolaida trapu. Juhanness uzkāpa uz klāja.

Ilgi viņš tur nepalika. Pateica savu vārdu un adresi. Kāda sieviete apskāva slapjo Juhannesu, bālais, galīgi apjukušais kungs iespieda viņam rokā savu pulksteni.

Juhanness iegāja kajītē, kur divi vīri noņēmās ap slīkoni, viņi teica:

— Viņa nāk pie samaņas. Sirds jau pukst!

Juhanness palūkojās uz slīcēju — gaišmataina meitene īsā kleitā, kas mugurpusē pārplēsta. Tad kāds uzlika Juhannesam galvā cepuri un izvadīja viņu ārā.

Viņš nekādi vairs neatcerējās, kā ticis krastā un kā izvilcis malā laivu. Viņš tikai dzirdēja vēlreiz atskanam «urā!», un, kad kuģis sāka kustēties, uz klāja atkal skanēja jautra mūzika. Viņam pārskrēja aukstas, taču svētlaimīgas trīsas, viņš pasmaidīja, viņa lūpas viegli noraustījās.

— Tātad mums šodien no brauciena nekas neiznāks, — Ditlefs sacīja. Viņš izskatījās neapmierināts.

Klāt pienāca Viktorija un spēji iesaucās:

— Vai tu esi traks! Ejiet mājās un pārģērbieties sausās drēbēs!

— Tas nu gan ir svarīgi — deviņpadsmit gadu vecumā!

Juhanness devās uz mājām. Viņam ausīs vēl skanēja mūzika un skaļie «urā!» saucieni. Viņu steidzināja uzbudinājums. Viņš pagāja garām savai mājai un cauri mežam sasniedza akmeņlauztuvi. Te viņš uzmeklēja sev vietiņu saulgozī. Viņa drēbes kūpēja. Viņš apsēdās. Taču svētlaimīgs, nevaldāms satraukums laupīja viņam mieru. Viņš bija laimes pārpilns. Nometies ceļos, viņš, karstām asarām ritot, pateicas dievam par šo dienu. Viktorija stāvēja krastā, dzirdēja «urā!» saucienus! «Ejiet mājās un pārģērbieties sausas drēbēs!» viņa sacīja.

Viņš apsēdās un vairāk reižu līksmi iesmējās. Jā, viņa redzēja, ka viņš veic šo varoņdarbu, ar lepnumu viņu vēroja, kad viņš glāba slīcēju. «Viktorija, Viktorija! Vai tu maz zini, cik pilnīgi es tev piederu ikkatru savas dzīves mirkli! Es gribētu būt tavs kalps, tavs vergs, novākt visus šķēršļus tavā ceļā. Ak, es ilgojos skūpstīt tavas mazās kurpītes, jūgties tavā karietē, saltās dienās likt šķilas tavā kamīna! Zelta šķilas tavā kamīnā, Viktorija!»

Viņš pavērās apkārt. Neviens viņu nedzirdēja, viņš bija viens pats. Viņš joprojām turēja rokā dārgo pulksteni — tas tikšķēja, tas gāja.

«Paldies, paldies, tev, dievs, par šo labo dienu!» Viņš noglāstīja apsūnojušos akmeņus, noglāstīja kritušos zarus. Viktorija viņam neuzsmaidīja. Nē, viņa tā nemēdz darīt. Viņa tikai stāvēja piestātnē, un liegs sārtums ielija viņai vaigos. Ja viņš uzdāvinātu Viktorijai šo pulksteni — varbūt viņa pieņemtu šādu balvu?

Saule rietēja, karstums kritās. Juhanness tikai tagad juta, ka ir galīgi izmircis, un viegls kā spalva skriešus aizskrēja uz mājam.

Pilī bija sabraukuši viesi, draugi un paziņas no pilsētas, augas dienas tur dejoja un līksmoja. Apaļajā tornī visu nedēļu plīvoja karogs.

Bija siena laiks, bet ar zirgiem braukāja jautrie viesi, un siens palika neievākts.

Pļauja vispār nebija sākusies, jo kalpa puišiem vajadzēja aizstāt gan kučierus, gan airētājus, un zāle pļavās nokalta.

Bet dzeltenajā viesistabā nerimtīgi skanēja mūzika...

Tajās dienās sirmais dzirnavnieks apturēja dzirnavas un aizslēdza māju. Viņš bija mācījies no rūgtās pieredzes. Bija gadījies, ka vesels bars jautru pilsētnieku bija iebrukuši pie viņa un joka pēc sagandējuši labības maisus. Naktis bija gaišas un siltas, tās mudināt mudināja uz palaidnībām. Kad bagātais kambarkungs bija jauns, viņš reiz ieradās dzirnavās, nesdams bļodā skudru pūzni, un iemeta skudras graudos.

Kambarkungs jau bija vecs un rāms, bet tagad pilī viesojās Oto, viņa dēls, kam arī prāts nesās uz visādiem stiķiem un niķiem. Par viņa trakulībām klīda visādas valodas...

Klau, mežā atskanēja pakavu dipoņa un saucieni. Tur jādelēja jaunie viesi, zirgi bija notriekti vienās putās. Jātnieki pieauļoja pie dzirnavnieka mājas un sāka dauzīt ar pātagām durvis. Aploda bija pavisam zema, taču viņiem iegribējās iekļūt pa durvīm jāšus.

— Labdien, labdien! — viņi auroja. — Mēs ieradāmies pie jums ciemos!

Dzirnavnieks par šo iedomu tikai pazemīgi smaidīja. Tad jaunie cilvēki steigšus nolēca no zirgiem, piesēja tos un palaida dzirnavas.

— Kausā nav graudu! — dzirnavnieks kliedza. — Jūs sabojāsiet dzirnakmeni!

Briesmīgajā grandoņā neviens viņa balsi nesadzirdēja.

— Juhannes! — dzirnavnieks no visa spēka iesaucās. No akmeņlauztuves atskrēja Juhanness.

— Viņi saberzīs manus dzirnakmeņus! — tēvs kliedza, rādīdams uz viesiem.

Juhanness lēnām piegāja pie jaunajiem cilvēkiem. Viņš bija krīta baltumā, dzīslas deniņos bija pietūkušas. Viņš pazina Oto, kambarkunga dēlu, kas tagad nēsāja kadeta formu, tam līdzi bija vēl divi jaunekļi. Viens no tiem smaidot sveicināja Juhannesu, gribēdams visu griezt par labu.

Juhanness nekliedza un nedraudēja, viņš tikai gāja tālāk. Viņš devās tieši pie Oto.

Pēkšņi viņš ieraudzīja divas jātnieces izjājam no meža, viena no tām bija Viktorija.

Viņai mugurā bija zaļš jātnieces tērps, un viņa jāja uz pilskunga baltās ķēves.

Viktorija nesteidzās klāt, bet, pieturējusi zirgu, pārlaida visiem jautājošu skatienu.

Juhanness spēji pagriezās, uzkāpa uz dambja un atvēra aizvaru. Grandoņa pamazām norima, dzirnavas apstājās.

Oto iesaucas:

Lai maļ! Kāpēc tu tās apstādināji? Lai maļ, es tev saku!

Vai tu palaidi dzirnavas? — jautāja Viktorija. Jā, — Oto smiedamies atbildēja. — Kādēļ tās apstājušas? Kāpēc nemaļ?

— Tāpēc, ka ir tukšas, — Juhanness aizžņaugtā balsī atbildēja. — Vai saproti? Dzirnavas ir tukšas.

— Tās taču ir tukšas. Vai dzirdi? — arī Viktorija piebilda.

— Kā lai es to būtu zinājis? — Oto taisnodamies smējās. — Bet atļaujiet jautāt: kāpēc tās ir tukšas? Vai aizmirsies iebērt graudus?

— Kāp zirgā! — uzsauca viens no Oto biedriem, lai izbeigtu šo sarunu.

Viņi uzlēca zirgos. Pirms aizjāšanas viens no jaunekļiem Juhannesam atvainojās.

Viktorija palika beidzamā. Pajājusi kādu gabaliņu, viņa pagrieza zirgu atpakaļ.

— Esiet tik laipns un atvainojieties savam tēvam mūsu vietā! — viņa sacīja.

— Kadets gan varēja pats atvainoties, — Juhanness atbildēja.

— Jā, jums taisnība, tomēr... Viņam galva pilna visādu izdomu... Es, liekas, jūs sen neesmu redzējusi, Juhannes.

Juhanness pavērās viņā, neticēdams savām ausīm. Vai viņš nepārklausījās? Vai tiešām viņa aizmirsusi pērno svētdienu — viņa triumfa dienu!

Viņš atbildēja:

— Es jūs pagājušajā svētdienā redzēju piestātnē.

— Ak jā, — viņa tūdaļ atbildēja. — Cik labi, ka jums izdevās palīdzēt stūrmanim! Meiteni taču atrada, vai ne?

Viņš atbildēja strupi, juzdamies aizskarts:

— Jā. Meiteni mēs atradām.

— Bet varbūt, — viņa turpināja, it kā viņai šī doma tikai nupat būtu ienākusi prātā, — varbūt jūs viens pats... Nu, vai nav vienalga. Jā, es ceru, ka jūs atvainosieties mūsu vietā savam tēvam. Ar labu nakti!

Smaidīdama viņa pamāja ar galvu un, pievilkusi pavadu, aizjāja.

Kad Viktorija vairs nebija redzama, Juhanness satraukts un aizvainots arī devās uz mežu. Pēkšņi viņš ieraudzīja Viktoriju stāvam pie koka. Atspiedusies pret stumbru, viņa elsoja.

Vai viņa nokritusi no zirga? Vai sasitusies?

Juhanness gāja viņai klāt un jautāja:

— Kas jums noticis?

Viņa panācās pretī, izstiepa rokas, viņas acis mirdzēja. Taču viņa tūlīt apstājās, rokas noslīga, un viņa atbildēja:

— Nē, man nekas nav noticis, es palaidu zirgu pa priekšu un pati gāju kājām... Juhannes, neskatieties tā uz mani! Tur, pie dambja, jūs stāvējāt un raudzījāties uz mani. Ko jūs gribat?

— Ko es gribu? Es nesaprotu... — viņš izstomīja.

— Cik jums plata roka! — viņa pēkšņi sacīja un uzlika savu roku uz Juhannesa delnas. — Lūk, te, kur sākas plauksta. Un kā jūs esat iededzis, pavisam brūns!

Viņš sakustējās, gribēja satvert viņas roku. Taču viņa, pacēlusi svārku malu, sacīja:

— Nē, nē, man nekas nav noticis. Es tikai gribēju iet kājām mājup. Ar labu nakti!

III

Juhanness atkal aizbrauca uz pilsētu. Un aizritēja dienas un gadi, ilgs laiks, ko aizpildīja saspringts darbs un sapņi, mācības un dzejošana. Viņam uzsmaidīja laime, viņš uzrakstīja dzejoli par Esteri — «jūdu meiteni, kura kļuva Persijas karaliene»; šo darbu iespieda, un viņš pat saņēma honorāru. Otrs dzejolis — «Mīlestības maldu takas», kas bija sarakstīts mūka Venda vārdā, sagādāja viņam popularitāti.

Kas tad ir mīlestība? Vēja šalkas rožu ceros, nē, liesma, kas kvēlo asinīs.

Mīlestība ir velnišķīga mūzika, tās skaņas liek lēkāt pat sirmgalvja sirdij. Tā gluži kā mārpuķīte atveras, tuvojoties naktij, un gluži kā anemone no vieglākās vēsmas sakļauj ziedlapiņas un novīst, ja tai pieskaras.

Tāda ir mīlestība.

Tā var cilvēku pazudināt, atgriezt dzīvē un atkal iededzināt viņam savu kauna zīmi. Šodien tā ir vēlīga pret mani, rīt — pret tevi, bet parīt jau pret citu, tāpēc ka tā ir nepastāvīga. Tomēr tā var uzspiest tev neizdzēšamu zīmogu un degt gaišās liesmās līdz tavai nāves stundai, tāpēc ka tā ir mūžīga. Kas tad īsti ir mīlestība?

Ak, mīlestība — tā ir vasaras nakts ar zvaigžņotām debesīm un zemes smaržu.

Bet kādēļ tā jaunekli mudina meklēt nomaļas takas un laupa sirmgalvim mieru viņa vientuļajā istabiņā? Ak, mīlestība, tu pārvērt cilvēka sirdi ziedošā dārzā un netīrā mēslainē, krāšņā un nekautrīgā dārzā, kam augsni baro noslēpumainības un netiklības atkritumi.

Vai tā neliek mūkam naktī iezagties pa aizslēgtiem dārza vārtiem un caur logu skatīties uz guļošajiem? Vai tā nedara neprātīgu klostera māsu un neaptumšo prātu princesei? Vai tā nenoliec karaļa galvu līdz zemei, tā ka viņa mati slauka ceļa putekļus, un viņš murmina nepieklājīgus vārdus un smejas, un izkar mēli.

Tāda ir mīlestība.

Nē, nē, tā mēdz būt arī pavisam citāda, un to nevar salīdzināt ne ar ko pasaulē.

Pavasara naktī tā nolaidās zemes virsū, un jauneklis ieraudzīja acis — divas acis.

Viņš skatījās tajās un nespēja novērsties. Viņš skūpstīja maigas lūpas, un viņam šķita, it kā viņa sirdī sastaptos divi spīdekļi — saule un zvaigzne. Viņu apskāva maigas rokas, un viņš neko vairs nedz dzirdēja, nedz redzēja.

Mīlestība — tas ir radītāja pirmais vārds, pirmā doma, kas uzdzirkstīja viņa prātā.

Un, kad viņš sacīja: «Lai: top gaisma!» — tad tapa mīlestība. Un viss, ko viņš radīja, bija lielisks, nevienu savu radību viņš negribētu atsaukt atpakaļ nebūtībā. Un mīlestība kļuva par visas pasaules pirmsākumu un visas pasaules valdnieci, bet uz visām tās takām klājas ziedi un asinis, ziedi un asinis.

Septembra diena.

Šī aklā ieliņa ir viņa tīkamākā pastaigas vieta. Juhanness staigā pa to uz priekšu un atpakaļ tāpat kā pa savu istabu, jo viņš te nekad nesastop pretimnācējus, bet abpus ielas stiepjas dārzi, kuros koki ietērpti sarkana un dzeltena lapu rotā.

Kā varēja gadīties, ka šo ceļu gāja Viktorija? Kāpēc viņa to izvēlējusies? Viņš nebija pārskatījies, tā tiešām bija viņa, un vakar vakarā, kad viņš pavērās ārā pa logu, tā laikam arī bija viņa, kas gāja garām.

Juhannesa sirds strauji pukstēja. Viņš zināja, ka Viktorija ir pilsētā, viņš bija to dzirdējis. Taču dzirnavnieka dēls nesagājās ar tām aprindām, ar kurām satikās viņa.

Arī ar Ditlefu viņam nebija nekā kopīga.

Viņš saņēmās un devās dāmai pretī. Vai viņa Juhannesu pazīs vai ne? Cēla un domīga viņa gāja savu ceļu — lepni paceltu galvu uz slaidā kakla.

Viņš sveicināja.

— Labdien! — viņa klusi atbildēja.

Viņa negrasījās apstāties, un viņš klusēdams pagāja viņai garām. Viņa kājas saļodzījās. Ieliņas galā viņš, kā parasti, pagriezās atpakaļ. «Es iešu, skatīšos uz zemi un nepacelšu acis,» viņš nodomāja. Tikai pēc soļiem desmit viņš pacēla acis.

Viņa bija apstājusies pie kāda skatloga.

Ko lai dara — vai jānogriežas tuvākajā sānielā? Kādēļ viņa tur stāv? Tas bija maza, nabadzīga veikaliņa skatlogs, kurā juku jukām bija izlikti sarkanu ziepju gabali, stikla burka ar putraimiem un dzēstas pastmarkas.

Varbūt paiet vēl kādus desmit soļus un tad griezties atpakaļ?

Pēkšņi Viktorija uz viņu paskatījās un devās viņam pretī. Viņa gāja ātri, it kā spēji saņēmusi drosmi, un, sākot runāt, viņai aizrāvās elpa. Viņa saspringti smaidīja.

— Labdien! Cik jauki, ka es jūs sastapu!

Ak dievs, kā viņa sirds dauzījās, tā nevis pukstēja, bet trīsēja. Viņš gribēja kaut ko sacīt, bet spēja tikai pakustināt lūpas. No viņas tērpa, no viņas dzeltenās kleitas, no viņas dvašas vēdīja viegla smarža. Šai mirklī viņš vēl nebija paspējis ielūkoties viņai sejā, tikai pazina viņas trauslos plecus un slaido, šauro delnu uz saulsarga turekļa. Tā bija viņas labā roka. Pirkstā bija gredzens.

Pirmajā mirklī viņš vēl neattapās un nenojauta nelaimi. Tikai viņas roka likās brīnum daiļa.

— Esmu jau veselu nedēļu pilsētā, — viņa turpināja, — bet jūs neesmu redzējusi. Ak jā, reiz es jūs redzēju uz ielas, kāds man teica — tas esot jūs. Jūs esat kļuvis tik vīrišķīgs.

Viņš nomurmināja:

— Es zināju, ka jūs esat pilsētā. Vai ilgi te paliksiet?

— Ne, ne visai ilgi. Dažas dienas. Man jābrauc atpakaļ uz mājām.

— Pateicos jums, ka varēju jūs te sastapt! — viņš teica.

Klusums.

— Jā, es laikam esmu apmaldījusies, — viņa beidzot sacīja. — Es dzīvoju kambarkunga namā. Uz kurieni iziet šī iela?

— Vai drīkstu jūs pavadīt? Viņi gāja tālāk kopā.

— Vai Oto patlaban ir mājās? — viņš iejautājās, lai nebūtu jāklusē.

— Jā: mājās, — Viktorija īsi atbildēja.

No kādiem vārtiem iznāca daži vīrieši, viņi nesa pianīnu un aizsprostoja ietvi.

Viktorija parāvās pa kreisi, uz mirkli piekļāvās ar plecu savam ceļabiedram.

Juhanness pavērās viņā.

— Lūdzu, atvainojiet! — viņa nočukstēja.

No šā pieskāriena viņam pāršalca saldkairas trīsas, viņas elpa mirklīgi noglāstīja viņa vaigus.

— Redzu, ka jums pirkstā ir gredzens, — viņš sacīja un it kā vienaldzīgi pasmaidīja. — Vai jūs var apsveikt?

Ko viņa atbildēs? Juhanness lūkojās viņā, viņš aizturēja elpu.

— Un jūs? — viņa vaicāja. — Vai vēl neesat pārmijis gredzenus? Ak jā, patiesībā jau... Bet kāds stāstīja... Patlaban par jums dzird tik daudz, raksta pat avīzēs.

— Esmu publicējis dažus dzejoļus, — viņš atbildēja. — Jūs laikam gan neesat tos lasījusi?

— Bet vai tā nebija vesela grāmata? Man likās...

— Jā, bija arī neliela grāmatiņa.

Viņi nonāca pie kāda laukumiņa, un, lai gan Viktoriju gaidīja kambarkunga mājā, viņa tomēr nesteidzās, bet apsēdās uz sola. Juhanness palika stāvam.

Pēkšņi viņa pastiepa roku un teica:

— Sēdieties arī jūs!

Un tikai tad, kad viņš bija apsēdies, Viktorija atlaida viņa roku.

«Tagad vai nekad,» viņš nodomāja. Viņš mēģināja runāt izsmējīgā un vienaldzīgā tonī, pasmaidīja, paskatījās apkārt.

— Ak tad jūs esat saderinājusies un man, savam kaimiņam, par to nebilstat ne vārda!

Viņa kaut ko apsvēra.

— Ne jau par to es šodien gribēju ar jums runāt, — viņa atbildēja.

Juhanness uzreiz kļuva nopietns un klusi sacīja:

— Es jau tāpat visu sapratu. Klusums.

Tad viņš turpināja:

— Es visu laiku zināju... lai kā censtos, vienalga... ne jau es... Es esmu tikai dzirnavnieka dēls, bet jūs... Tur nekā nevar grozīt. Es pat nesaprotu, ka uzdrīkstos sēdēt te jums blakām un vēl šādi runāt. Man jūsu priekšā būtu jāstāv kājās vai jātup uz ceļiem. Tas būtu pareizi. Taču es sēžu... Droši vien arī visiem maniem prombūtnes gadiem ir sava nozīme. Esmu kļuvis drosmīgāks. Es apzinos, ka neesmu vairs bērns un jūs mani nevarat iemest cietumā, pat ja to vēlētos. Tāpēc esmu kļuvis drosmīgāks.

Neturiet tādēļ uz mani ļaunu prātu, bet es labāk klusēšu.

— Nē, runājiet! Sakiet visu, ko gribējāt teikt!

— Vai drīkstu? Visu, ko gribu? Tad arī jūsu gredzens man nevar aizliegt to darīt?

— Nē, — viņa klusi atbildēja, — tas jums neko neaizliedz.

— Vai tiešām? Vai tā ir patiesība? Dievs lai jūs svētī, Viktorija! Vai es neesmu pārklausījies? — viņš pielēca kājās un pieliecās, lai redzētu viņas seju. — Vai gredzens neko nenozīmē?

— Apsēdieties! Viņš atkal apsēdās.

— Ak, ja jūs zinātu, ka nemitīgi esmu domājis par jums visu šo laiku! Ak dievs, nevienu mirkli man prātā nebija citas domas! Lai es satiku ko satikdams, runāju ar ko runādams, visa plašā pasaule man dzīvoja tikai vienā vienīgā cilvēkā. Šis cilvēks bijāt jūs. Visu laiku mani neatstāja doma: Viktorija ir visskaistākā un viscēlākā būtne zemes virsū, un viņu es pazīstu! Turklāt es domās jūs vienmēr godāju par Viktorijas jaunkundzi. Es ļoti labi sapratu, ka esmu jums tālāks nekā jebkurš cits. Bet es jūs pazinu, un tas man nozīmēja ārkārtīgi daudz, es pat zināju, kur jūs dzīvojat. Varbūt arī jūs mani šad tad iedomājāt? Protams, jūs par mani nedomājāt! Bet es bieži vakaros, sēdēdams savā istabā, domāju: ja nu jūs mani tomēr atceraties? Un mani pārņēma svētlaime, es rakstīju jums, Viktorijas jaunkundz, dzejoļus un par savu pēdējo naudu pirku ziedus, nesu tos mājās un liku vāzē. Visi mani dzejoļi ir veltīti jums, izņemot nedaudzus, kuri nav publicēti, Bet jūs droši vien nemaz neesat lasījusi arī tos, kas ir iespiesti. Tagad esmu sācis rakstīt lielu grāmatu. Ak dievs, cik ļoti esmu jums pateicīgs, jo jūs piepildāt manas dienas un naktis — un tā ir mana vienīgā laime.

Katru mirkli es kaut ko dzirdu un redzu, kas atgādina jūs. Jūsu vārdu esmu uzrakstījis uz griestiem, es guļu un skatos uz to. Bet meitene, kas uzkopj manu istabu, nevar šo vārdu ieraudzīt, jo esmu to uzrakstījis nelieliem burtiem un tikai pats varu salasīt. Tas man sagādā īpašu prieku.

Viktorija aizgriezās, izvilka no ņiebura papīriņu.

— Redzat, — viņa, aprauti elpodama, sacīja. — Es to izgriezu un paglabāju.

Neslēpšu — es to vakaros pārlasu. Pirmo reizi man šo dzejoli parādīja tēvs, es paņēmu avīzi un piegāju pie loga, lai izlasītu. «Kur ir? Es nevaru atrast,» es sacīju un šķirstīju avīzi. Taču patiesībā es to ieraudzīju tūlīt un jau biju paspējusi izlasīt. Es jutos tik laimīga!

No papīriņa dvesmoja viņas ādas smarža. Viņa atlocīja šo avīzes izgriezumu un parādīja viņam — tas bija viens no viņa pirmajiem dzejoļiem, četri īsi panti, kas veltīti viņai — jātniecei uz baltā zirga. Tā bija neviltota un aizkustinoša atzīšanās, kas nāca no pašām sirds dzīlēm, nevaldāms jūtu uzbrāzmojums, kas strāvoja no katras rindas gluži kā zvaigžņu margojošā gaisma.

— Jā, — viņš sacīja. — To es esmu sacerējis. Tas jau ir tik sen, toreiz bija nakts, es rakstīju dzejoļus un aiz mana loga šalca apses. Vai tiešām jūs to atkal paslēpjat? Paldies! Jūs to atkal paslēpāt. Ak! — viņš apmulsis nočukstēja, un viņa balss bija tikko dzirdama. — Iedomājieties tikai, jūs sēžat man tik tuvu! Es pieskaros ar roku jūsu rokai, no jums strāvo siltums. Bieži, kad es vienatnē domāju par jums, man bija vēsi no saviļņojuma, bet tagad ir silti. Kad es pēdējo reizi biju mājās, jūs izskatījāties tik skaista, bet tagad esat kļuvusi vēl skaistāka. Acis, uzacis vai smaids — nē, es nezinu, viss kopā, jūs pati!

Viktorija smaidīja un lūkojās uz viņu, acis pievērusi, tās mirdzēja tumši zilas aiz garajām skropstām. Vaigi viņai sārtoja. Šķita, ka no viņas izstaro laimība, ar neapzinātu rokas kustību viņa pavadīja Juhannesa vārdus.

— Paldies! — viņa sacīja.

— Nē, Viktorij, nepateicieties man! — viņš atbildēja.

Visa viņa dvēsele tiecās viņai pretī, viņam gribējās runāt vēl un vēl, taču tie bija juceklīgi teicieni, viņš jutās kā apreibis.

— Bet ja jūs, Viktorij, mani kaut mazliet mīlat... Es zinu, ka tas nevar būt, bet sakiet, ka tā ir, kaut arī tas nav tiesa. Lūdzu, lūdzu! Ak, tad dodu jums solījumu, ka es kaut ko sasniegšu, sasniegšu gandrīz neiespējamo. Jūs pat nenojaušat, ko es varu sasniegt. Reizēm es jūtu, ka manī slēpjas milzum daudz neizmantota spēka. Bieži tas laužas uz āru. Naktīs es pieceļos un staigāju pa istabu šurp un turp, jo mani vajā vīzijas. Es neļauju gulēt savam kaimiņam blakus telpā, viņš dauza pie sienas. Rīta agrumā viņš ienāk pie manis un nikni rājas. Bet kāda man daļa gar viņu, neliekos ne zinis, es tik daudz esmu domājis par jums, ka man liekas — jūs esat pie manis. Es pieeju pie loga un sāku dziedāt; jau svīst gaisma, aiz loga šalc apses. «Saldu dusu!» es saku austošajai dienai. Bet to es saku jums. «Tagad viņa guļ,» es domāju, «saldu dusu! Lai dievs viņu svētī!» Un tad es eju gulēt. Un tā tas notiek katru nakti. Tomēr es nekad nebūtu domājis, ka jūs esat tik skaista! Tagad, kad jūs aizbrauksiet, es jūs atcerēšos tādu, kāda jūs esat patlaban. Es jūs tik skaidri redzēšu...

— Bet vai jūs nebrauksiet uz mājām?

— Nē. Neesmu vēl pabeidzis darbu. Nē, es braukšu, protams, braukšu. Tūlīt pat. Es gan vēl neesmu pabeidzis darbu, bet es darīšu visu, ko jūs gribat. Vai jūs reizēm pastaigājaties pils dārzā? Vai vakaros izejat laukā? Tad es varētu uz jums paskatīties, jūs sveicināt, neko vairāk neuzdrīkstos cerēt. Bet, ja jūs mani kaut mazliet mīlat, ja neesmu jums pretīgs, tad... Dariet man to prieku... Zināt, ir tāda palma, talipota palma, tā zied vienreiz mūžā, bet zaļo līdz septiņdesmit gadiem. Taču tā uzzied tikai vienu reizi. Un tagad ziedu arī es. Jā, es sadabūšu naudu un aizbraukšu uz mājām. Es pārdošu visu, ko jau esmu uzrakstījis, es patlaban rakstu lielu grāmatu, to es pārdošu — jau rīt, visu, ko jau esmu uzrakstījis. Man par to diezgan labi samaksās. Vai jūs vēlaties, lai es braucu uz mājām?

— Jā.

— Paldies! Paldies! Piedodiet, ja loloju pārdrošas cerības, bet kāda svētlaime ir ticēt neiespējamībai! Šī ir laimīgākā diena manā mūžā...

Viņš noņēma cepuri un nolika to sev blakām.

Viktorija pavērās apkārt. Ielas viņā galā parādījās kāda dāma, mazliet tālāk — sieviete ar grozu.

Viktorija satrūkās, palūkojās savā pulkstenī.

— Vai jums jāiet? Pasakiet man kaut ko, iekams aizejat, ļaujiet man dzirdēt jūsu... Es jūs mīlu, lūk, tagad esmu to pateicis. No jūsu atbildes atkarīgs, vai es... Esmu pilnīgi jūsu varā... Atbildiet man!

Klusums.

Viņš nodūra galvu.

— Nē, neatbildiet! — viņš lūdza.

— Šeit ne. Es atbildēšu jums tur, mājās. Viņi devās tālāk.

— Runā, ka jūs precēšot to meiteni, meiteni, kuru jūs izglabāt. Kā tad viņu sauc?

— Vai jūs domājat Kamillu?

— Jā, Kamillu Seieri. Runā, ka jūs viņu precēšot.

— Ak tā? Kādēļ jūs to vaicājat? Viņa taču vēl ir bērns. Esmu bijis pie viņiem, tā ir liela un bagāta māja, īsta pils, tāda pati kā jūsējā. Esmu tur bijis vairākas reizes. Bet viņa vēl ir tīrais bērns.

— Viņai jau ir piecpadsmit gadu. Esmu viņu redzējusi, esam tikušās pie paziņām. Viņa man ļoti patika. Burvīga meitene!

— Bet man ne prātā nenāk viņu precēt, — Juhanness teica.

— Tiešām?

Viņš paraudzījās uz Viktoriju. Viņa seja samācās.

— Bet kādēļ jūs ierunājāties par viņu? Vai gribat manu uzmanību pievērst citai?

Viņa sāka iet ātrāk, bet nekā neatbildēja. Jau bija klāt kambarkunga māja. Viņa satvēra Juhannesu aiz rokas un ievilka sev līdzi pa parādes durvīm un vilka augšup pa kāpnēm.

— Es taču negribu iet iekšā, — viņš izbrīnījies sacīja. Viņa piespieda zvaniņu, pagriezās pret Juhannesu, viņas krūtis cilājās.

— Es jūs mīlu, — viņa sacīja. — Vai jūs saprotat? Es mīlu jūs.

Pēkšņi viņa ātri novilka viņu atkal lejā — trīs četrus pakāpienus, apskāva un noskūpstīja. Viņš juta, ka viņa trīc.

— Es mīlu jūs, — viņa atkārtoja.

Augšā pavērās durvis. Viņa izraisījās no skavām un uzskrēja pa kāpnēm.

IV

Nakts atkāpjas, jau trīsuļo sidrabaina rītausma, nāk zilpelēks septembra rīts.

Dārzā klusi šalc apses. Atveras logs, pa to izliecas ārā cilvēks un kaut ko dzied.

Viņam mugurā nav svārku — šis neprātis vakarnakt apskurbis no laimes.

Pēkšņi viņš atskatās — pie durvīm klauvē. «Iekšā!» viņš sauc. Ienāk viņa kaimiņš.

— Labrīt! — Juhanness saka ienācējam.

Tas ir vecāks vīrs, bāls un nikns, rokās viņam lampa, tāpēc ka gaisma tikko svīst.

— Gribu jums vēlreiz aizrādīt, Mellera kungs, Juhannes Mellera kungs, ka jūs uzvedaties nepiedienīgi, — kaimiņš ērcīgi saka.

— Jums taisnība, — Juhanness atbild. — Bet saprotiet, es esmu kaut ko uzrakstījis, tas nāca pats no sevis, redzat, to visu es naktī uzrakstīju, šī nakts man bija laimīga. Bet tagad esmu pabeidzis. Es atvēru logu un sāku dziedāt.

— Jūs sākāt aurot, — kaimiņš izlabo. — Kā drīkst tā kliegt pilnā rīklē? Vēl taču ir nakts.

Juhanness paķer papīrus, kas izmētāti pa galdu, veselu žūksni papīra lapu, lielāku un mazāku.

— Paraugieties! — viņš sauc. — Savu mūžu man nav tā veicies ar rakstīšanu.

Visu it kā apmirdzēja zibens uzliesma. Reiz es redzēju, kā zibens skrien pa telegrāfa vadu — gluži kā ugunīga šautra. Arī manī šonakt uzliesmoja tāds zibens. Ko lai es daru? Esmu pārliecināts, ka jūs man vairs nedusmosiet, kad izstāstīšu, kā tas notika.

Es sēdēju te un rakstīju, ne reizi nepiecēlos no krēsla, atcerējos jūs un izturējos klusi.

Bet tad pienāca mirklis, kad es visu aizmirsu, šķita, ka krūtis pārplīsīs, es tad droši vien piecēlos, varbūt arī naktī piecēlos un pat sāku staigāt pa istabu. Es jutos tik laimīgs.

— Naktī gan es neko nedzirdēju, — kaimiņš saka. — Bet tik agrā stundā taisīt vaļā logu, turklāt aurot pilna rīklē — tā ir tīrā bezkaunība.

— Ja, jums taisnība, tā, protams, ir bezkaunība. Bet es taču jums paskaidroju, kā tas gadījās. Es pārlaidu neparastu nakti. Vakar es piedzīvoju kaut ko ārkārtēju. Es gāju pa ielu un sastapu savu laimi, vai dzirdat — sastapu savu zvaigzni un savu laimi!

Vai saprotat? Un viņa mani noskūpstīja. Viņai tik sārtas lūpas. Es viņu mīlu! Viņa mani noskūpstīja, un viņas skūpsts mani apreibināja. Vai jūs kādreiz ir pārņēmušas tādas trīsas, ka vairs nevarat izrunāt ne vārda? Es nevarēju izrunāt ne vārda, bet sirds man sita tik spēcīgi, ka es drebēju. Es pārskrēju mājās un acumirklī aizmigu, aizmigu, sēžot uz krēsla. Vakarā es pamodos. Manā dvēselē viss virmoja no sajūsmas, un es sāku rakstīt. Ko es rakstīju? Lūk, te tas ir! Mani pārņēma lieliska, vēl nepieredzēta sajuta, es atrados paradīzē, mana dvēsele atvērās kā zieds saules staros, eņģelis man sniedza vīnu, es to izdzēru, tas bija skurbinošs vīns, un es to dzēru no granāta kausa.

Vai es varēju dzirdēt sitam pulksteni? Vai varēju redzēt, kā mana lampa nodziest? Lai dievs dod, ka jūs mani saprastu! Es to atkal pārdzīvoju no jauna, atkal gāju kopā ar savu mīļoto pa ielu, un visi gājēji pavadīja viņu ar skatieniem. Mēs iegājām parkā un satikām karali, es aiz prieka noņēmu cepuri un palocījos līdz zemei, un karalis pavadīja viņu, manu mīļoto, ar skatienu, tāpēc ka viņa ir tik cēla un daiļa. Mēs gājām atpakaļ uz pilsētu, un visi skolas bērni noraudzījās viņai pakaļ, jo viņa ir tik jauna un ģērbusies gaišā kleitā. Tad mēs nonācām pie sarkanās akmens mājas un iegājām iekšā. Es sekoju viņai pa kāpnēm un gribēju nomesties viņas priekšā ceļos. Pēkšņi viņa mani apskāva un skūpstīja. Tas notika vakarvakarā, pavisam nesen. Vai gribat zināt, ko esmu uzrakstījis? Esmu uzrakstījis mūžīgu himnu priekam un laimei. Man šķita, ka laime visā savā smaidošajā kailumā guļ manā priekšā un stiepj man pretī rokas.

— Es negribu vairs ar jums runāt, — kaimiņš dusmīgi, it kā cerību zaudējis, atbild. — Bet esmu jūs brīdinājis, un tā ir pēdējā reize.

Juhanness viņu aptur pie durvīm.

— Pagaidiet vēl mazliet! Ja jūs būtu redzējis — nupat jūsu seju it kā apmirdzēja saule. Kad jūs pagriezāties, gaisma no šīs lampas skāra jūsu pieri. Un es ieraudzīju, ka jūs vairs neesat dusmīgs. Jā, tiesa kas tiesa, es atvēru logu, es pārāk skaļi dziedāju. Es biju priecīgs un brālīgi visus mīlēju. Tā dažkārt notiek. Saprāts klusē. Man vajadzēja iedomāties, ka jūs vēl guļat...

— Visa pilsēta vēl guļ.

— Jā, vēl ir agrs. Es jums gribu kaut ko uzdāvināt. Vai pieņemsiet no manis šo dāvanu? Tā ir cigarešu etvija, sudraba, man pašam to uzdāvināja. To man uzdāvināja kāda meitenīte, kuru es reiz izglābu. Lūdzu! Tajā var ielikt divdesmit cigaretes. Jūs negribat ņemt? Ak tā, jūs nesmēķējat, bet jums vajadzētu sākt. Vai es rīt drīkstu ieiet pie jums un atvainoties? Es labprāt kaut ko darītu, lūgtu, lai jūs man piedodat...

— Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! Tagad es likšos gulēt. Es jums to apsolu. Jūs vairs nedzirdēsiet nevienu skaņu no manas istabas. Turpmāk es vairāk uzmanīšos.

Kaimiņš aizgāja.

Juhanness piepeši atkal atvēra durvis un sauca viņam nopakaļ:

— Jā, es taču braukšu projām! Es jūs vairs netraucēšu, jau rīt braukšu projām. Aizmirsu to pateikt.

Viņš neaizbrauca. Viņu aizkavēja dažādi iemesli: vajadzēja vēl kaut ko nokārtot, kaut ko nopirkt, ar kādu norēķināties, tā pagāja vēl viena diena un pienāca vakars.

Viņš mētājās apkārt pa pilsētu kā galvu zaudējis.

Beidzot viņš piezvanīja pie kambarkunga durvīm.

— Vai Viktorijas jaunkundze mājās?

Viktorija bija izgājusi.

Viņš paskaidroja, ka ir no vienas puses ar Viktorijas jaunkundzi, tikai vēlējies ar viņu sasveicināties, ja viņa būtu mājās, uzdrošinājies iegriezties uz brīdi. Gribējis nodot kādu ziņu savējiem. Nu, neko darīt.

Tad viņš devās klaiņot pa pilsētu. Varbūt viņš nejauši satiks Viktoriju, varbūt ieraudzīs viņu karietē. Viņš klīda apkārt līdz pat vakaram.

Viktoriju viņš ieraudzīja pie teātra, paklanījās, pasmaidīja un paklanījās, viņa atbildēja uz sveicienu. Viņš gribēja iet viņai klāt — viņus šķīra tikai daži soļi —, bet piepeši ieraudzīja, ka viņa nav viena, bet kopā ar Oto, kambarkunga dēlu. Viņam mugurā bija leitnanta forma.

Juhanness nodomāja: «Tūlīt viņa dos man kādu mājienu, varbūt neuzkrītoši paskatīsies uz manu pusi.» Taču viņa steigšus iegāja pa teātra galvenajām durvīm — pietvīkusi, nodurtu galvu, itin kā gribēdama paslēpties.

Varbūt mēģināt viņu satikt teātrī? Juhanness nopirka biļeti un iegāja iekšā.

Viņš zināja, kura ir kambarkunga loža; jā, šiem bagātniekiem bija īpaša loža. Un šai ložā sēdēja Viktorija — grezni ģērbusies un skaista. Viņa raudzījās apkārt, bet uz viņa pusi nepaskatījās. Ne reizi nepaskatījās.

Starpbrīdī viņš sagaidīja Viktoriju foajē. Viņš atkal paklanījās. Viņa palūkojās uz viņu mazliet izbrīnījusies un atņēma sveicienu.

— Atspirdzinājumus var dabūt tur, — Oto sacīja un norādīja uz priekšu.

Viņi devās tālāk.

Juhanness viņus pavadīja ar skatienu. Viņa acis aizplīvuroja dīvaina migla. Visi uz viņu kurnēja, viņu grūstīja. Viņš mehāniski atvainojās, bet joprojām palika stāvot.

Viņa vairs nebija redzama.

Kad viņa atgriezās, viņš dziļi palocījās un nomurmināja:

— Atvainojiet, jaunkundz...

Oto atbildēja uz sveicienu un, acis piemiedzis, viņu nopētīja.

— Tas ir Juhanness, — Viktorija viņus iepazīstināja. — Vai tu neatceries? Jūs droši vien gribat zināt, kā klājas jūsu tuviniekiem, — viņa turpināja, un viņas seja bija skaista un rāma. — Es īsti nezinu, bet domāju, ka visi ir veseli. Jā, jā, sveiki un veseli. Es pasveicināšu jūsu vecākus.

— Pateicos. Vai drīz brauksiet mājās, jaunkundz?

— Tuvākajās dienās. Jā, es viņus pasveicināšu. Viņa pamāja ar galvu un aizgāja.

Juhanness pavadīja viņu ar skatienu, kamēr viņa nozuda, tad atstāja teātri. Viņš bez mērķa klaiņoja pa ielām, smagi un gurdi staigāja šurp un turp, lai kaut kā nosistu laiku. Ap desmitiem viņš stāvēja pie kambarkunga nama. Izrāde drīz beigsies, viņa brauks šurp. Varbūt viņam izdosies atvērt karietes durvis un, noņemot cepuri, palocīties līdz zemei.

Beidzot pēc pusstundas viņa piebrauca. Vai viņš drīkstēja palikt stāvam pie durvīm un atkal sevi atgādināt? Ātri, atpakaļ neskatīdamies, viņš pārgāja pāri ielai.

Viņš dzirdēja, ka atveras kambarkunga nama vārti, kariete iebrauca pagalmā, un vārti atkal aizvērās. Tad viņš pagriezās.

Veselu stundu viņš staigāja šurpu turpu gar māju. Viņš nevienu negaidīja, neloloja nekādu nodomu. Piepeši durvis atvērās, un uz ielas iznāca Viktorija. Galvā viņai nebija cepures, uz pleciem viņa bija tikai uzmetusi šalli. Viņa pasmaidīja — tā kā izbijusies, tā ka samulsusi un ievaicājās:

— Vai jūs staigājat un par kaut ko domājat?

— Domāju? Nē, — viņš atbildēja. — Tāpat vien staigāju.

— Redzēju jūs staigājam uz priekšu un atpakaļ un nolēmu... Redzēju jūs pa logu. Man tūlīt jāiet atpakaļ.

— Pateicos, ka jūs iznācāt, Viktorij! Pirms brīža es biju tik izmisis, tagad tas jau pārgājis. Piedodiet, ka es jūs sveicināju teātrī! Es izdarīju vel lielāku aplamību — atnācu šurp, piezvanīju pie durvīm un vaicāju pēc jums. Gribēju jūs satikt un uzzināt, kas jums tovakar bija prātā.

— To taču jūs pats zināt, — viņa atbildēja. — Tovakar es pateicu jums tik daudz, jūs nevarējāt mani pārprast.

— Es tomēr nevaru tam ticēt.

— Nerunāsim vairs par to! Es pateicu daudz, pat pārāk daudz, bet tagad nerīkojos saskaņā ar saviem vārdiem. Es jūs mīlu, es nemeloju aizvakar un nemeloju arī tagad, bet mūs šķir nepārejama plaisa. Jūs man ļoti patīkat, es tik labprāt ar jums runāju, daudz labprātāk nekā ar kādu citu, bet... Es nedrīkstu stāvēt te ilgāk, mūs var ieraudzīt pa logu. Juhannes, ir iemesli, kurus jūs nezināt, tāpēc nevaicājiet man nekad vairs, kas man bija prātā. Esmu par to domājusi dienām un naktīm, es teicu jums taisnību. Taču tas nav iespējams.

— Kas nav iespējams?

— Viss. Itin viss. Juhannes, nespiediet mani izturēties lepni.

— Piedodiet, to es nekādā ziņā nedarīšu! Bet tātad aizvakar jūs esat dzinusi ar mani jokus. Gadījās, ka jūs mani nejauši satikāt uz ielas, bijāt labā noskaņā un tad...

Viņa pagriezās, grasīdamās iet iekšā.

— Vai esmu izdarījis kādu pārkāpumu? — viņš vaicāja. Viņa seja bija nāves bālumā. — Kā gan citādi es varēju zaudēt jūsu... Šajās divās dienās un naktīs es droši vien esmu izdarījis kādu lielu aplamību.

— Nē, tā tas nebūt nav. Es tikai visu pārdomāju. Vai tiešam jūs nepārdomājāt? Saprotiet mani, tas nekad nav bijis iespējams. Man jūs ļoti patīkat, es jūs novērtēju un...

— Un cienu.

Viņa skatās uz Juhannesu, kurš smaida, un aizskarta iekarsīgi turpina:

— Ak dievs, vai tad jūs pats nesaprotat, ka tēvs jūs noraidīs? Kāpēc jūs piespiežat mani to sacīt? Jūs taču pats saprotat. Kurp tas novedīs? Vai man nav taisnība?

Klusums.

— Jā, — viņš atbild.

— Bez tam, — viņa atsāk, — ir tik daudz iemeslu... Ne, jums tiešam nevajag man vairs sekot, teātri jūs mani galīgi pārbiedējāt. Nedariet tā vairs nekad!

— Nedarīšu, — viņš piekrīt. Viktorija satver viņa roku.

— Varbūt jūs atbrauksiet uz kādu nedēļu mājās? Mani tas ļoti iepriecinātu. Cik silta ir jūsu roka! Bet es trīcu. Nu man jāiet. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! — viņš atbild.

Auksta un pelēka iela stiepās cauri pilsētai kā smilšu josta, kā ceļš, kam nav gala.

Juhanness ieraudzīja zēnu, kas pārdeva vecas, novītušas rozes. Viņš uzsauca zēnam, paņēma vienu rozi un iedeva tam naudas gabalu — zelta pieckronu monētu, karalisku samaksu, un devās tālāk. Bars bērnu rotaļājās pie vārtiem. Gadus desmit vecs puišelis nepakustēdamies sēdēja un vēroja viņus; zilās, vecīgās acis sekoja rotaļai, viņa vaigi bija iekrituši, zods četrstūrains, galvā audekla cepurīte. Patiesībā tā bija cepures iedrēbe, tā aizstāja zēnam parūku. Matu slimība uz visiem laikiem bija izķēmojusi viņa galvu. Droši vien arī dvēsele viņam bija pavisam sačervelējusies no slimības.

To visu Juhanness ievēroja, lai gan viņam nebija skaidra priekšstata, kurā pilsētas daļā viņš atrodas un kurp iet. Sāka līņāt, bet viņš to nejuta un neatvēra lietussargu, kaut arī visu dienu to nēsāja līdzi.

Beidzot viņš bija nonācis pie kāda laukuma un apsēdās uz sola. Lietus pieņēmās, viņš neapzināti atvēra lietussargu un palika sēžam. Viņam uzmācās pārvarīgs gurdums, domas kļuva miglainas, viņš aizvēra acis un iesnaudās.

Taču drīz viņš uztrūkās, viņu pamodināja garāmgājēju skaļās balsis. Viņš piecēlās un slāja tālāk. Galva bija skaidrāka, viņš atcerējās visu, kas noticis, visus sīkumus, pat to, ka samaksājis puisēnam par novītušu rozi piecas kronas. Viņš iztēlojās, kā puišelis priecāsies, starp saviem grašiem atklājis šo neparasto naudas gabalu — nevis nieka divdesmit piecas ēras, bet veselu zelta pieckronnieku! Žēlīgais dievs!

Arī bērnu baru lietus bija aizdzinis, viņi tagad rotaļājās pavārtē, svieda akmentiņus un lēca «klases». Taču desmit gadu vecais, ķēmīgais večuks joprojām sēdēja un viņos noraudzījās. Ej nu sazini, varbūt viņš tur sēž un par kaut ko priecājas, varbūt viņam pagrabistabiņā ir lelle, ķipars vai vilciņš. Varbūt viņa dzīvē vēl viss nav zaudēts, varbūt viņa sačervelējušajā dvēselē vēl plaiksnī cerība.

Pēkšņi parādījās stalta, eleganta dāma. Juhanness satrūkās un apstājās. Nē, viņš šo dāmu nepazina. Viņa bija iznākusi no šķērsielas un steidzās tālāk, viņai nebija lietussarga, lai gan lietus gāza straumēm. Viņš dāmu panāca, paraudzījās uz viņu un pagāja garām. Cik viņa smalka un jauna! Viņa sālīs, viņa saaukstēsies, bet viņš neuzdrīkstējās dāmai tuvoties. Tad viņš nolaida savu lietussargu — ja jāsamirkst, tad samirksim abi! Mājās viņš pārnāca pāri pusnaktij.

Uz galda atradās vēstule — ielūgums. Seieri priecāšoties, ja viņš atnākšot pie viņiem rītvakar. Viņš sastapšot paziņas, starp citu — vai varot uzminēt? — Viktoriju, pils jaunkundzi. «Ar sirsnīgiem sveicieniem jūsu...»

Juhanness aizmiga, sēdēdams uz krēsla. Pēc divām stundām viņš pamodās. Vēl samiegojies, drebuļu kratīts, pagājušās dienas pārestību izmocīts, viņš apsēdās pie galda, lai atbildētu uz vēstuli, uz ielūgumu, kuru negribēja pieņemt.

Viņš uzrakstīja atbildi un jau gribēja to nonest lejā, pasta kastītē. Pēkšņi viņš apjēdza, ka arī Viktorija ir ielūgta. Ak tā, viņa nekā nebija teikusi, baiļojās, ka viņš atnāks, viņa negribēja ar viņu tikties starp svešiem cilvēkiem.

Viņš saplēš vēstuli sīkos gabaliņos, uzraksta jaunu — paldies, viņš ieradīsies.

Saviļņojumā viņam trīc roka, viņu pārņēmusi dīvaina, sūra līksme. Kādēļ lai viņš neietu? Kādēļ viņam jāslēpjas? Tik un tā visam beigas!

Viņa dvēsele pilna juceklīgu izjūtu. Vienā atvēzienā viņš nopleš no sienas kalendāra žūksni lapiņu, aizsteidzas veselu nedēļu uz priekšu. Viņš iedomājas, ka saņēmis priecīgu vēsti, jūtas ārkārtīgi laimīgs, viņam gribas izbaudīt šo brīdi, viņš aizsmēķēs pīpi, apsēdīsies krēslā un ļausies svētlaimei. Taču pīpe ir aizsērējusi, viņš veltīgi meklē nazi vai īlenu, lai pīpi iztīrītu, un pēkšņi nolauž rādītāju sienas pulkstenim. Viņš tīksminās, skatoties uz sagandēto pulksteni. «Ha-ha-hā!» viņš klusībā smejas un skatās apkārt, vai nevarētu vēl kaut ko salauzt.

Laiks rit. Beidzot viņš ar visām slapjajām drēbēm iekrīt gultā un aizmieg.

Kad viņš pamostas, ir jau liela diena. Lietus joprojām līst, ielas ir slapjas. Viņa galvā valda juceklis, sapņi jaucas kopa ar atmiņām par vakardienu. Drudzis viņu vairs nekrata, gluži otrādi, karstums ir rimis, viņu apvēda vēsums, it kā viņš visu nakti būtu klīdis pa pielijušu mežu un tagad atrastos ūdens tuvumā.

Pie durvīm klauvē, pastnieks atnes vēstuli. Viņš atplēš aploksni, skatās vēstulē, lasa, tikai ar pūlēm saprot vārdu jēgu. Vēstule ir no Viktorijas, maza zīmīte: viņa aizmirsusi pateikt, ka vakarā ielūgta pie Seieriem. Viņa gribētu Juhannesu tur sastapt, paskaidrot visu tiešāk, lūgt, lai viņš aizmirst viņu, lai iztur šo triecienu kā vīrs.

«Atvainojiet par slikto papīru. Patiesā sirsnībā jūsu...»

Viņš izgāja no mājas, kaut kur steigā paēda, atgriezās atpakaļ un beidzot uzrakstīja Seieriem atbildi — šodien viņš nevarot ierasties, bet gribētu attiecināt šo ielūgumu uz citu reizi, kaut vai uz rītvakaru.

Vēstuli viņš nosūtīja ar ziņnesi.

V

Pienāca rudens, Viktorija bija aizbraukusi, bet mazajā, aklajā ieliņā viss bija tāpat kā agrāk — tās pašas mājas un tāds pats klusums. Juhannesa istabā pa naktīm dega lampa. Tā iedegās vakarā līdz ar zvaigznēm un nodzisa, kad jau ausa diena. Viņš strādāja, galvu nepacēlis, rakstīja savu lielo grāmatu.

Aizritēja nedēļas un mēneši. Viņš dzīvoja noslēgti, ne ar vienu nesatikās, pie Seieriem vairs negāja. Iztēle bieži dzina ar viņu ļaunus jokus, iepina viņa grāmatā neiederīgas izdomas, un uzrakstīto vēlāk vajadzēja izsvītrot un aizmest. Tas stipri kavēja darbu. Pēkšņs troksnis uz ielas nakts klusumā, ratu rīboņa satrauca viņa domas un izsita tās no sliedēm.

Pa ielu joņo kariete.

— Ei! Sargies! Nost no ceļa!

Kādēļ? Kādēļ jāsargās no šīs karietes? Tā aizdrāzās garām, tagad jau nogriezusies gar stūri. Varbūt tur stāv kāds cilvēks bez mēteļa, bez cepures, stāv, saliecies uz priekšu, gaida triecienu pa galvu, viņš grib, lai kariete viņu sabrauc, sašķaida, nosit.

Cilvēks grib mirt, bet tā ir viņa darīšana. Viņš jau sen vairs neaizpogā krekla pogas, no rītiem neaizsien zābaku auklas, viņš staigā apkārt neaizpogājies, izģindušās krūtis ir kailas, viņš grib mirt... Un šis cilvēks jau guļ uz nāves gultas, viņš raksta draugam vēstuli — mazu zīmīti, lūgumu. Cilvēks nomira, bet vēstule palika, uz tās ir datums un paraksts, tā rakstīta lieliem un maziem burtiem, taču cilvēks, kas to rakstīja, pēc stundas nomira. Cik savādi! Parakstoties viņš savam vārdam pat pievilka parasto asti, bet pēc stundas nomira... Un tad kāds cits cilvēks... Viņš guļ viens pats mazā istabiņā, tās sienas ir nokrāsotas zilas un apsistas ar koka paneli. Nu un tad? Nekas. Tieši viņam vienīgajam visā plašajā pasaulē tagad pienākusi kārta mirt. Viņš domā par to, domā līdz galīgam spēku izsīkumam. Jau iestājies vakars, sienas pulkstenis rāda astoņi, viņš skatās uz pulksteni un nesaprot, kāpēc tas nesit. Pulkstenis nesit. Jau ir dažas minūtes pāri astoņiem, pulkstenis joprojām tikšķ, tomēr nesit. Nabadziņš, viņam jau zūd apziņa, pulkstenis sita, bet viņš to nedzirdēja. Pie sienas karājas viņa mātes ģīmetne, — bac! — viņš izdur tajā ar pirkstu caurumu. Ko lai iesāk ar šo portretu, kāpēc tas jāglabā, ja viņam pašam gals klāt? Apmiglotais skatiens pievēršas puķpodam uz galda, viņš pastiepj roku, lēnām un apdomīgi novelk puķpodu zemē uz grīdas, un pods saplīst. Kādēļ jāsaudzē šo puķi? Pēc tam viņš izsviež ārā pa logu savu dzintara iemuti. Ko lai viņš ar to iesāk? Viņam tas ir skaidrs — nav nekādas jēgas atstāt te iemuti, kad viņš pats gulēs kapā. Pēc nedēļas šis cilvēks nomira...

Juhanness pieceļas un sāk staigāt šurpu turpu pa istabu. Kaimiņš aiz sienas atmostas, krākšana mitējas, dzirdama nopūta un žēls kunkstiens. Juhanness uz pirkstgaliem pieiet pie rakstāmgalda un atkal apsēžas. Aiz loga vējš šalc apsēs.

Vecajām apsēm ir nobirušas lapas, koki atgādina nelaimīgus kropļus. Rēpuļainie zari klakstēdami sitas pret mājas sienu gluži kā sausi koka spriguļi, kas nemitīgi klaudz un klaudz.

Juhanness pārlasa uzrakstītās lappuses. Jā, iztēle viņu atkal aizvedusi pa maldu ceļiem. Kāpēc iepīta nāve un kariete, kas aizdrāžas garām? Viņš taču apraksta dārzu, zaļu, ziedošu dārzu savā dzimtajā pusē. Pils dārzu. Lūk, par ko viņš raksta. Dārzs tagad ir miris un sniegots, taču viņš raksta nevis par ziemu, bet par pavasari, smaržām un vieglu, siltu vēju. Ir vakars. Ūdens līcī ir tik dziļš un nekustīgs — gluži kā izkausēts svins. Zied ceriņi, dzīvžogs zaļš un sapumpurojis, gaiss tik rāms, ka var dzirdēt līča otrā krastā dziedam putnu. Dārza alejā stāv Viktorija, viņa ir viena, ģērbusies baltās drēbēs, viņai apritējušas divdesmit vasaras. Viņa stāv dārzā. Viņa ir garāka par augstāko rožu krūmu, viņa raugās uz līci, uz mežu un tālē dusošiem kalniem; viņa atgādina baltu parādību zaļajā dārzā. Lejā uz ceļa dzirdami soļi, viņa pieiet pie zaļumu ieskautās lapenes, atspiežas ar elkoņiem pret žogu un lūkojas lejup.

Ceļa gājējs noņem cepuri un palokās gandrīz līdz zemei. Viņa pamāj pretī. Nācējs paveras apkārt, uz ceļa nav neviena, un viņš pasper dažus soļus uz žoga pusi. Tad viņa atkāpjas un sauc: «Ne, nē!» — met ar roku. «Viktorija,» viņš saka, «tā ir taisnība, ko jūs reiz teicāt, es nedrīkstēju to iedomāties, jo tas nav iespējams.» — «Jā,» viņa atbild, «bet ko jūs tagad gribat?» Viņš pienāk viņai pavisam tuvu. Viņus šķir tikai žogs, un viņa atbilde skan: «Ko es gribu? Es gribu te pastāvēt tikai vienu mirkli. Pēdējo reizi. Es gribu pieiet jums iespējami tuvāk. Lūk, es stāvu jums gandrīz blakām.» Viņa klusē. Mirklis aizrit. «Ar labu nakti!» viņš saka, atkal noņem cepuri un palokās līdz zemei. «Ar labu nakti!» viņa atbild. Un viņš aiziet, atpakaļ nepaskatījies...

Kāds tam visam sakars ar nāvi? Juhanness saburza aprakstīto lapu un iesviež krāsnī. Tur jau ir citi aprakstīti papīri, kas nolemti liesmām, nevaldāmās iztēles uzplūdi. Un viņš atkal raksta par ceļa gājēju, par ceļinieku, kas paklanījies atvadījās, kad tikšanās mirklis bija garām. Bet dārzā palika meitene baltās drēbēs, viņai bija divdesmit gadu. Viņa negribēja kļūt šā ceļinieka sieva, nē, nekādā ziņā ne. Tomēr viņš bija stāvējis pie tā žoga, aiz kura viņa dzīvoja. Tā viņam reiz bija laimējies.

Atkal paiet nedēļas un mēneši, un pienāk pavasaris. Sniegs jau nokusis, un gaiss pilns šalkoņas, it kā no saules līdz mēnesim brāzmotu pali. Bezdelīgas atlidojušas, mežā aiz pilsētas sāk rosīties visa dzīvā radība, čivina putni, sarunādamies svešā mēlē. No zemes dvesmo svaiga, asa smarža.

Juhanness bija strādājis visu ziemu. Dienu un nakti apšu sausie zari rakstā sitās pret mājas sienu, bet tagad, pavasarī, vētras rimušas un klaudzoņa mitējusies.

Atvēris logu, Juhanness paraugās ārā. Iela jau ir klusa, lai gan līdz pusnaktij vēl tālu; tīrajās debesīs margo zvaigznes, rīt būs skaidra un silta diena. Viņš ieklausās pilsētas dunoņā, kas saplūst kopā ar tālo, nerimtīgo šalkoņu. Piepeši iesvilpjas lokomotīve, tas ir nakts vilciena signāls. Izklausās, it kā nakts klusumā būtu iedziedājies gailis. Laiks ķerties pie darba, visu ziemu šis lokomotīves svilpiens bija viņam skanējis kā aicinājums.

Juhanness aizver logu un atkal apsēžas pie galda. Viņš atbīda sāņus grāmatas, ko bija lasījis, pievelk tuvāk papīru un paņem spalvu.

Lielā grāmata ir gandrīz pabeigta, trūkst tikai pēdējās nodaļas — atvadu sveiciena no aizbraucoša kuģa —, bet tā jau ir nobriedusi viņa galvā.

Ceļmalas viesnīcā sēž kāds cilvēks, viņš te apmeties, garām braucot, viņam priekšā vēl tāls ceļš. Viņa mati un bārda ir sirmi, gadi atstājuši savas pēdas; lai gan viņš vēl ir stalts un spēcīgs, tomēr izskatās vecāks, nekā ir patiesība. Pagalmā gaida viņa ekipāža, zirgi atpūšas, kučieris ir priecīgs un apmierināts, jo svešinieks viņam pasūtījis vīnu un ēdienu. Kad svešinieks ieraksta savu vārdu viesu grāmatā, saimnieks viņu pazīst, dziļi palokās un parāda viņam lielu cieņu. «Kas tagad dzīvo pilī?» svešinieks jautā. Saimnieks atbild: «Kapteinis, viņš ir ļoti bagāts, bet viņa sieva, pilskundze, ir laba pret visiem.» — «Pret visiem?» svešais pats sev vaicā un dīvaini pasmaida. «Tātad arī pret mani?» Un tad viesis apsēžas un sāk kaut ko rakstīt, pēc tam pārlasa uzrakstīto. Tas ir dzejolis — rāms un svinīgs, taču tajā ir daudz rūgtu vardu. Tad viesis saplēš uzrakstīto, sēž un plēš papīru sīksīkos gabaliņos. Pēkšņi pie durvīm klauvē, istabā ienāk sieviete dzeltenā kleitā. Viņa atmet plīvuru, tā ir pilskundze, Viktorijas kundze. Viņa izturas kā karaliene. Viesis pietrūkstas kājās, viņa sadrūmušo seju pēkšņi it kā apstaro iekšēja gaisma. «Jūs esat tik laba pret visiem,» viņš sarūgtināts saka, «jūs atnācāt arī pie manis.» Viņa neatbild, stāv un klusēdama raugās uz viņu, viņas vaigi tumši pietvīkst. «Ko jūs vēlaties?» viņš ar tādu pašu sarūgtinājumu saka. «Vai esat atnākusi, lai atgādinātu man pagātni? Bet lieciet vērā, ka mēs redzamies pēdējo reizi, cienītā kundze, jo es braucu projām uz visiem laikiem.» Tomēr jaunā pilskundze nekā neatbild, bet viņas lūpas trīc. «Vai jums ar to nepietiek, ka es atzinos jums savā neprātā?» viņš jautā. «Nu tad dzirdat, es atzīstos vēlreiz. Es atdevu jums savu sirdi, bet neesmu jūsu cienīgs — vai tagad jūtaties apmierināta?» Un viņš turpina, arvien vairāk iekaisdams: «Jūs mani atraidījāt un aizgājāt pie cita. Es biju neaptēsts lauku puisis, lācis, barbars, kas savā jaunības muļķībā iemaldījies karaļa medību josla!» Bet tad viesis atkrīt krēslā, šņukst un lūdzas: «Ejiet projām! Piedodiet man un ejiet savu ceļu!» Sārtums pazūd no pilskundzes vaigiem. Un viņa lēnām, katru vārdu skaidri izrunādama, saka: «Es mīlu jūs. Saprotiet taču beidzot: es mīlu jūs — vienu vienīgo cilvēku. Ardievu!» Un tad jaunā pilskundze aizklāj seju ar rokām un ātri iziet ārā pa durvīm...

Juhanness noliek spalvu un atslīgst pret krēsla muguru. Tātad punkts, beigas. Tur guļ grāmata, visas lappuses, ko viņš pierakstījis, deviņu mēnešu darbs. Sirds viņam viegla un līksma — darbs ir pabeigts. Un, kamēr viņš sēž, stingi raudzīdamies logā, aiz kura svīst gaisma, viņa galvā joprojām saspringti rosās domas, iztēle nerimtīgi darbojas. Viņš ir radoša gara pārpilns, viņa apziņa šķiet kā aizaudzis dārzs, kas pārbagāts nenovāktu augļu un leknas, kūpošas zemes.

Noslēpumainā veidā viņš nokļuvis dziļā, izmirušā ielejā, kur nav nevienas dzīvas radības. Tikai tālumā dzirdamas ērģeļu skaņas. Viņš pieiet ērģelēm tuvāk un tās aplūko, no ērģelēm plūst asinis, ērģeles joprojām spēlē, bet no sāniem tām sūcas asinis. Viņš iet tālāk un nonāk pie kāda laukuma. Tas ir tukšs, tur neaug neviens koks, nav dzirdama neviena skaņa — tuksnesīgs laukums. Taču smiltīs ir manāmas pēdas, gaisā vēl jaušas pēdējo vārdu atskaņas, tātad cilvēki tikai nesen šo vietu pametuši.

Viņu pārņem dīvaina sajūta; vārdu atbalsis, kas vēl plīvo pār laukumu, viņu biedē, apstāj, nomāc. Viņš atgaiņājas, bet tās atkal tuvojas. Taču viņš redz, ka tie ir nevis vārdi, bet sirmi večuki, dejojoši večuki, tagad viņš tos skaidri saskata. Kādēļ viņi dejo un kādēļ dejo tik gurdeni? No sirmajiem dejotājiem vēdī aukstums, večuki viņu neredz, jo ir akli, un viņš uzsauc viņiem, bet viņi nedzird, viņi ir miruši. Viņš dodas tālāk uz austrumiem — pretī saulei un pienāk pie kalna. Kāda balss jautā: «Vai tu tur stāvi kalna pakājē?» — «Jā, es stāvu kalna pakājē.» — «Kalns, pie kā tu stāvi, ir mana kāja, es guļu, važās iekalts, pašā zemes viņā malā, nāc un atbrīvo mani!» Un viņš dodas uz zemes viņu malu. Pie tilta viņam uzglūn kāds cilvēks, katram, kas iet pāri tiltam, viņš atņem ēnu. Šis cilvēks ir no muskusa. Viņu pārņem baismas, ieraugot šo vīru, kas grib atņemt viņa ēnu. Viņš spļauj tam virsū, draud ar dūrēm, bet tas stāv nekustīgi un gaida. «Griezies atpakaļ!» kāds uzsauc viņam aiz muguras. Viņš pagriežas un ierauga galvu, kas ripo pa ceļu, norādot viņam virzienu. Tā ir cilvēka galva, laiku pa laikam tā klusi iesmejas. Galva ripo dienu un nakti, un viņš tai seko.

Jūras malā galva iegrimst zemē un pazūd. Viņš metas ūdenī, ienirst. Pēkšņi viņš stāv pie milzīgiem vārtiem, un viņu sagaida liela, rejoša zivs. Tai ir zirga krēpes, bet tā rej kā suns. Aiz zivs stāv Viktorija. Viņš izstiepj viņai pretī rokas. Viktorija ir kaila. Viņa uzsmaida viņam, vējš plivina viņas matus. Tad viņš skaļi sauc viņu, pats dzird savu saucienu — un pamostas.

Juhanness pieceļas un pieiet pie loga. Ir jau gandrīz gaišs. Mazajā spogulī uz palodzes viņš redz, ka viņa deniņi ir piesārtuši. Viņš nodzēš lampu un pelēcīgajā rīta gaismā vēlreiz pārlasa savas grāmatas pēdējo lappusi. Tad viņš apgulstas.

Pēcpusdienā Juhanness samaksāja par istabu, nodeva manuskriptu izdevējam un atstāja pilsētu. Viņš aizbrauca uz ārzemēm — neviens nezināja, uz kurieni.

VI

Lielā grāmata iznāca — vesela maza pasaule mainīgu noskaņu, balsu un ainavu.

To nopirka, izlasīja un nolika. Pagāja daži mēneši. Uz rudens pusi Juhanness laida klajā jaunu grāmatu. Nu un? Tagad viņa vārds bija visiem uz lūpām, viņš guva panākumus. Šī jaunā grāmata bija rakstīta svešatnē, tālu projām no ierastajiem apstākļiem, tā bija stipra kā nostāvējies vīns.

«Dārgais lasītāj, tas ir stāsts par Dideriku un Iselinu. Rakstīts laimīgā laikā, vieglās dienās, kad jebkura nasta liekas panesama, rakstīts jūtu uzplūdā pret Dideriku, ko dievs bija piemeklējis ar mīlestību.»

Juhanness mita svešās zemēs, neviens nezināja, kur. Un pagāja vairāk nekā gads, iekams tas kļuva zināms.

— Pie durvīm tā kā klauvē, — kādu vakaru saka vecais dzirnavnieks.

Un viņi abi ar sievu apklust un ieklausās.

— Nē, nav neviena, — tad viņa saka. — Pulkstenis jau ir desmit, drīz būs tumšs.

Paiet dažas minūtes.

Pie durvīm atkal klauvē — šoreiz stipri un noteikti, it kā beidzot sadūšojies.

Dzirnavnieks atver. Uz sliekšņa stāv pils jaunkundze.

— Nebaidieties, tā esmu es, — viņa saka un mulsi smaida. Viņa ienāk iekšā, viņai pasniedz krēslu, bet viņa paliek stāvot. Ap pleciem viņai tikai silts lakats, bet kājās mazas, seklas kurpītes, lai gan vēl nav pavasaris un ceļi ir dubļaini.

— Es tikai gribēju jūs brīdināt, ka pavasarī te atbrauks leitnants, — viņa saka, — leitnants, mans līgavainis. Viņš droši vien medīs meža slokas. Es tikai gribēju jūs brīdināt, lai jūs neizbītos.

Dzirnavnieks un viņa sieva izbrīnījušies raugās uz pils jaunkundzi. Parasti pils kungi nekad nevienu nebrīdināja, kad viesi devās mežā un laukos medībās. Viņi pazemīgi pateicas:

— Paldies par jūsu laipnību! Viktorija pagriežas pret durvīm.

— Tikai to es gribēju pateikt. Domāju, jūs esat veci cilvēki, nebūs par ļaunu, ja es iepriekš to pateikšu.

Dzirnavnieks atbild:

— Paldies, ka par mums domājāt, jaunkundz! Bet vai jaunkundze nav saslapējusi kājas?

— Nē, ceļš ir sauss, — viņa īsi atbild. — Es vispār gribēju kādu gabaliņu pastaigāt. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

Viņa pavelk aizšaujamo un atver durvis, bet pēkšņi pagriežas un vaicā:

— Ak jā, vai jums ir kāda ziņa no Juhannesa?

— Nē, nav. Paldies par vaicājumu, jaunkundz! Nē, nav nekādas.

— Viņš droši vien drīz pārbrauks. Domāju, ka jums ir kādas ziņas.

— Nē, viņš nav mums rakstījis kopš pagājušā pavasara. Esot svešās zemēs.

— Jā, es zinu, ka ārzemēs. Viņam tur klājas labi. Viņš pats grāmatā raksta, ka viņam pienākušas vieglas dienas. Tātad klājas labi.

— Ak, lai dievs dod! Mēs viņu gaidām. Tikai viņš mums neraksta, nevienam neraksta. Bet mēs viņu gaidām.

— Tātad viņam labāk klājas tur, kur viņš pašlaik atrodas, ja jau ir vieglas dienas. Viņam tur patīk. Es tikai gribēju zināt, vai viņš pavasarī būs mājās. Vēlreiz ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

Dzirnavnieks un viņa sieva pavada Viktoriju ārā un noskatās viņai pakaļ, bet viņa, galvu pacēlusi, iet savās seklajās kurpītēs pa ceļu uz pili, laipodama ap dubļu peļķēm.

Pēc dažām dienām no Juhannesa pienāk vēstule. Viņš atgriezīšoties mājās pēc kāda mēneša, kad būšot pabeidzis vēl vienu jaunu grāmatu. Šajā ilgajā laikā viņam esot klājies labi, jaunais darbs drīz būšot pabeigts. Tajā viņš esot ļāvis vaļu savai nevaldāmajai iztēlei...

Dzirnavnieks dodas uz pili. Uz ceļa viņš atrod mutautiņu, tas apzīmēts ar Viktorijas iniciāļiem, viņa to pazaudējusi aizvakar vakarā.

Pils jaunkundze esot augšstāvā, bet istabene piedāvājas pateikt. Ko viņš vēloties?

Dzirnavnieks pateicas, bet viņš labāk pagaidīšot.

Beidzot jaunkundze nonāk lejā.

— Jūs gribot ar mani runāt? — viņa vaicā un atver blakus istabas durvis.

Dzirnavnieks pieiet viņai tuvāk, atdod mutautiņu un saka:

— Mēs saņēmām arī vēstuli no Juhannesa.

Uz mirkli viņas sejā iestarojas prieks, bet tikai vienu īsu mirkli. Viņa atbild:

— Pateicos, tas tiešām ir mans mutautiņš.

— Viņš brauks mājās, — dzirnavnieks saka gandrīz čukstus.

Viņas seja kļūst salta.

— Runājiet skaļāk, dzirnavniek! Kas brauks? — viņa vaicā.

— Juhanness.

— Juhanness? Nu un tad?

— Nekas, es tikai... mēs domājām, ka jums tas jāpasaka... Es aprunājos ar sievu, arī viņa tā domāja. Aizvakar jūs prasījāt, vai viņš braukšot mājās pavasarī. Jā, viņš brauks.

— Un jūs droši vien ļoti priecājaties? — pils jaunkundze vaicā. — Kad tad viņš pārbrauks?

— Pēc viena mēneša.

— Ak tā? Un nekas cits jums nav sakāms?

— Nē, mēs tikai domājām, tā kā jūs prasījāt... Nē, cits nekas. Tas ir viss.

Dzirnavnieks atkal runā klusākā balsī.

Viktorija pavada viņu līdz ārdurvīm. Gaitenī viņi satiek jaunkundzes tēvu, un, garām ejot, viņa skaļi un vienaldzīgi saka:

— Dzirnavnieks teica, ka Juhanness drīz atgriezīšoties mājās. Tu taču atceries Juhannesu?

Dzirnavnieks, iedams ārā pa pils vārtiem, nosolās nekad vairs neklausīt sievai, kad viņai liksies, ka viņa prot lasīt kāda sirdī. To viņš skaidri un gaiši viņai pateiks.

VII

Slaido pīlādzi pie dzirnavu dambja viņš reiz gribēja nogriezt makšķeres kātam.

Pagājuši daudzi gadi, un pīlādzis kļuvis resnāks par viņa dilbu. Izbrīnījies viņš to apskatīja un gāja tālāk.

Augšpus gar upmalu joprojām kuploja paparžu audze, īsts biezoknis, dzīvnieki tajā bija ieminuši takas, pār kurām slīga paparžu lapas. Juhanness, tāpat kā bērnībā, lauzās cauri šai biežņai, pašķirdams to ar rokām, bet ar kājām taustīdams ceļu.

Kukaiņi un ķirzakas bēga uz visām pusēm no šī milža soļiem.

Augšā pie akmeņlauztuves ziedēja dzeloņplūmes, vizbulītes un vijolītes. Viņš noplūca dažus ziediņus. Dzimtenes smaržas viņu atgrieza pagājībā. Tālē zilgmoja kaimiņu novada zilie kalni, un viņpus līča kūkoja dzeguze.

Viņš apsēdās uz akmens un pēc brītiņa sāka klusi dziedāt. Pēkšņi lejā uz taciņas atskanēja soļi.

Bija vakars, saule rietēja, bet gaisā vēl virmoja siltums. No meža, kalniem un līča dvesmoja bezgalīgs miers. Pa taku uz akmeņlauztuvi nāca sieviete. Tā bija Viktorija.

Uz rokas viņa nesa grozu.

Juhanness piecēlās, sveicināja un grasījās iet projām.

— Es negribēju jūs iztraucēt, — viņa sacīja. — Gribēju tikai te saplūkt puķes.

Viņš neatbildēja. Viņam neienāca prātā, ka viņas dārzā taču ir puķu atliku likām.

— Paņēmu līdzi grozu, kur ielikt puķes, — viņa atsāka. — Bet varbūt neko neatradīšu. Tās vajadzīgas svētku galdam. Mums būs viesi.

— Lūk, te ir vizbulītes un vijolītes. Tur tālāk augšā zied apiņi. Bet tiem varbūt vēl par agru.

— Jūs esat kļuvis bālāks nekā toreiz, kad mēs tikāmies, — viņa ievēroja. — Tas bija pirms diviem gadiem. Dzirdēju, ka jūs esot aizbraucis. Es lasīju jūsu grāmatas.

Viņš joprojām neatbildēja. Varbūt vajadzētu sacīt: «Jā, ar labu vakaru, jaunkundz!» — un iet projām? No tās vietas, kur stāvēja viņš, bija tikai solis līdz tuvākam akmenim un no tā viens solis līdz takai, kur bija apstājusies viņa, — no turienes viegli varēja tikt lejā no kalna. Bet viņa stāvēja viņam tieši ceļā. Mugurā viņai bija dzeltena kleita un galvā sarkana cepure. Viņa bija skaista un neizprotama.

Viņas kakls bija kails.

— Es stāvu jums ceļā, — viņa izdvesa un mazliet atkāpās. Viņš savaldījās, lai neizrādītu satraukumu.

Tagad viņus šķīra tikai viens solis. Taču viņa nepagāja sāņus, lai dotu viņam ceļu, bet palika stāvot. Viņi skatījās viens otrā. Pēkšņi viņa koši pietvīka, nodūra acis un paspēra soli sāņus. Viņas seja pauda mulsumu, lai gan viņa smaidīja.

Viņš pagāja viņai garām un apstājās, viņu aizkustināja viņas skumjais smaids, sirds atkal traucās viņai pretī, un viņš uz labu laimi sacīja:

— Jūs droši vien bieži esat bijusi pilsētā kopš tās reizes?... Kopš tās reizes, kad...

Tagad es atceros, kur agrāk bija daudz puķu. Paugurā ap jūsu karoga kātu.

Viņa pagriezās pret viņu, un viņš pārsteigts redzēja, ka viņa ir satraukta un nobālusi.

— Apciemojiet mūs! — viņa sacīja. — Atnāciet, kad būs viesi! Mēs gaidām viesus, — viņa turpināja, un viņas seja atkal pietvīka. — Atbrauks daži no pilsētas.

Tas būs drīz, bet es jums vēl paziņošu, kad īsti. Atbildiet — vai piekrītat?

Viņš neatbildēja. Viņas viesi nebija viņam piemērota sabiedrība, viņš tajā neiederējās.

— Lūdzu, neatsakieties! Jums nebūs garlaicīgi, esmu visu apdomājusi un sagādājusi jums pārsteigumu.

Klusums.

— Jūs man vairs nevarat sagādāt nekādu pārsteigumu. Viņa iekoda lūpā, pār viņas seju atkal pārslīdēja skumjais smaids.

— Ko jūs no manis gribat? — viņa gandrīz neskanīgi vaicāja.

— No jums es nekā negribu, Viktorijas jaunkundz. Es tikai te sēdēju uz akmens, taisījos iet projām.

— Bet es klaiņoju pa mežu, visu dienu klaiņoju un atmaldījos te. Ja es būtu gājusi gar upi, tad es nebūtu atnākusi šurp tieši tad, kad...

— Mīļā jaunkundz, šis mežs ir jūsu, nevis mans.

— Reiz es jums nodarīju pāri, Juhannes, gribēju tagad visu vērst par labu, izlīdzināt savu vainu. Es tiešām esmu sagādājusi jums pārsteigumu un domāju... ceru, ka tas jūs iepriecinās... Vairāk es nevaru sacīt. Bet gribu jūs lūgt šoreiz atnākt.

— Ja tas jums dara prieku, tad es ieradīšos.

— Ieradīsieties?

— Jā, es pateicos par ielūgumu.

Iegriezies no takas mežā, viņš pavērās atpakaļ. Viņa bija apsēdusies uz akmens, grozu nolikusi blakām. Juhanness negāja mājās, bet sāka klaiņot pa ceļu turp un atpakaļ. Viņa galvā spietoja tūkstoš domu. Pārsteigums? Viņa pati to sacīja, nupat sacīja, un balss viņai trīcēja, Juhannesa krūtīs uzliesmoja prieks, sirds sāka dobji, nevaldāmi pukstēt, šķita, ka viņam pieauguši spārni. Varbūt tā nav nejaušība, ka arī šodien viņai mugurā dzeltenā kleita? Viņš bija paskatījies uz viņas roku — pagājušajā reizē viņai pirkstā bija gredzens, šoreiz gredzena nebija.

Pagāja stunda. Viņu apņēma meža un zemes izgarojumi, tie iespiedās plaušās, sirdī. Viņš sēdēja, atliecies atpakaļ, sakrustojis rokas aiz pakauša, un klausījās dzeguzes kūkošanā otrpus līča. Gaiss bija pilns putnu kaislo dziesmu.

Un atkal viss sākas no jauna! Kad viņa parādījās pie akmeņlauztuves savā dzeltenajā kleitā, sarkanu cepuri galvā, viņa izskatījās kā taurenītis, kas lido no akmens uz akmeni un pēkšņi apstājas viņam priekšā. «Es negribēju jūs traucēt,» viņa teica un pasmaidīja; viņas smaidošās lūpas bija sārtas, visa viņas seja staroja, bet acis bārstīja zvaigznes. Uz viņas kakla stīgoja dažas smalkas, zilas dzīsliņas, bet nedaudzie vasaras raibumi zem acīm piešķīra ādai siltu nokrāsu. Viņai tagad bija divdesmit gadu.

Pārsteigums? Kas viņai padomā? Varbūt viņa grib viņam parādīt viņa paša grāmatas, nolikt priekšā divus trīs sējumus un iepriecināt viņu, ka tās nopirkusi un pat atgriezusi? Lūdzu, maza uzmanība un neliels mierinājums! Nenonieciniet manu necilo žēlastības dāvanu!

Viņš spēji piecēlās un palika stāvam. Viktorija nāca atpakaļ. Viņas grozs bija tukšs.

— Jūs neatradāt puķes? — viņš jautāja, domādams savas domas.

— Nē, es tās nemaz nemeklēju, tikai pasēdēju uz akmens ...

— Jā, starp citu, — viņš ierunājās, — netirdiet sevi ar domām, ka esat pret mani izturējusies slikti. Jums nekas nav jāvērš nedz par labu, nedz mani jāmierina.

— Ne jau par to ir runa, — viņa apjukusi atbildēja. Tad atjēdzās, paskatījās uz viņu un kaut ko apsvēra. — Nē, nepavisam. Man tikai šķita, ka toreiz... Es negribēju, ka jūs visu laiku turat uz mani ļaunu prātu par to, kas notika tai reizē.

— Nē, es nebūt neturu uz jums ļaunu prātu.

Viņa vēl brīdi pārdomāja. Tad pēkšņi lepni izslējās.

— Nu tad jo labāk. Bet man tā būs laba mācība. Tas jūs nemaz tik ļoti neapbēdināja. Un tagad vairs to nepieminēsim.

— Kā vēlaties. Manas bēdas jums ir vienaldzīgas — gan tagad, gan toreiz.

— Ardievu! — viņa sacīja.

— Ardievu! — viņš atbildēja.

Un viņi aizgāja katrs savu ceļu. Viņš apstājās un palūkojās atpakaļ. Lūk, tur viņa aiziet. Viņš izstiepa rokas un čukstēja: «Es neturu uz jums ļaunu prātu, nē, nē, neturu.

Es jūs joprojām mīlu, es jūs mīlu...»

— Viktorija! — viņš iesaucās.

Viņa to dzirdēja, satrūkās un atskatījās, taču neapstājās.

Aizritēja dažas dienas. Juhanness nezināja, kur rimties, viņš nestrādāja, negulēja un gandrīz visu dienu pavadīja mežā. Reiz viņš uzkāpa priedēm apaugušajā pakalnā, kur slējās pils karoga kārts. Arī apaļajā tornī bija uzvilkts karogs.

Viņu pārņēma dīvains satraukums. Pilī ieradīsies viesi, tur notiks svinības.

Diena bija karsta, starp tveicē rāmi dusošajiem kalniem kā zila dzīsla vēla viļņus upe. Pie krasta pieslīdēja kuģis, pamezdams ūdenī baltu putu vērpeti. No pils pagalma izbrauca četri pajūgi un auļoja lejā uz piestātni.

Kuģis pietauvojās, no tā izkāpa kungi un dāmas un iesēdās ekipāžās. Tad no pils atskanēja šāvieni. Apaļajā tornī stāvēja divi vīri ar medību bisēm, viņi tās pielādēja un izšāva, pielādēja un izšāva. Kad nodārdēja divdesmit pirmais šāviens, ekipāžas ieripoja pa pils vārtiem un šaušana mitējās.

Jā, pilī būs viesības. Viesus sagaidīja ar karogiem un salūtu. Pajūgos sēdēja dažas militāras personas, droši vien arī leitnants Oto.

Juhanness nokāpa lejā un devās mājup. Viņu panāca kāds vīrs no pils un apturēja.

Vīram cepurē bija vēstule no Viktorijas jaunkundzes, viņa gaidot atbildi.

Juhanness trīsošu sirdi izlasīja vēstuli. Viktorija tomēr viņu ielūdza, viņa rakstīja laipnus vārdus, lūgdama viņu atnākt. «Tieši šoreiz būtu ļoti svarīgi, lai jūs ierastos.

Dodiet nesējam atbildi!»

Juhannesam bija uzsmaidījusi negaidīta un necerēta laime, asinis sakāpa viņam galvā, viņš atbildēja ziņnesim, ka būšot. «Jā, pateicos, es tūlīt ieradīšos.»

— Lūdzu, ņemiet!

Viņš iedeva ziņnesim krietnu dzeramnaudu un steidzās uz mājām pārģērbties.

VIII

Pirmo reizi mūžā viņš iegāja pa pils vārtiem un devās augšā pa kāpnēm uz otro stāvu. No zāles atskanēja balsu murdoņa, sirds viņam aizgūtnēm dauzījās, viņš pieklauvēja un iegāja iekšā.

Viņam pretī nāca pilskundze, vēl gluži jauna sieviete, laipni viņu saņēma un paspieda viņam roku. Kāds prieks! Viņa atceroties Juhannesu vēl, lūk, tādu... Bet tagad viņš esot liels vīrs... Šķita, ka pilskundze grib teikt vēl kaut ko, viņa paturēja Juhannesa roku savējā un cieši vēroja viņu.

Arī pilskungs pienāca Juhannesam klāt un sniedza roku. Sievai taisnība — viņš tagad esot liels vīrs ne tikai augumā vien. Slavens vīrs. Ļoti liels prieks...

Juhannesu iepazīstināja ar viesiem, ar kambarkungu, kas bija vienos ordeņos, ar kambarkundzi, ar kādu kaimiņu novada muižnieku, ar leitnantu Oto. Viktorija nebija manāma.

Pagāja krietns laiks. Beidzot ienāca Viktorija — bāla un samulsusi; aiz rokas viņa veida pavisam jauniņu meiteni. Viņas apgāja apkārt zālei, ar visiem sasveicinājās un mazliet parunājās. Tad apstājās pie Juhannesa.

Viktorija smaidot sacīja:

— Lūk, tā ir Kamilla! Vai tas nav pārsteigums? Jūs taču esat pazīstami.

Viņa brīdi noraudzījās abos, tad atstāja zāli.

Pirmajā mirklī Juhanness stāvēja kā valodu zaudējis. Ak tad tāds bija solītais pārsteigums! Viktorija laipni bija pagādājusi sev aizstājēju. Lūdzu, dārgie draugi, mīliet viens otru! Pavasaris ir pilnā plaukumā, saule spīd. Atveriet logus, ja vēlaties, jo dārzs ir pilns smaržu un bērzu galotnēs jau svilpo strazdi. Kādēļ jūs klusējat?

Uzsmaidiet taču viens otram!

— Jā, mēs esam pazīstami, — Kamilla vaļsirdīgi apstiprināja. — Šajā vietā jūs mani reiz izvilkāt no ūdens.

Viņa bija jauna, gaiša, priecīga, ģērbusies sārtā kleitā, viņai bija septiņpadsmit gadu. Juhanness savaldījās, sāka smieties un triekt jokus. Meitenes līksmā čivināšana viņu pamazām uzmundrināja, sirds sāka pukstēt rāmāk. Kamilla bija saglabājusi jauku, bērnišķīgu paradumu — klausīdamās viņa piešķieba galvu. Viņš to atcerējās — pārsteigums neizdevās.

Zālē atkal ienāca Viktorija, paņēma zem rokas leitnantu, pieveda pie Juhannesa un teica:

— Vai jūs pazīstat Oto, manu līgavaini? Jūs viņu droši vien atceraties?

Jaunie vīrieši viens otru atcerējās. Viņi pārmija nepieciešamās frāzes, palocījās un izšķīrās. Viktorija ar Juhannesu palika vieni.

Viņš jautāja:

— Vai tas bija jūsu pārsteigums?

— Jā, — viņa sapīkusi nepacietīgi atbildēja. — Es darīju visu, ko spēju, vairāk nekā darīt nevaru. Neuzmetiet lūpu, labāk pateicieties man, es redzēju, ka jūs kļuvāt priecīgs.

— Es jums pateicos. Jā, es tiešām kļuvu priecīgs. Viņu pārņēma bezgalīgs izmisums, viņa seja kļuva nāves bāla. Tiesa kas tiesa, viņa reiz bija nodarījusi viņam pāri. Bet cik dāsni viņa tagad savu vainu izlīdzināja! Juhanness viņai no visas sirds pateicās.

— Redzu, ka šodien jums gredzens atkal pirkstā, — viņš dobji sacīja. — Nevelciet to vairs nost!

Klusums.

— Nē, tagad es to vairs nevilkšu nost, — viņa atbildēja.

Viņi cieši raudzījās viens otram acīs. Viņa lūpas trīcēja. Viņš ar galvu pamāja uz leitnanta pusi un aizsmakušā balsī izaicinoši sacīja:

— Jums ir laba gaume, Viktorijas jaunkundz. Skaists vīrietis. Gan pleci plati, gan uzpleči krāšņi.

Viņa atbildēja ļoti mierīgi:

— Nē, skaists gan viņš nav. Toties labi audzināts. Un tas arī kaut ko nozīmē.

— Tas ir mērķēts uz mani. Pateicos! — Juhanness skaļi iesmējās un nekaunīgi piebilda: — Turklāt naudas viņam kā spaļu, un tas nozīmē vēl kaut ko vairāk.

Viktorija tūlīt pagriezās un aizgāja.

Viņš staigāja pa zāli kā dieva nepieņemts. Kamilla kaut ko stāstīja, kaut ko vaicāja, bet viņš nedzirdēja un neatbildēja. Viņa atkal kaut ko sacīja, pat pieskārās viņa rokai un veltīgi gaidīja atbildi.

— Ko jūs staigājat? — viņa smiedamās iesaucās. — Domājat vienā domāšanā!

Viktorija, to dzirdēdama, atbildēja:

— Viņš vēlas būt viens. Arī mani viņš aizraidīja. — Pēkšņi viņa piegāja Juhannesam klāt un skaļā balsī sacīja: — Jūs droši vien lauzāt galvu, kā man atvainoties. Nepūlieties! Tieši otrādi, man jāatvainojas jums, es tik vēlu aizsūtīju ielūgumu. No manas puses tā bija liela nevērība. Bet es atjēdzos tikai pēdējā brīdī, biju jūs pavisam aizmirsusi. Taču ceru, ka jūs to neņemsiet ļaunā, man bija tik daudz kā cita, par ko domāt.

Viņš apjucis skatījās uz Viktoriju. Arī Kamilla pārsteigta lūkojās gan vienā, gan otrā. Viktorija stāvēja viņam pretī bāla un mierīga, viņas seja pauda apmierinājumu.

Viņa jutās gandarīta.

— Tādi jau ir mūsdienu vīrieši, — viņa pievērsās Kamillai. — Nedrīkst gaidīt no tiem pārāk daudz. Tur sēž mans līgavainis un spriež par aļņu medībām, bet te stāv dzejnieks un domā savas domas... Sakiet jel kaut ko, ak, dzejniek!

Viņš nodrebēja, dzīsla deniņos pietūka.

— Ak tā? Jūs lūdzat, lai es kaut ko saku? Nu labi.

— Ai nē, nepūlieties! Viņa jau gribēja iet projām.

— Lai nerastos nekādi pārpratumi, — viņš kā skaldīt noskaldīja, tomēr viņa balss trīcēja, — nerunāsim aplinkus. Sakiet, Viktorijas jaunkundz, — vai jūs nesen nebijāt iemīlējusies?

Dažus mirkļus iestājās pilnīgs klusums. Visi trīs dzirdēja savus sirdspukstus.

Kamilla izbijusies steigšus atbildēja:

— Nu protams, Viktorija taču ir iemīlējusies savā līgavainī. Viņa nesen saderinājās — vai jūs to nezinājāt?

Durvis uz ēdamistabu atvērās.

Juhanness atrada savu vietu pie galda un palika tur stāvot. Viss galds viņa acu priekšā šūpojās, viņš redzēja daudzas sejas un dzirdēja balsu dūkoņu.

— Lūdzu, sēdieties, tā ir jūsu vieta, — pilskundze laipni sacīja. — Pēdējais laiks visiem sēsties pie galda.

— Atvainojiet! — pēkšņi Juhannesam aiz muguras atskanēja Viktorijas balss.

Viņš pakāpās sāņus.

Viņa paņēma Juhannesa kartīti un nolika to septiņas vietas tuvāk galda galam, blakus kādam pavecākam vīram, kas reiz pilī kalpoja par mājskolotāju un bija izdaudzināts par krietnu iemetēju. Pārmijuši kartītes, viņa apsēdās savā vietā.

Juhanness to visu redzēja. Pilskundze šķita nepatīkami pārsteigta, viņa steigšus sāka rosīties galda otrā puse un izvairījās lūkoties uz Juhannesu.

Galīgi apjucis, vēl vairāk satraukts Juhanness aizgāja uz savu jauno vietu. Viņam paredzēto vietu ieņēma kāds no Ditlefa draugiem, kas bija atbraucis no pilsētas, — jauns cilvēks ar briljanta aproču pogām. Viņam pa kreisi sēdēja Viktorija, pa labi — Kamilla.

Mielasts sākās.

Vecais mājskolotājs atcerējās Juhannesu vēl kā zēnu, viņi sāka tērzēt. Skolotājs stāstīja, ka arī viņš jaunībā rakstījis dzejoļus, uzmetumi vēl esot saglabājušies, izdevīgā gadījumā viņš tos parādīšot Juhannesam. Šodien viņš esot uzaicināts pilī ģimenes svētkos, lai dalītos priekā par Viktorijas saderināšanos. Pilskungs un pilskundze senās draudzības vārdā sagādājuši viņam šo pārsteigumu.

— Jūsu grāmatas es neesmu lasījis, — viņš sacīja Juhannesam. — Ja iegribas kaut ko palasīt, tad es lasu tikai savus sacerējumus. Manā galda atvilktnē glabājas stāsti un dzejoļi. Tos izdos pēc manas nāves. Lai lasītāji beidzot uzzina, kas es esmu bijis par cilvēku. Jā, mēs, vecā kaluma rakstnieki, nesteidzamies tūdaļ publicēt visus savus darbus, kā mūsdienu jaunie mēdz darīt. Uz jūsu veselību!

Mielasts turpinās. Pilskungs pieskandina pie savas glāzes un pieceļas. Viņa smalkā, kalsnā seja pauž saviļņojumu, kā redzams, viņš ir ļoti laimīgs. Juhanness zemu noliec galvu. Viņa glāze ir tukša, un neviens nav ielējis viņam vīnu. Viņš pats piepilda glāzi līdz malām un atkal nodur galvu. Nu tas brīdis ir pienācis!

Pilskungs runā gari un skaistiem vārdiem, pēc runas atskan daudzi līksmi izsaucieni — saderināšanās ir pasludināta. Pilskunga meitu un kambarkunga dēlu visi bērtin apber ar apsveikumiem.

Juhanness izdzer tukšu savu glāzi.

Pēc brīža viņa satraukums noplok, viņš atgūst mieru. Šampanietis silti un glāstoši strāvo viņa dzīslās. Viņš dzird, ka runu teic arī kambarkungs, atkal nodārd «bravo!» un «urā!» saucieni, šķind glāzes. Tikai vienu reizi viņš paskatās uz Viktoriju. Viņa ir bāla un it kā nomākta, viņa nepaceļ acis. Turpretī Kamilla viņam uzsmaida un pamāj, viņš arī pamāj pretī.

Mājskolotājs turpina savu sakāmo:

— Cik jauki, ka divi cilvēki savienojas laulības saitēm! Man tas nebija lemts. Es biju jauns students ar lielām izredzēm, ļoti apdāvināts, manam tēvam bija sens vārds, liela māja, bagātība, daudz kuģu. Tātad, uzdrīkstos sacīt, nākotne man rādījās spoža.

Viņa arī bija jauna, no labas ģimenes. Es aizgāju pie viņas un atklāju savu sirdi. Nē, viņa atbild. Vai jūs varat to saprast? Es darīju, ko varēju, mācījos, uzņēmu triecienu kā īsts vīrs. Un tad manam tēvam uzbruka neveiksme, kuģi aizgāja bojā, vārdu sakot, viņš bankrotēja. Ko tad es darīju? Atkal to uzņēmu kā vīrs. Toties viņa galīgi pārvērtās. Atgriezās mūsu pilsētā un uzmeklēja mani. «Ko viņa no manis grib?» es vaicāju. Esmu kritis nabadzībā, kļuvis par nenozīmīgu mājskolotāju, visas nākotnes izredzes izkūpējušas, mani dzejoļi mētājas atvilktnē, bet nu viņa atnākusi un tagad ir ar mieru precēties ar mani. Tagad ir ar mieru!

Mājskolotājs paraugās uz Juhannesu un vaicā:

— Vai jūs spējat viņu saprast?

— Bet tagad savukārt negribējāt jūs?

— Kā es to varēju gribēt? Pliks un nabags, nožēlojama skolotajā aldziņa iznāk tikai lētai tabakai un arī vienīgi svētdienas. Es nedrīkstēju nodarīt viņai tādu ļaunumu.

Taču es jums vaicāju: vai jūs viņu saprotat?

— Un kas ar viņu notika?

— Velns parāvis, jūs neatbildat uz manu jautājumu! Viņa apprecējās ar kādu kapteini. Pēc gada. Ar artilērijas kapteini. Uz jūsu veselību!

— Stāsta, ka esot sievietes, kas vienmēr meklējot kādu, kam vajadzīga līdzjūtība.

Ja vīram klājas labi, viņas to ienīst un pašas sev šķiet liekas, turpretī, ja viņam uzbrūk posts un nelaime, viņas jūtas kā uzvarētājas un saka: «Es esmu tava!»

— Bet kāpēc viņa mani atraidīja labajās dienās? Man bija gandrīz tikpat spožas izredzes kā karaļdēlam.

— Kas to zina! Tātad viņa gaidīja tikmēr, kamēr jūs nokarat galvu.

— Bet es nenokāru galvu. Nevienu reizi. Es saglabāju savu lepnumu un viņai atteicu. Ko nu jūs sacīsiet?

Juhanness klusēja.

— Bet varbūt jums taisnība, — vecais mājskolotājs turpināja. — Zvēru pie dieva un visiem viņa eņģeļiem, ka jums ir taisnība, — viņš piepeši izsaucās un atkal iedzēra.

— Galu gala viņa iziet pie veca kapteiņa. Viņa to apkopj, baro ar karotīti kā zīdaini un valda pār viņu. Pie artilērijas kapteiņa!

Juhanness pacēla acis. Viktorija sēdēja, turēdama roka glāzi, un skatījās tieši uz viņu. Tad viņa augstu pacēla glāzi. Viņš notrīcēja un arī satvēra savu glāzi. Viņa roka drebēja.

Tad viņa iesmējās un skaļā balsi nosauca tā cilvēka vardu, kas sēdēja Juhannesam blakām. Šis cilvēks bija vecais mājskolotājs.

Juhanness pazemots nolika glāzi un mulsi, nevarīgi pasmaidīja. Visi viesi raudzījās uz viņu.

Vecais mājskolotājs bija līdz asarām saviļņots par savas bijušās skolnieces uzmanību. Viņš steigšus izdzēra savu glāzi.

— Un tā nu esmu nodzīvojis līdz sirmam vecumam, mētājos apkārt pa pasauli kā vecs naudas gabals, vientuļš un neatzīts, — viņš turpināja. — Tā lēmis liktenis.

Neviens nezina, kas mīt manā dvēselē, bet neviens nav dzirdējis mani kurnam. Nav tālu jāmeklē. Vai jūs esat novērojis ūbeli? Vai jūs zināt, ka šī lielā līdzjutēja nekad nedzer tīru, skaidru avota ūdeni, bet vispirms to saduļķo?

— Nē, to es nezināju.

— Žēl. Bet tā tas ir. Un es esmu līdzīgs šim putnam. Es nedabūju par sievu to, kuru vēlējos, tomēr arī man dzīvē nebija liegti savi prieki. Bet es tos centos saduļķot.

Vienmēr cenšos tos saduļķot. Toties man nekad nedraud vilšanās. Redzat, tur sēž Viktorija. Viņa nupat pacēla glāzi uz manu veselību. Esmu bijis viņas skolotājs, tagad viņa precēsies, un es par to priecājos, no visas sirds priecājos, it kā viņa būtu mana meita. Varbūt es vēl mācīšu viņas bērnus. Lai nu kā, bet dzīvē tomēr ir savi prieki.

Bet, jo vairāk es domāju par jūsu vārdiem, jo labāk saprotu, ka jūs par sievietes līdzjūtību spriežat pareizi... Tik tiešām pareizi... Atvainojiet vienu mirkli!

Viņš paņēma savu glāzi, piecēlās un aizgāja pie Viktorijas. Viņa kājas jau bija grīļīgas, un viņš gāja, stipri salīcis uz priekšu.

Runas tika teiktas cita pēc citas — runāja leitnants, kaimiņu novada muižnieks pacēla glāzi par godu sievietēm, par mājasmāti. Piepeši piecēlās jaunais cilvēks ar briljanta aproču pogām un nosauca Juhannesa vārdu. Viņš esot dabūjis atļauju runāt ne tikai savā vārdā — viņš gribot apsveikt jauno dzejnieku visas jaunās paaudzes vārdā. Tā bija sirsnīga viengadnieku pateicība, izjusti vārdi, pilni atzinības un apbrīnas.

Juhanness gandrīz neticēja savām ausīm. Viņš čukstēja mājskolotājam:

— Vai viņš runā par mani?

— Jā. Viņš man aizsteidzās priekšā. Es pats taisījos pacelt par jums glāzi. Viktorija to lūdza man jau priekšpusdienā.

— Kas jūs lūdza?

Mājskolotājs vērīgi paskatījās uz Juhannesu.

— Neviens, — viņš atbildēja.

Runas laikā viesu skatieni pievērsās Juhannesam, pat pilskungs viņam pamāja, bet kambarkundze nopētīja viņu ar lorneti. Kad runa bija beigta, visi tukšoja glāzes.

— Tagad atbildiet viņam! — vecais mājskolotājs teica. — Viņš pacēla par jums glāzi. To gan vajadzētu darīt kādam vecākam spalvas biedram. Turklāt es nemaz neesmu ar viņu vienis prātis. Nepavisam ne.

Juhanness lūkojās uz to pusi, kur sēdēja Viktorija. Tā bija viņa, kas lūgusi, lai runā jauneklis ar briljanta aproču pogām. Kādēļ viņa to bija darījusi? Pirms tam viņa bija griezusies pie cita, jau agri no rīta par to bija domājusi. Kādēļ viņa to bija darījusi? Tagad viņa sēž, acis nodūrusi, un ne ar vaibstu sevi nenodod.

Pēkšņi Juhannesa acis aizplīvuroja dziļš un spēcīgs saviļņojums. Viņš gribētu krist viņas priekšā ceļos un pateikties viņai, bezgalīgi pateikties. Viņš to izdarīs vēlāk, pēc mielasta.

Kamilla, starojoši smaidīdama, bez mitas trieca ar saviem galda biedriem. Viņa jutās apmierināta, savos septiņpadsmit gados viņa nebija iepazinusi neko citu kā tikai prieku. Viņa vairākas reizes māja Juhannesam, lai viņš pieceļas.

Viņš piecēlās.

Viņš teica īsu runu dobjā, saviļņojuma pilnā balsī. Šajos svētkos, ko šajā mājā svinēja priecīga notikuma dēļ, bija ielūgts arī viņš — pavisam svešs, neievērojams cilvēks. Viņam gribas pateikties tam, kam bija ienākusi prātā šī labā doma, un tam, kas bija veltījis viņam tik daudzus laipnus vārdus. Viņš novērtēja arī to lielo uzmanību, ar kādu visi, kas šeit sapulcējušies, bija uzklausījuši viņa — sveša cilvēka cildināšanu. Vienīgais iemesls, kas viņam deva tiesības piedalīties šajās svinībās, bija tas, ka viņš ir pils kaimiņa dēls...

— Jā, tā ir! — mirdzošām acīm pēkšņi iesaucās Viktorija.

Visi pagriezās pret viņu. Viņas vaigi dega, krūtis cilājas. Juhanness apklusa.

Iestājās neveikls klusums.

— Viktorij! — pilskungs pārsteigts iesaucās.

— Turpiniet! — viņa atkal iesaucās. — Jā, tas ir vienīgais iemesls! Bet runājiet tālāk! — Tad viņas acu mirdzums piepeši apdzisa, viņa bezcerīgi pasmaidīja un pašūpoja galvu. Pēc tam, pievērsusies tēvam, paskaidroja: — Es tīšām viņu noniecināju. Viņš taču pats arī sevi noniecina. Bet es negribēju pārtraukt...

Izdzirdējis šo paskaidrojumu, Juhanness tūlīt atguvās, viņa sirds skaļi pukstēja.

Viņš ievēroja, ka pilskundze raugās uz Viktoriju asarām acīs un ar bezgalīgi žēlu skatienu.

— Jā, Viktorijas jaunkundzei ir taisnība, — Juhanness sacīja. — Es tiešām sevi pārāk noniecināju. Viņa laipni atgādināja man, ka es biju ne vien kaimiņa dēls, bet arī rotaļu biedrs. Un tas dod man tiesības šodien te atrasties. Paldies Viktorijas jaunkundzei, viņai ir pilnīga taisnība. Šī ir mana dzimtā vieta, mežs, kas apņem pili, reiz bija visa mana pasaule, bet aiz tās — svešas, nepazīstamas zemes, dēku un piedzīvojumu pilna dzīve.

Viņš mirkli apklusa, tad turpināja, ka tais gados Viktorija un Ditlefs bieži aicinājuši viņu piedalīties kādā izbraucienā vai rotaļā — tie bijuši viņa bērnības vislielākie piedzīvojumi. Vēlāk, to atceroties, viņš sapratis, cik milzīga nozīme viņa turpmākajā dzīvē bijusi tieši šīm stundām, un, ja šeit teiktie vārdi ir patiesi un viņa darbos reizumis uzliesmo dzirksts, tad to uzšķīlušas to dienu atmiņas; tā ir atblāzma no tās laimes, ko šie abi draugi viņam dāvājuši viņa dzīves agrienā. Tāpēc arī viņiem pieder liela daļa no tā, ko viņš radījis. Vispārējiem labajiem novēlējumiem sakarā ar saderināšanos viņš gribot vēl pievienot savu pateicību abiem pils mantiniekiem par laimīgajām bērnības dienām, kad nedz laiks, nedz apstākļi vēl nebija nostājušies starp viņiem, par līksmajām, īsajām vasaras dienām...

Galda runa — katrā ziņā kaut kas tamlīdzīgs. Ne visai izdevusies, bet arī ne pārāk slikta; viesi tukšoja glāzes, mielasts turpinājās, un sarunas atsākās. Ditlefs dzedri sacīja mātei:

— Tātad es esmu sarakstījis lielu daļu no viņa darbiem, bet man pašam par to nebija ne miņas. Ir gan jocīgi!

Bet pilskundze par šo joku nesmējās. Viņa saskandināja ar saviem bērniem un teica:

— Pateicieties viņam, katrā ziņā pateicieties! Bērnībā viņš taču bija tik vientuļš... Ko tu dari, Viktorij?

— Gribu ar kalponi aizsūtīt viņam par pateicību šo ceriņzaru. Vai tad nedrīkst?

— Nē, — leitnants kā ar cirvi atcirta.

Pēc mielasta visi izklīda gan pa istabām, gan verandā, daži iegāja pat dārzā.

Juhanness nokāpa lejā viesistabā, kuras logi izgāja uz dārzu. Tur jau bija salasījušies smēķētāji — kaimiņu muižnieks un vēl kāds kungs, kas pusbalsī stāstīja par pils īpašnieka naudas lietām. Saimniecība nolaista, lauki aizauguši, žogi apgāzušies, mežs izcirsts. Runā, ka viņam grūti nākšoties samaksāt ārkārtīgi lielo apdrošinājumu summu par kustamo un nekustamo inventāru.

— Par cik lielu summu tas ir apdrošināts? Muižnieks nosauca summu, milzu summu.

— Starp citu, pilskungs nekad neierobežojas un par naudu nebēdā. Te allaž rīkojas ar plašu vērienu. Cik, piemēram, nemaksā šāds mielasts! Bet tagad, kā redzams, visi apcirkņi iztukšoti, iztukšota pat izslavētā pilskundzes dārglietu lādīte, toties znota naudas zutenis atjaunošot agrāko greznību.

— Vai viņš ir bagāts?

— O, viņam naudas kā spaļu.

Juhanness atkal piecēlās un izgāja dārzā. Ceriņi ziedēja, pretī vēdīja jasmīnu, narcišu un kreimeņu smarža. Viņš sameklēja nomaļu stūrīti pie paša žoga un apsēdās uz akmens, krūmi viņu aizsedza no ziņkāriem skatieniem. Viņš jutās noguris no pārdzīvotā, līdz nāvei noguris, viņa domas bija juceklīgas. Viņš nosprieda, ka jāiet mājās, taču aiz kūtruma palika sēžam. Pēkšņi viņš izdzirda paklusu sarunu uz grantētā celiņa, kāds tuvojās, viņš pazina Viktorijas balsi. Juhanness aizturēja elpu un ieklausījās, cauri lapotnei paspīdēja leitnanta formas tērps. Tur pastaigājās abi saderinātie.

— Man šķiet, te kaut kas nav īsti kārtībā, — viņš saka. — Tu tver katru viņa vārdu, uztraucies, iekliedzies. Ko tas viss nozīmē?

Viņa apstājas viņam pretī un lepni atmet galvu.

— Vai gribi zināt? — viņa vaicā.

— Jā. Viņa klusē.

— Starp citu, ja tam nav nekādas nozīmes, tad man vienalga. Vari neteikt.

Viktorija nodur galvu.

— Tam nav nekādas nozīmes, — viņa atbild.

Viņi iet tālāk. Pastumdījis uzplečus, leitnants skaļi saka: Tad lai viņš piesargās! Citādi ar virsnieka roku dabūs pļauku.

Un viņi pagriežas uz lapenes pusi.

Juhanness vēl ilgi palika sēžam uz akmens — tikpat gurdens un nomākts. Viss tagad likās vienaldzīgs. Leitnantam bija radušās aizdomas, un viņa līgava tūlīt tās izkliedēja. Viņa runāja tā, kā vajadzēja, apmierināja virsnieka sirdi un devās tālāk rokrokā ar savu līgavaini. Un strazdi koku zaros vīteroja viņiem virs galvas. Jā, tā tas ir. Lai dievs dod viņiem ilgu mūžu!... Juhanness viņai par godu bija teicis galda runu, atklājis visu savu sirdi. Viņam nebija viegli notušēt viņas nepiedienīgo izrīcību, bet viņa pat paldies nepateica. Satvēra glāzi un izdzēra tukšu. Uz jūsu veselību, patīksminieties, cik eleganti es protu dzert... Starp citu, vai jūs esat vērojis sievieti dzeram? Lai viņa dzertu no kā dzerdama — no tases vai no glāzes. Paraugieties uz viņu no malas! Viņa ākstās tā, ka pretīgi skatīties. Izstiepj lūpas, tik tikko pieskaras dzērienam, un lai dievs nedod, ja jūs tobrīd paskatīsieties uz viņas roku! Tad viņa vairs nezinās, kur dēties. Vispār nav ieteicams skatīties sievietei uz rokām. To viņa necieš, tūlīt sāk izvairīties. Gan piespiež roku pie krūtīm, gan tur to citādi, skaistāk, un tas viss tikai tādēļ, lai slēptu grumbiņu vai līku pirkstu, vai ne visai glītu nagu.

Beidzot viņa vairs neiztur un sadusmota jautā: «Uz ko jūs tā skatāties?» Reiz viņa Juhannesu bija skūpstījusi — vasarā. Tas bija tik sen... Diezin vai maz bija? Un kā tas gadījās? Liekas, viņi sēdēja uz sola, ilgi sarunājās, pēc tam devās projām pa ielu un gāja tik tuvu viens otram, ka viņš pat pieskārās viņas rokai. Bet pie durvīm viņa noskūpstīja Juhannesu. «Es jūs mīlu!» viņa teica... Taču tagad viņa pagāja garām rokrokā ar citu, varbūt viņi joprojām sēž lapenē. Leitnants paziņoja, ka došot viņam pļauku. Juhanness to skaidri dzirdēja, viņš negulēja, bet viņš arī nepiecēlās, nepagājās pretī. Ar virsnieka roku, leitnants paziņoja. Jā, tā gan, bet vai nav vienalga?...

Juhanness piecēlās un aizgāja līdz lapenei. Tā bija tukša. Verandas durvīs stāvēja Kamilla un sauca viņu: viesistabā pasniedzot kafiju. Juhanness devās turp. Viesistabā sēdēja abi saderinātie, tur bija arī citi viesi.

Juhannesam pasniedza tasi kafijas, viņš to paņēma un atgāja nostāk.

Ar viņu sāka tērzēt Kamilla. Meitenes seja starot staroja, viņa tik uzticīgi raudzījās Juhannesā, ka viņš nespēja turēties pretī, iesaistījās sarunā, atbildēja uz viņas jautājumiem un smējās. Kur viņš esot bijis? Dārzā? Nav tiesa. Viņa dārzā viņu meklējusi, bet nav atradusi. Dārzā viņš gan neesot bijis.

— Vai viņš bija dārzā, Viktorij? — viņa jautāja.

— Es viņu tur neredzēju, — Viktorija atbild. Leitnants uzmet viņai īgnu skatienu un, lai brīdinātu savu līgavu, tīšām skaļi jautā kaimiņu muižniekam:

— Tātad uzaicinājums uz sloku medībām jūsu muižā paliek spēkā?

— Protams, — atbild muižnieks. — Laipni lūdzu! Leitnants pamet skatienu uz Viktoriju. Viņa mierīgi sēž tai pašā pozā, klusē un pat nemēģina atrunāt viņu no braukšanas medībās. Leitnants īgņojas aizvien vairāk un nervozi plucina ūsiņas.

Kamilla atkal kaut ko vaicā Viktorijai.

Leitnants strauji pieceļas un saka muižniekam:

— Labi, es jau šovakar braukšu jums līdzi. Pēc šiem vārdiem viņš iziet ārā no viesistabas. Muižas īpašnieks un daži viesi viņam seko. Iestājas īss klusuma brīdis.

Piepeši atsprāgst durvis un atkal ienāk leitnants. Viņš ir ārkārtīgi satraukts.

— Vai tu kaut ko aizmirsi? — Viktorija jautā un pieceļas.

Leitnants pie durvīm dīvaini pamīņājas, gluži kā nevarēdams nostāvēt uz vietas, bet tad dodas tieši pie Juhannesa un, pavicinot roku, it kā netīšām iesit viņam pa seju.

Pēc tam skriešus atgriežas pie durvīm un atkal sāk mīņāties pie sliekšņa.

— Esiet uzmanīgāks, jūs man trāpījāt pa aci, — Juhanness saka un māksloti skaļi smejas.

— Jūs maldāties, — leitnants atbild. — Es jums iecirtu pļauku. Vai jūs saprotat? Saprotat?

Juhanness izvelk mutautiņu, berž ar to aci un saka:

— Pļauku jau nu gan jūs man neiecirtāt. Jūs taču labi zināt, ka es ar vienu roku varu jūs saliekt uz pusēm un iebāzt kabatā.

Pēc šiem vārdiem viņš pieceļas.

Steigšus atvēris durvis, leitnants izmetas ārā no viesistabas.

— Es tomēr iecirtu! — viņš kliedz no gaiteņa. Un ar skaļu blīkšķi aizcērt durvis.

Juhanness atkal apsēžas.

Viktorija joprojām stāv istabas vidū. Viņa lūkojas uz Juhannesu un ir bāla kā nāve.

— Vai viņš jums iesita? — Kamilla ārkārtīgi pārsteigta jauta.

— Nevilšus. Viņš man trāpīja pa aci. Vai redzat?

— Ak dievs, acs ir sarkana, tās ir asinis! Nē, neberziet, ļaujiet, es izskalošu. Jūsu mutautiņš ir tik raupjš, lieciet nost! Es labāk ar savu. Kaut kas nedzirdēts, tieši pa aci!

Viktorija arī sniedza Juhannesam savu mutautiņu. Viņa neteica ne vārda. Tad lēnām piegāja pie stikla durvīm, apstājas pie tām ar muguru pret istabu un sāka raudzīties dārzā. Savu mutautiņu viņa saplēsa sīkās strēmelēs. Pēc brīža viņa atvēra durvis un klusēdama atstāja viesistabu.

IX

Uz dzirnavām atnāca Kamilla — jautra un bezrūpīga. Viņa bija viena pati. Viņa tūdaļ devās iekšā mājiņā un smaidīdama teica:

— Piedodiet, ka es nepieklauvēju! Upe tik stipri šalc, tāpēc nodomāju, ka manu klauvējienu tik un tā nesadzirdēs.

Viņa palūkojās apkārt un iesaucās:

— Ai, cik te ir jauki! Burvīgi! Kur ir Juhanness? Es esmu Juhannesa paziņa. Kā ar viņa aci?

Viņai pasniedza krēslu, viņa apsēdās. Juhannesu atsauca no dzirnavām. Viņa acs bija aiztūkusi.

— Mani neviens nesūtīja, — Kamilla tūlīt steidzās paziņot. — Man pašai iegribējās atnākt šurp. Uz acs jums joprojām jātur auksta komprese.

— Būs jau tāpat labi, — viņš atbildēja. — Dievs lai jūs svētī par jūsu labestību!

Kādēļ jūs šurp atnācāt? Vai gribat redzēt dzirnavas? Paldies, ka atnācāt! — Viņš piegāja pie mātes, apskāva viņu ap viduci, pieveda pie Kamillas un teica: — Tā ir mana māte.

Viņi devās lejup uz dzirnavām. Sirmais dzirnavnieks noņēma cepuri, zemu paklanījās un kaut ko sacīja. Kamilla nesadzirdēja, taču pasmaidīja un teica uz labu laimi:

— Paldies, paldies! Jā, man ļoti gribējās redzēt dzirnavas.

Troksnis viņu biedēja. Viņa turējās Juhannesam pie rokas un, acis iepletusi, lūkojās gan uz Juhannesu, gan uz veco dzirnavnieku, it kā gaidīdama paskaidrojumu.

Viņa bija kā kurla. Daudzie rati un malšanas ierīces viņā modināja apbrīnu, viņa smējās, raustīja Juhannesu aiz rokas un visu izprašņāja. Dzirnavas apturēja un no jauna iedarbināja, lai Kamilla redzētu, kā to dara.

Vēl ilgi pēc tam, kad viņi bija izgājuši no dzirnavām, Kamilla runāja jocīgi skaļā balsī, itin kā dzirnu grandoņa skanētu viņai ausīs.

Juhanness viņu pavadīja līdz pilij.

— Tas nemaz nav aptverams, ka viņš uzdrošinājās jums iesist pa aci! — viņa brīnījās. — Pēc tam viņš tūlīt aizbrauca medībās kopā ar to muižnieku. Ārkārtīgi nepatīkams atgadījums. Viktorija šonakt ne acu neaizvēra.

— Toties nākamo nakti gulēs labāk, — Juhanness atbildēja. — Kad jūs brauksiet uz mājām?

— Rīt. Bet kad jūs atgriezīsieties pilsētā?

— Rudenī. Vai es jūs varētu vēl satikt pēcpusdienā? Viņa iesaucās:

— Nu protams! Jauki! Jūs stāstījāt par kādu alu, parādiet man to!

— Es aiziešu pēc jums, — viņš sacīja.

Atceļā viņš apsēdās uz akmens un iegrima domās. Sirdī modās silta un līksma cerība.

Pēcpusdienā viņš aizgāja uz pili, bet palika stāvam ārā, tikai iesūtīja Kamillai vēsti. Kamēr viņš stāvēja un gaidīja, otrajā stāvā pie loga uz mirkli parādījās Viktorija. Viņa vērīgi paskatījās uz Juhannesu, tad pagriezās un pazuda istabā.

Kamilla iznāca. Juhanness viņu aizveda uz akmeņlauztuvi un alu. Viņš bija neparasti rāmā un priecīgā noskaņā, meitene izkliedēja viņa skumjas, viņas līksmie, bezrūpīgie vārdi lija pār viņu kā svētība. Šodien Juhannesu sargāja visi labie gari.

— Atcerieties, Kamilla, jūs man reiz iedāvinājāt duncīti. Tam bija sudraba spals.

Es to ieliku lādītē kopā ar citiem niekiem, jo nezināju, ko ar to iesākt.

— Ar to tiešām nav ko iesākt. Nu un pēc tam?

— Pēc tam es to pazaudēju.

— Ak vai! Bet varbūt es varu dabūt tādu pašu vietā? Es mēģināšu.

Viņi devās atpakaļ.

— Un vai jūs atceraties, ka reiz uzdāvinājāt man medaljonu? Tādu biezu un smagu, no zelta. Iekšpusē jūs bijāt ierakstījusi pāris sirsnīgu vārdu.

— Jā, atceros.

— Pērngad ārzemēs es atdāvināju jūsu medaljonu, Kamilla.

— Ak tā? Vai tiešām atdāvinājāt? Bet kādēļ?

— Es to atdevu par piemiņu kādam jaunam draugam. Viņš bija krievs. Viņš uz ceļiem man pateicās par šo balvu.

— Vai tiešām viņš tik ļoti priecājās? Ak dievs, uz ceļiem, esmu pārliecināta, ka viņš ļoti priecājās, ja jau metās ceļos! Es jums uzdāvināšu citu medaljonu, bet to gan glabājiet!

Viņi iznāca uz ceļa, kas veda no pils uz dzirnavām. Juhanness apstājās un sacīja:

— Pie šā krūma es reiz pieredzēju dīvainu atgadījumu. Tolaik te viens pats bieži mēdzu staigāt. Bija silts, kluss vasaras vakars. Es atlaidos guļus aiz krūmāja un iegrimu domas. Pēkšņi pa ceļu lēnām tuvojās divi cilvēki. Dāma apstājās. Viņas pavadonis vaicāja: «Kādēļ jūs apstājāties?» Nesaņēmis atbildi, viņš jautājumu atkārtoja: «Vai jums kaut kas notika?» — «Nē,» viņa atbildēja. «Bet jums nevajag tā raudzīties uz mani.» — «Es tikai gāju un lūkojos uz jums,» viņš atbildēja. «Jā,» viņa sacīja, «es zinu, ka mani mīlat bet tēvs jūs noraidīs, saprotiet, tas nav iespējams.»

Viņš nomurmināja: «Jā, tas tiešām nav iespējams.» Tad viņa sacīja: «Cik jums plata roka, lūk, te, kur sākas plauksta. Apbrīnojami plata!» Un viņa satvēra sava pavadoņa roku.

Klusums.

— Un kas notika tālāk?— vaicāja Kamilla.

— Nezinu, — Juhanness atbildēja. — Bet kādēļ viņa teica tādus vārdus par roku?

— Varbūt viņam tiešām bija skaistas rokas. Un tās klāja baltas krekla aproces. Ā, es, liekas, saprotu. Viņa droši vien viņu ļoti mīlēja.

— Kamilla, — viņš sacīja, — ja es jūs ļoti mīlētu un gaidītu dažus gadus... Es tikai tāpat vien vaicāju... Vārdu sakot, es neesmu jūsu cienīgs, bet kā jums šķiet, jūs būtu ar mieru kļūt mana sieva, ja es to lūgtu pēc gada vai diviem gadiem?

Klusums.

Kamilla pēkšņi pietvīka, apjuka un, rokas žņaudzīdama, sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Viņš pievilka meiteni sev klāt un jautāja:

— Kā jums liekas? Vai jūs piekrītat?

— Jā, — viņa atbildēja un iekļāvās viņa skaujās.

Nākamajā dienā Juhanness sagaidīja Kamillu, lai pavadītu viņu uz piestātni. Viņš skūpstīja viņas rokas — tik bērnišķas un nevainīgas, un sirds viņam bija pārpilna līksmes un pateicības.

Viktorija nebija nākusi Kamillai līdzi.

— Kāpēc tevi neviens nepavada?

Mulsi raudzīdamās uz Juhannesu, Kamilla pastāstīja, ka pili piemeklējusi briesmīga nelaime. No rīta atnesta telegramma, pilskungs kļuvis bāls kā nāve, vecais kambarkungs un kambarkundze sākuši skaļi vaimanāt. Vakar vakarā medībās nošauts Oto.

Juhanness satvēra Kamillas roku.

— Nošauts? Leitnants?

— Jā. Līķi ved šurp. Cik briesmīgi!

Viņi gāja tālāk, katrs savās domās nogrimuši, tikai ļaužu burzma piestātnē, kuģis, matrožu saucieni viņus atjēdzināja. Kamilla bikli sniedza viņam roku, viņš to noskūpstīja un teica:

— Kamilla, es neesmu tevis cienīgs, nekādā ziņā neesmu. Bet, ja tu esi ar mieru kļūt mana sieva, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai tu būtu laimīga.

— Es esmu ar mieru. Es to vienmēr esmu vēlējusies, visu laiku.

— Dažas dienas vēlāk es iegriezīšos pilsētā. Pēc nedēļas mēs atkal redzēsimies.

Viņa uzkāpa uz klāja. Juhanness māja ar roku, māja tikmēr, kamēr varēja viņu saredzēt. Kad viņš pagriezās, lai dotos mājup, viņš ieraudzīja Viktoriju, viņa arī turēja rokā mutautiņu un māja Kamillai.

— Es mazliet nokavējos, — viņa sacīja.

Viņš neatbildēja. Ko lai viņš atbildētu? Varbūt izteikt viņai līdzjūtību par zaudējumu, varbūt apsveikt, paspiest roku? Viņas balss bija pilnīgi neskanīga, seja pauda dziļu mulsumu, varēja redzēt, ka viņa pārcietusi smagu triecienu.

Krastmala kļuva tukša.

— Jūsu acs vēl ir sarkana, — viņa teica un pagāja viņam garām. Pēc tam atskatījās.

Viņš joprojām stāvēja tai pašā vietā.

Tad viņa pēkšņi apgriezās un pienāca viņam klāt.

— Oto ir miris, — viņa skarbā balsī sacīja, un viņas acis gailēja. — Jūs klusējat, jūs esat tik pašpārliecināts. Bet viņš bija tūkstošreiz labāks par jums, vai dzirdat! Vai jūs zināt, kā viņš nomira? Viņu nošāva, viņa galvu sašķaidīja gabalu gabalos — mazo, muļķīgo galvu. Viņš bija tūkstošreiz. ..

Viņa sāka elsot un izmisusi aizsteidzās projām.

Vēlā vakarā pie dzirnavnieka durvīm kāds pieklauvēja. Juhanness atvēra durvis un paraudzījās laukā. Aiz durvīm stāvēja Viktorija un māja viņam. Viņš izgāja ārā.

Viņa spēji satvēra viņa roku un veda viņu līdzi pa ceļu; viņas roka bija salta kā ledus.

— Apsēdieties! — viņš sacīja. — Apsēdieties un mazliet atpūtieties! Jūs esat tik nomocījusies.

Viņi apsēdās. Viņa čukstēja:

— Ko gan jūs par mani domājat! Es ne brīdi nelieku jūs mierā!

— Jūs esat ļoti nelaimīga, — viņš atbildēja. — Tagad uzklausiet mani, Viktorij, nomierinieties! Vai es varu jums kaut kā palīdzēt?

— Augstais dievs, neņemiet ļaunā vārdus, ko es šodien teicu! — viņa lūdzās. — Jā, es esmu ļoti nelaimīga, jau daudzus gadus nelaimīga. Es teicu, ka viņš ir tūkstošreiz labāks par jums, tas nav tiesa, piedodiet man! Viņš ir miris, viņš bija mans līgavainis, tas ir viss. Vai jūs domājat, ka es labprāt tam piekritu? Juhannes, paskatieties! Tas ir mans saderināšanās gredzens, es to dabūju jau sen, ļoti sen, bet tagad es to sviedīšu projām, jau sviežu! — Un viņa iemeta gredzenu krūmājā. viņi abi dzirdēja to nokrītam. — To gribēja mans tēvs. Tēvs ir nabags, galīgi nabags, bet Oto būtu mantojis daudz naudas. «Tev tas jādara,» tēvs man sacīja. «Es negribu,» atbildēju. «Domā par saviem vecākiem,» viņš teica, «domā par pili, par mūsu seno vārdu, par manu godu!» — «Labi, es piekrītu, bet pagaidiet trīs gadus!» es atbildēju.

Tēvs man pateicās un bija ar mieru gaidīt, Oto arī gaidīja, visi gaidīja, bet mani piespieda valkāt saderināšanās gredzenu. Laiks aizritēja, es redzēju, ka man nav glābiņa. «Kādēļ lai gaidu vēl ilgāk? Lai mans nākamais vīrs brauc šurp!» es teicu tēvam. «Dievs lai tevi svētī!» tēvs atbildēja un atkal pateicās man, ka es piekritu. Oto atbrauca. Es viņu nesagaidīju kuģu piestātnē, es stāvēju savā istabā pie loga un redzēju viņu atbraucam. Tad es ieskrēju pie māmuļas un nometos viņas priekšā ceļos.

«Kas tev kait, mīļais bērns?» viņa vaicāja. «Es nevaru, nē, es nevaru iet pie viņa,» es sacīju. «Viņš ir atbraucis, viņš stāv tur lejā. Labāk apdrošiniet manu dzīvību, tad es noslīcināšos līcī vai pie dambja, tā man būs labāk.» Māmuļa nobālēja un sāka aiz žēluma raudāt. Ienāca tēvs. «Mīļā Viktorij, Oto ir atbraucis, tev jānāk lejā un jāsagaida līgavainis,» tēvs sacīja. «Es nevaru, nevaru,» es atbildēju un lūdzu, lai viņš apžēlojas par mani un apdrošina manu dzīvību. Tēvs neatbildēja ne vārda, apsēdās uz krēsla un iegrima domās, bet rokas viņam sāka drebēt. To redzot, es sacīju: «Ved šurp manu vīru, esmu ar mieru iet pie viņa.»

Viktorija apklusa. Viņa trīcēja. Juhanness satvēra otru viņas roku un sāka to sildīt plaukstās.

— Paldies! — viņa teica. — Juhannes, lūdzu, turiet manu roku labi cieši! Lūdzu, lūdzu, spiediet stiprāk! Ak dievs, cik jums siltas rokas! Esmu jums ļoti pateicīga. Tikai, lūdzu, piedodiet tos vārdus, ko es teicu kuģu piestātnē!

— Es jau tos sen esmu aizmirsis. Vai gribat, es jums iznesīšu lakatu?

— Nē, paldies! Es nesaprotu, kāpēc trīcu, jo galva man deg. Juhannes, man jums jālūdz piedošana par daudz ko...

— Nē, nē, nevajag. Tā, tagad jūs esat nomierinājusies. Pasēdiet mazliet!

— Jūs teicāt galda runu, tukšojāt glāzi uz manu laimi. Es pat neapjēdzu, ko darīju, no tā brīža, kad jūs piecēlāties, līdz brīdim, kad apsēdāties, es tikai klausījos jūsu balsī. Tā skanēja kā ērģeles, un es cietu, tāpēc ka tā mani satrauca. Tēvs vaicāja, kādēļ es jums kaut ko uzkliedzu un jūs pārtraucu, viņš bija ļoti neapmierināts. Bet māmuļa man nekā nevaicāja, viņa mani saprata. Es viņai visu biju izstāstījusi jau pirms diviem gadiem un, kad atgriezos no pilsētas, atkal visu izstāstīju. Tas bija toreiz, kad mēs satikāmies.

— Nerunāsim vairs par to!

— Labi, bet piedodiet man, lūdzu, esiet žēlsirdīgs! Ko lai es tagad iesāku? Tēvs ir mājās, viņš staigā šurp un turp pa savu kabinetu. Tas viņam ir briesmīgs trieciens. Rīt ir svētdiena, viņš ir licis, lai atbrīvo visus kalpus, nevienu citu rīkojumu nav vairs devis. Viņa seja ir kļuvusi pelēka, viņš visu laiku tikai klusē — tā viņu ietekmējusi znota nāve. Es pateicu māmuļai, ka iešu pie jums. «Rīt no rīta mums abām, tev un man, jābrauc kambarkungam un kundzei līdzi uz pilsētu,» viņa sacīja. «Es iešu pie Juhannesa,» es atkārtoju. «Tēvam nav naudas, mēs visi trīs šeit dzīvot vairs nevaram, viņš te, pilī, paliks viens pats,» māmuļa atbildēja un sāka runāt par kaut ko citu. Tad es gāju uz durvīm. Māmuļa paskatījās uz mani. «Tagad es iešu pie viņa,» es teicu pēdējo reizi. Māmuļa pienāca man klāt, noskūpstīja mani un teica: «Dievs lai jūs svētī!»

Juhanness atlaida viņas rokas un sacīja:

— Tā, tagad jūs esat sasildījusies.

— Mīļš paldies! Jā, nu man ir silti... «Dievs lai jūs svētī!» māmuļa teica. Es viņai esmu visu izstāstījusi, viņa to sen zina. «Bet, dārgais bērns, kuru tad tu īsti mīli?» viņa jautāja. «Vai tev tas vēl jāvaicā?» es atbildēju. «Es mīlu Juhannesu, tikai viņu esmu mīlējusi visu mūžu, tikai viņu vienīgo...»

Viņš sakustējās.

— Ir jau vēls. Mājās droši vien par jums uztraucas.

— Nē, — viņa atbildēja. — Viņi taču zina, ka es mīlu jūs, Juhannes, jūs taču pats nojaušat, ka viņi zina. Es tik ļoti pēc jums ilgojos visus šos gadus, neviens, neviens to nespēj saprast. Es gāju te pa ceļu un domāju: «Tagad iegriezīšos mežā, jo viņam patika staigāt pa mežu.» Un tā es darīju. Tajā dienā, kad dabūju zināt, ka jūs esat pārbraucis, es uzvilku gaišas drēbes, savu dzelteno kleitu, aiz satraukuma un gaidām es jutos gluži slima, staigāju no istabas istabā. «Kā tu šodien staro!» māmuļa sacīja.

Es staigāju un visu laiku atkārtoju: «Viņš ir atgriezies! Viņš ir brīnišķīgs, un viņš ir atgriezies, tā tas ir!» Nākamajā dienā es vairs nespēju izturēt, atkal uzvilku dzelteno kleitu un gāju uz akmeņlauztuvi, lai jūs satiktu. Vai atceraties? Es jūs tiešām satiku, bet teicu jums, ka nācu plūkt puķes, bet tas man nebija ne prātā. Jūs vairs nepriecājāties, mani ieraudzījis, tomēr es jums pateicos, ka jūs sastapu. Kopš mūsu pēdējās tikšanās bija pagājuši vairāk nekā divi gadi. Jums rokā bija zars, jūs sēdējāt un to vicinājāt, bet, kad jūs aizgājāt, es paņēmu šo zaru, noglabāju un pārnesu mājās...

— Viktorij, — viņš trīsošā balsī sacīja, — nekad vairs tā nerunājiet!

— Nekad vairs? — viņa izbijusies iesaucās un satvēra viņa roku. — Nē, es to nedarīšu. Jums nepatīk to dzirdēt. — Viņa satraukti glāstīja Juhannesa roku. — Kā es drīkstēju cerēt, ka jums tas patiks! Esmu nodarījusi jums tik daudz ļauna. Bet varbūt ar laiku jūs man piedosiet?

— Es sen esmu jums piedevis. Bet runa nav par to.

— Par ko tad? Klusums.

— Man jau ir līgava, — viņš atbildēja.

X

Dienu vēlāk, svētdienā, pilskungs ieradās pie dzirnavnieka un lūdza, lai viņš pievakarē atnāk uz pili un aizved leitnanta Oto līķi uz piestātni. Dzirnavnieks neizpratnē raudzījās uz pilskungu, bet pilskungs paskaidroja, ka visi kalpi atlaisti un aizgājuši uz baznīcu, mājās neesot neviena no saimes ļaudīm.

Kā redzams, pilskungs naktī nebija ne acu aizvēris, viņš izskatījās kā viesis no viņsaules, turklāt nebija skuvies. Tomēr viņš, kā parasti, vicināja savu niedres spieķi un turējās stalti.

Uzvilcis labākās drēbes, dzirnavnieks devās uz pili. Kad viņš bija iejūdzis zirgus, pats pilskungs palīdzēja viņam iznest šķirstu un novietot ratos. Viss norisinājās klusi, gandrīz vai noslēpumaini, tuvumā nebija manāma neviena dzīva dvēsele.

Dzirnavnieks brauca uz piestātni. Viņam sekoja kambarkungs, kambarkundze un pilskundze ar Viktoriju. Visi četri nāca kājām. Pilskungs vēl ilgi stāvēja uz kāpnēm un māja ar roku. Vējš plivināja viņa sirmos matus.

Kad šķirsts bija uzvilkts uz kuģa, uz klāja uzgāja arī pavadītāji. Pilskundze, stāvēdama pie margām, uzsauca dzirnavniekam, lai viņš pasveicina pilskungu, arī Viktorija lūdza to darīt.

Tad kuģis atgāja. Dzirnavnieks ilgi pavadīja to ar skatienu. Pūta stiprs vējš, jūra viļņojās. Tikai pēc stundas ceturkšņa kuģis pazuda aiz salām. Tad dzirnavnieks brauca mājās.

Viņš ieveda zirgus stallī, iedeva tiem barību un gribēja ieiet pilī, lai nodotu pilskungam sveicienus no sievas un meitas. Taču izrādījās, ka virtuves durvis ir aizslēgtas. Viņš apgāja mājai apkārt, lai ieietu pa galvenajām durvīm, bet atklājās, ka tās arī ir aizslēgtas. «Pilskungs laikam guļ dienvidu,» dzirnavnieks nodomāja. Un, tā kā viņš bija goda vīrs un gribēja izpildīt savu solījumu, tad devās uz saimes māju, cerēdams tur kādu satikt, lai uzticētu nodot pilskungam sveicienus no savējiem.

Saimes mājā nebija neviena cilvēka. Viņš apgāja apkārt pagalmam un ielūkojās kalpoņu namiņā. Arī tur neviena nebija. Visa pils bija kā izmirusi.

Dzirnavnieks jau grasījās iet projām, kad pamanīja pils pagrabā iespīdamies gaismu. Viņš apstājās. Pa mazajiem, režģotajiem lodziņiem viņš skaidri saredzēja kādu cilvēku, kurš devās lejā pagrabā, vienā rokā nesdams sveci, otrā — ar sarkanu zīdu pārvilktu krēslu. Tas bija pilskungs. Viņš bija noskuvies un uzvilcis fraku, saposies gluži kā uz viesībām. «Varbūt pieklauvēt pie loga un nodot sveicienus no kundzes?» dzirnavnieks prātoja, tomēr nekustēja no vietas.

Pilskungs palaida gaismu apkārt un ielūkojās visos kaktos. Tad viņš izvilka salmu vai siena maisu un nolika to pie durvju sliekšņa. Tad no kannas aplēja maisu ar kādu šķidrumu. Pēc tam viņš atnesa pie durvīm kastes, salmus un saliekamās dārza kāpnes un arī aplaistīja ar šķidrumu no kannas. Dzirnavnieks ievēroja, ka viņš pūlas nenotriept pirkstus un drēbes. Beidzot viņš paņēma sveces galiņu, novietoja uz maisa un rūpīgi aplika tam apkārt salmus. Tad pilskungs apsēdās krēslā.

Dzirnavnieks nevarēja vien nobrīnīties, raudzīdamies šajos priekšdarbos, un viņa dvēselē modās tumša nojausma. Pilskungs kā sastindzis sēdēja krēslā un nenovērsa skatienu no sveces, kas saruka arvien vairāk un vairāk. Rokas viņš bija uzlicis uz ceļiem. Dzirnavnieks redzēja, ka viņš notrauš puteklīti no melnās frakas un atkal uzliek rokas uz ceļiem.

Tad sirmais dzirnavnieks lielās bailēs iekliedzās.

Pilskungs pagrieza galvu un pavērās ārā pa logu. Pēkšņi viņš pietrūkās kājās, pienāca pie loga un pieplaka pie rūts. Viņa skatienā jautās neizsakāmas ciešanas.

Viņš savieba seju, mēmās dusmās pacēla pret logu sažņaugtas dūres, tad sāka draudēt tikai ar vienu roku, bet pats kāpās atpakaļ. Pēkšņi viņš uzgrūdās krēslam, svece apgāzās. Tai pašā mirklī uzšāvās milzu liesma.

Dzirnavnieks kliegdams metās projām. Vispirms viņš šausmās apskrēja apkārt pagalmam, nezinādams, ko iesākt, tad pieskrēja pie pagraba loga, izsita rūti un skaļi sauca pilskungu; pēc tam pieliecies sāka raustīt dzelzs režģus, salieca un izrāva laukā.

Pēkšņi viņš izdzirdēja balsi, balsi bez vārdiem, tādu kā vaidu, tas nāca gluži kā no pazemes; vaids atskanēja divas reizes, un dzirnavnieks nāves baismās atrāvās no loga un metās bēgt uz mājām. Viņš neuzdrīkstējās pavērties atpakaļ.

Kad viņš pēc brīža kopā ar Juhannesu atskrēja atpakaļ, pils — lielā, vecā koka ēka — jau bija liesmās. Piesteidzās arī daži cilvēki no piestātnes, taču nekā vairs nevarēja glābt. Viss nodega līdz pamatiem.

Bet dzirnavnieks bija kluss kā kaps.

XI

Vai jūs zināt, kas ir mīlestība? Tā ir tikai vējš, kas iešalcas rožu krūmos un aprimst. Taču mēdz būt arī citāda mīlestība — gluži kā neizdzēšams zīmogs tā pastāv visu mūžu, līdz pat nāvei. Gan vienu, gan otru ir radījis dievs, un ar viņa ziņu mīlestība ir vai nu nemirstīga, vai mirstīga.

Pa ceļu iet divas mātes un sarunājas. Viena ir uzposusies gaiši zilā kleitā, jo viņas mīļotais ir atgriezies mājās no ilgiem klejojumiem. Otra ir ģērbusies sērās. Viņai bija trīs meitas, divas melnīgsnējas un trešā gaišmate. Gaišmate ir mirusi. Jau aizritējuši desmit gadi, veseli desmit gadi, bet māte joprojām valkā sēras.

— Šodien tik brīnišķīgs laiks! — iesaucas māte, kas ģērbusies zilās drēbēs, un sasit plaukstas. — Siltums mani reibina, mīlestība mani reibina, esmu laimes pārpilna! Es te, ceļa vidū, varētu izģērbties kaila, izstiept rokas pret sauli un saņemt tās skūpstus.

Bet sērās tērptā klusē, viņa nepasmaida un neatbild.

— Vai tu joprojām skumsti par savu meitiņu? — savā vientiesībā jautā zili ģērbtā.

— Pagājuši taču jau desmit gadi.

Māte sēru drānās atbild:

— Jā. Tagad viņai būtu piecpadsmit.

Tad zilās drēbēs ģērbtā saka, lai viņu mierinātu:

— Bet tev vēl ir divas meitas, tās taču ir dzīvas!

— Jā, bet abas ir tumšmates. — Sērojošā māte ieraudas. — Mirusī bija gaišmate.

Un abas mātes izšķiras un katra aiziet savu ceļu — katra ar savu mīlestību ...

Bet abām melnīgsnējām meitām arī katrai bija sava mīlestība, un viņas abas mīlēja vienu un to pašu vīrieti.

Viņš atnāca pie vecākās māsas un teica:

— Gribu lūgt jums padomu, jo es mīlu jūsu māsu. Vakar es kļuvu viņai neuzticīgs, viņa mani pārsteidza, kad es gaitenī skūpstīju viņas istabeni. Viņa klusi iekliedzās — tas bija nevis kliedziens, bet vaids — un pagāja garām. Ko lai es tagad daru? Es mīlu jūsu māsu, parunājiet ar viņu, dieva dēļ, palīdziet man!

Vecākā māsa nobāl un tver ar roku pie sirds, taču tūlīt pasmaida, itin kā viņu svētīdama, un saka:

— Es jums palīdzēšu.

Nākamajā dienā viņš aiziet pie jaunākās māsas, nokrīt viņas priekšā ceļos un atzīstas mīlestībā.

Meitene viņu ar skatienu nomēra no galvas līdz kājām un atbild:

— Jūs lūdzat, lai jums dāvāju žēlastību, bet es diemžēl nevaru dot vairāk par desmit kronām. Ejiet pie manas māsas, viņa ir bagātāka par mani.

Pēc šiem vārdiem viņa aiziet, lepni pacēlusi galvu. Bet, iegājusi savā istabā, viņa nokrīt uz grīdas un aiz mīlestības lauza rokas.

Ir ziema, ārā auksts, migla, putekļi un vējš. Juhanness atkal ir pilsētā, apmeties savā agrākajā istabiņā, apses zari atkal sitas pret koka mājas sienu un logu, no kura viņš ne vienreiz vien ir sveicis rītausmu. Patlaban saule nav redzama.

Darbs aizņēma viņam visu laiku, viņš aprakstīja veselu kaudzi papīra, pa ziemu tā vēl auga augumā. Brīnumainiem notikumiem pārbagāta bija viņa fantāzijas valstība — melnum melna nakts, ko apspīdēja liesmaini sarkana saule.

Taču dienas mēdza būt dažādas, labās mijās ar ļaunajām, un lāgiem pašā darba iekaismē kāda doma, kādas acis, kāds sen sacīts vārds uzplaiksnīja atmiņā — un iedvesma noplaka. Tad viņš piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu, no vienas sienas līdz otrai; viņš bieži tā staigāja, grīdā bija nomīdīta gaiša taciņa, kas diendienā kļuva aizvien gaišāka...

«Šodien es nevaru strādāt, nevaru domāt, nevaru izbēgt no atmiņām, tāpēc mēģinu aprakstīt to, ko pieredzēju kādu nakti. Dārgo lasītāj, šodien man ir gaužām grūta diena. Snieg, uz ielas neredz neviena cilvēka, viss ir skumjš, un manā sirdī valda bezgalīgas skumjas. Es pagājos pa ielu, pēc tam stundām ilgi staigāju pa istabu, pūlēdamies kaut mazliet sakopot domas, bet nu jau klāt pievakare, un man nemaz nav kļuvis labāk. Manās krūtīs jau vajadzētu degt liesmai, bet es esmu salts un bāls kā dziestoša diena. Dārgo lasītāj, šādā dvēseles noskaņā mēģināšu aprakstīt gaišu, burvīgu nakti. Darbs mani nomierinās, un, kad būs aizritējušas dažas stundas, es varbūt atkal atgūšu prieku...»

Pie durvīm klauvē, istabā ienāk Kamilla Seiere — viņa jaunā līgava, ar ko viņš slepus saderinājies. Juhanness noliek spalvu un pieceļas. Viņi uzsmaida viens otram un sasveicinās.

— Kāpēc tu man nemaz nevaicā par balli? — viņa tūlīt jautā un atmetas krēslā.

— Es dejoju katru deju. Balle ilga līdz trim. Es dejoju ar Ričmondu.

— Tūkstoškārt pateicos, ka tu atnāci, Kamilla. Man tik bēdīgi, bet tu esi tik līksma, tas man palīdzēs izkliedēt skumjas. Kāds tērps tev bija ballē?

— Sarkans, protams. Ak dievs, es neko neatceros, bet laikam gan briesmīgi daudz runāju un smējos. Bija tik jautri. Jā, man bija sarkana kleita bez piedurknēm, pleci pavisam kaili. Bet Ričmonds strādā sūtniecībā Londonā.

— Ak tā?

— Viņa vecāki ir angļi, bet viņš dzimis te. Kas vainas tavām acīm? Tās ir gluži sarkanas. Vai tu esi raudājis?

— Nē, — viņš smiedamies atbild. — Es pārāk cieši ielūkojos savā stāstījumā, bet tur spīd tik spoža saule. Kamilla, esi laba meitene, neplēs vairs papīru, tu jau tik daudz saplēsi.

— Ak dievs, es aizdomājos! Nedusmojies, Juhannes!

— Nekas, tie bija tikai uzmetumi. Bet, paklau, matos tev droši vien bija roze?

— Kā tad! Tumšsarkana roze, gandrīz melna. Zini ko, Juhannes, mēs kāzu ceļojumā varētu braukt uz Londonu. Tur nemaz neesot tik nelāgi, kā stāsta. Tās ir tikai izdomas, ka tur vienmēr esot migla.

— Kā tu zini?

— Ričmonds stāstīja. To viņš man stāstīja šonakt, bet viņš jau nu zina. Jā, tu taču pazīsti Ričmondu?

— Nē, nepazīstu. Reiz viņš man par godu teica runu, viņam bija briljanta aproču pogas. Tik daudz es par viņu atceros.

— Viņš ir apburošs. Viņš pienāca man klāt, palocījās un teica: «Jūs droši vien mani vairs neatceraties, jaunkundz.» Zini, es viņam iedevu rozi.

— Rozi? Kādu rozi?

— To, kas bija man matos. Es to iedevu viņam.

— Tu, kā manu, esi tajā Ričmondā iemīlējusies. Kamilla tumši pietvīkst un sāk dedzīgi aizstāvēties.

— Nē, nepavisam ne, nē, nē! Ja cilvēks patīk, ja pret viņu labi izturas, tas nebūt nenozīmē, ka... Juhannes, tu esi galīgi jucis! Es nemūžam vairs neminēšu viņa vārdu.

— Dievs ar tevi, Kamilla, es nemaz nevēlējos... Nedomā, lūdzu... Gluži pretēji, es gribu viņam pateikties, ka viņš tevi izklaidēja.

— Tā nu vēl trūka, uzdrošinies tikai! Savu mūžu vairs nerunāšu ar viņu ne vārda.

Klusums.

— Labi, lai tas paliek, — viņš saka. — Vai tu jau iesi?

— Jā, ilgāk vairs nevaru palikt. Kā tev veicas darbs? Māmiņa par to apvaicājās.

Un iedomājies — es tik sen nebiju redzējusi Viktoriju, bet nupat satiku.

— Nupat?

— Jā, nākot šurp. Viņa man uzsmaidīja. Ak dievs, kā viņa sakritusi! Paklau, vai tu drīz brauksi uz mājām?

— Jā, drīz, — viņš atbild un pietrūkstas kājās. Viņa seju klāj sārtums. — Varbūt jau tuvākajās dienās. Vispirms man jāuzraksta kaut kas, man tikko ienāca prātā, mana stāsta beigas. Jā, tās man jāuzraksta, katra ziņā jāuzraksta! Iedomājies, ka tu raugies uz pasauli no augšas, tā atgādina skaistu un dīvainu pāvesta mantiju. Tās ielocēs klaiņā cilvēki, viņi staigā pa pāriem, krēslo, viss apklusis, tā ir mīlestības stunda. Es nosaukšu savu grāmatu — «Paaudžu paaudzes». Man liekas, tā būs varena aina. Es bieži esmu redzējis to ar savām gara acīm, un ikreiz man šķiet, ka manas krūtis izplešas un es ietveru savās skavās visu pasauli. Lūk, cilvēki, dzīvnieki, putni — viņiem visiem reiz pienāk mīlestības stunda, Kamilla. Visapkārt jaušas kaislas gaidas, acīs kvēl liesmas, krūtis cilājas. Pār zemi klājas liega sārtme, tas ir kauna sārtums no visām šīm kailajām sirdīm, un arī nakts top liegi sārta. Bet tālumā slienas augsti, dusoši kalni, tie nekā nav redzējuši, nekā nav dzirdējuši. Bet no rīta dievs lej pār visu savas siltās saules spožos starus. Grāmata sauksies «Paaudžu paaudzes».

— Ak tā?

— Jā. Un, kad būšu to pabeidzis, es braukšu projām. Liels paldies, Kamilla, ka tu atnāci! Un aizmirsti visu, ko es teicu! Es nekā ļauna nedomāju.

— Es visu jau esmu aizmirsusi. Bet viņa vārdu es nekad vairs neminēšu, nekad vairs.

Nākamajā rītā Kamilla atnāk atkal. Viņa ir bāla un neparasti satraukta.

— Kas tev kaiš? — viņš vaicā.

— Man? Nekas, — viņa steigšus atbild. — Bet es mīlu tikai tevi. Nedomā, ka ar mani kaut kas noticis un es tevi vairs nemīlu. Tagad paklausies, ko es izdomāju: mēs nebrauksim uz Londonu. Ko mēs tur darīsim? Viņš pats nezina, ko runā, šis balamute, tur ir daudz vairāk miglas, nekā viņš stāsta. Kāpēc tu manī tā skaties? Es jau nemaz neminēju viņa vārdu. Šitāds melsējs, viņš man visu sameloja. Uz Londonu mēs nebrauksim.

Viņš skatās uz viņu, sāk raudzīties vērīgāk.

— Labi, nebrauksim uz Londonu, — viņš domīgi nosaka.

— Lieliski! Tātad nolemts! Vai tu esi pabeidzis rakstīt to grāmatu par paaudzēm? Ak tu kungs, cik tas ir interesanti! Pabeidz to labi drīz, Juhannes, un atnāc pie mums! Mīlestības stunda, tu taču tā sacīji, vai ne? Un dīvaina pāvesta mantija ar ielocēm, un liegi sārta nakts, redzi, cik labi es visu atceros, ko tu man stāstīji. Pēdējā laikā es retāk te esmu nākusi, bet tagad nākšu katru dienu un apjautāšos, kad tu to pabeigsi.

— Es to pabeigšu drīz, — viņš saka, joprojām raudzīdamies uz Kamillu.

— Šodien es paņēmu tavas grāmatas un ienesu savā istabā. Es gribu tās pārlasīt.

Tas man sagādās lielu prieku. Paklau, Juhannes, esi tik labs, pavadi mani uz mājām, es nezinu, vai gluži mierīgi tikšu līdz mājām. Varbūt kāds gaida mani lejā, staigā pa ielu un gaida. Esmu gandrīz vai par to pārliecināta... — Pēkšņi viņa sāk raudāt un caur asarām čukst: — Es viņu nosaucu par meli, man to nevajadzēja darīt. Man žēl, ka tā darīju. Viņš man nav melojis, tieši otrādi, viņš visu laiku... Otrdien mums būs viesi, taču viņa nebūs, bet tu atnāc, vai dzirdi? Vai tu man to apsoli? Tomēr es nedrīkstēju runāt par viņu slikti. Nezinu, ko tu par mani domā...

Viņš atbild:

— Liekas, es sāku saprast, kas ar tevi notiek.

Viņa metas Juhannesam ap kaklu, piekļaujas viņam pie krūtīm, apmulsumā trīcēdama.

— Bet es mīlu arī tevi! — viņa izsaucas. — Tu nedrīksti domāt citādi! Es nemīlu viņu vien, tik ļauni tas nav. Kad tu pērngad mani bildināji, es jutos ļoti laimīga, bet tad ieradās viņš. Es neko nesaprotu. Vai esmu tik nekrietna, Juhannes? Es viņu mīlu mazlietiņ vairāk nekā tevi, es tur nekā nevaru līdzēt, tas mani pēkšņi pārņēma. Ak dievs, kopš viņu ieraudzīju, es jau daudzas naktis neesmu ne acu aizvērusi, es mīlu viņu aizvien vairāk un vairāk. Ko lai daru? Tu esi par mani daudz vecāks, dod man padomu! Viņš pavadīja mani līdz šejienei un tagad stāv tur, ārā, un gaida, lai pavadītu uz mājām, varbūt viņš ir galīgi pārsalis. Vai tu mani nicini, Juhannes? Es viņu neesmu skūpstījusi, nē, tici man, es viņam tikai iedevu rozi. Kāpēc tu neatbildi, Juhannes? Tev jāsaka, ko lai es daru, jo ilgāk vairs nevaru izturēt!

Juhanness sēž nepakustēdamies un klausās. Pēc tam viņš saka:

— Man nav ko atbildēt.

— Paldies, mīļais Juhannes, paldies, ka tu nedusmojies uz mani! — viņa saka un notrauš asaras. — Bet tici, es mīlu arī tevi. Mīļais dievs, es tagad nākšu pie tevis biežāk, darīšu visu, ko tu gribi. Tomēr viņu es mīlu vairāk. Es to negribēju. Tā nav mana vaina.

Viņš klusēdams pieceļas un, uzlicis galvā cepuri, saka:

— Vai iesim?

Viņi devās lejup pa kāpnēm.

Uz ielas stāvēja Ričmonds. Viņš bija jauns vīrietis tumšiem matiem un brūnām acīm, kurās dzirkstīja jaunība un dzīvotprieks. Salā viņa vaigi bija piesārtuši.

— Vai neesat nosalis? — Kamilla jautāja, pieskriedama pie jaunekļa.

Viņas balss aiz saviļņojuma drebēja. Pēkšņi viņa metās atpakaļ pie Juhannesa, ieķērās viņam elkonī un sacīja:

— Piedod, ka nejautāju, vai arī tev nav auksti! Tu taču neesi uzvilcis mēteli. Es atnesīšu, vai gribi? Negribi? Tad aizpogā vismaz svārkus!

Un viņa aizpogāja Juhannesa svārkus.

Juhanness sniedza Ričmondam roku. Viņš jutās tik savādi, it kā tas, kas patlaban notika, neskartu viņu. Piespiesti smaidīdams, viņš nomurmināja:

— Priecājos jūs atkal sastapt.

Ričmonda sejā nemanīja nedz mulsuma, nedz izlikšanas. Viņš sveicināja Juhannesu kā labu paziņu un zemu palocījās.

— Nesen es redzēju vienu no jūsu grāmatām kādā Londonas grāmatnīcas logā, — viņš sacīja. — Tā bija tulkota angļu valodā. Bija tik patīkami ieraudzīt šo grāmatu — it kā sveikas no dzimtenes.

Kamilla gāja starp abiem vīriešiem un skatījās gan uz vienu, gan uz otru.

— Tātad tu atnāksi otrdien, Juhannes? Piedod, ka es domāju tikai par sevi! — viņa piebilda un iesmējās. Bet tūlīt it kā nožēlā pievērsās Ričmondam un lūdza arī viņu atnākt. Būšot tikai paziņas, Viktorija un viņas māte arī ielūgtas, kopā kādi pārdesmit cilvēki.

Pēkšņi Juhanness apstājās un sacīja:

— Man jāiet atpakaļ.

— Uz redzēšanos otrdien! — Kamilla atbildēja.

Ričmonds satvēra Juhannesa roku un sirsnīgi paspieda. Tad abi laimīgie jaunieši divatā turpināja savu ceļu.

XII

Zilās drēbēs ģērbusies sieviete bija ārkārtīgi satraukta, viņa ik mirkli gaidīja norunāto signālu no dārza, bet mājā nedrīkstēja nākt iekšā, iekāms nebija aizgājis viņas vīrs. Ak šis vīrs, četrdesmit gadu vecs, turklāt plikpauris! Kāda draudīga doma šovakar tirdīja viņu? Viņš izskatījās bāls, nepakustēdamies sēdēja krēslā, nolīcis pār avīzi.

Viņa nekur vairs nerada mieru. Nu jau pulkstenis nosita vienpadsmit. Bērnus viņa sen bija apguldījusi, bet vīrs vēl negāja projām. Kas notiks, ja atskanēs signāls un durvis atdarīs slepenā atslēdziņa — un abi vīrieši satiksies, stāvēs seju pret seju un raudzīsies viens otram acīs! Viņa neuzdrīkstējās šo domu izdomāt līdz galam.

Viņa ierāvās vistumšākajā istabas kaktā, lauzīja rokas un neizturējusi beidzot sacīja:

— Pulkstenis jau ir vienpadsmit. Ja tu gribi iet uz klubu, tad ir pēdējais laiks.

Vīrs tūlīt piecēlās, nobālēja vēl vairāk un izgāja ārā no istabas, ārā no mājas.

Pie dārza žoga viņš apstājās un izdzirdēja klusu svilpienu. Uz grantētā celiņa nočirkstēja soļi, dārza vārtiņos noskrapstēja atslēga, un pēc brītiņa viesistabā aiz aizkariem parādījās divas ēnas.

Gan signāls, gan soļi, gan abas ēnas aiz aizkariem — tas viss viņam jau bija sen pazīstams.

Viņš iet uz klubu. Tas ir atvērts, logos deg gaisma, bet viņš neiet iekšā. Pusstundu viņš staigā pa ielām, gar savu dārzu, bezgalīgu pusstundu. «Pagaidīšu vēl mazliet,» viņš nodomā un paklaiņo stundas ceturksni. Beidzot viņš ieiet dārzā, dodas augšā pa kāpnēm un piezvana pie savas mājas durvīm.

Kalpone paver durvis un, lūkodamās pa spraugu, saka:

— Kundze jau sen...

Tad viņa apraujas, ieraudzījusi, kas stāv aiz durvīm.

— Apgūlusies, protams, — viņš turpina. — Esiet tik laba un pasakiet kundzei, ka pārnācis viņas vīrs.

Kalpone aiziet. Viņa pieklauvē un saka caur durvīm:

— Man lika pateikt, ka pārnācis kungs.

Kundze no istabas vaicā:

— Ko tu saki? Vai pārnācis kungs? Kas tev lika to teikt?

— Pats kungs. Viņš stāv ārā.

Kundzes istabā atskan kluss izsauciens, tad steidzīgi čuksti, durvis atveras un aizveras. Pēc tam viss apklust. Ienāk kungs. Sieva viņu sagaida ne dzīva, ne mirusi.

— Klubs bija slēgts, — viņš tūlīt aiz līdzjūtības saka. — Es sūtīju kalponi, lai tu neizbītos.

Viņa atkrīt krēslā — viņa ir nomierinājusies, laimīga, glābta. Šajā svētlaimes noskaņā viņā uzvilnī labsirdība, un viņa vaicā vīram, kā viņš jūtas.

— Tu esi tik bāls. Vai tev kas kaiš, dārgais?

— Es neesmu slims, — viņš atbild.

— Varbūt kaut kas noticis? Tu tik dīvaini esi saviebis seju.

— Ne, es smaidu. Tāds ir mans smaids. Turpmāk gribu tikai šādi smaidīt.

Viņa klausās šajos strupajos, aizsmakušā balsī teiktajos vārdos un nesaprot to jēgu. Ko viņš grib sacīt?

Pēkšņi viņš ar neiedomājamu spēku ieskauj viņu kā spīlēs un čukst viņai tieši sejā:

— Kā tu domā, ja mēs uzliktu viņam ragus... tam, kas aizgāja... Ja mēs uzliktu viņam ragus?

Viņa iekliedzas un sauc kalponi. Īsi, dzedri iesmiedamies, viņš palaiž vaļā sievu un, plati muti atplētis, sit sev pa gurniem.

No rīta kundzes labā sirds atkal ņem virsroku, viņai saka vīram:

— Vakar vakarā tev uznāca savāda lēkme, tagad tā pārgājusi, tomēr tu vēl esi bāls.

— Jā, — viņš atbild, — manā vecumā asprātība maksā dārgi. Es nekad vairs nemēģināšu būt asprātīgs.

Mūks Vends man stāstīja par dažādām mīlestībām un beidzot vēl izklāstīja vienu, piebilzdams:

— Pasaulē nav nekā skaistāka par šādu mīlestību!

Jaunlaulātie nule atgriezušies mājās, viņu garais kāzu brauciens ir beidzies, un viņi sāk dzīvot divatā.

Krītoša zvaigzne nomet loku pār viņu mājas jumtu.

Vasarā jaunie kopā pastaigājas, cieši piespiedušies viens otram. Viņi plūc dzeltenas, sarkanas un zilas puķes dāvā tās viens otram, vēro, kā vējš liec zāli, klausās putnu dziesmās, un ik vārds, ko viņi izrunā, ir kā glāsts. Ziemā viņi vizinās ragavās ar zvārgulīšiem, debesis ir zilas un augšā, mūžības plašumos, joņo zvaigznes.

Tā pagāja daudzi, daudzi gadi. Jaunajam pārim auga trīs bērni bet viņu sirdis joprojām bija vienotas tāpat kā tai dienā, kad viņi pārmija pirmo skūpstu.

Bet tad vīrs sasirga, slimība viņu ilgi piesaistīja pie gultas, un viņa sievas pacietība tika smagi pārbaudīta. Tajā dienā, kad viņš beidzot bija izveseļojies un piecēlās no gultas, viņš sevi vairs nepazina: slimība bija viņu izkropļojusi, viņam bija izkrituši visi mati.

Viņu pārņēma drūmas domas. Kādu rītu viņš jautāja sievai:

— Tu droši vien mani vairs nemīli?

Taču laulātā draudzene pietvīka, apskāva viņu, skūpstīja tikpat kaisli kā viņu mīlestības pavasarī un atbildēja:

— Es tevi mīlu, mīlu tāpat kā agrāk. Es nemūžam neaizmirsīšu, ka tu izvēlējies tieši mani, nevis citu, ka tu dāvāji man mūža laimi.

Un viņa iegāja savā istabā un līdz ādai nogrieza savus gaišos matus, lai izskatītos līdzīga vīram, ko viņa bezgala mīlēja.

Un atkal pagāja daudzi, daudzi gadi, jaunais pāris novecoja, viņu bērni pieauga.

Savos priekos viņi dalījās tāpat kā agrāk. Vasarā viņi pastaigājās pa laukiem un lūkojās, kā viļņojas zāle, bet ziemā, ietinušies kažokos, zvaigžņotās naktīs vizinājās ar kamanām. Un sirds viņiem joprojām bija kvēla un līksma, it kā viņi būtu dzēruši burvju vīnu.

Tad sievu ķēra trieka. Vecīte vairs nevarēja staigāt, viņu vajadzēja stumt krēslā ar riteņiem, un to darīja viņas vīrs. Viņa neizsakāmi cieta no savas nelaimes, un bēdas viņas sejā iegrauza dziļas grumbas.

Tad kādu dienu viņa sacīja:

— Labāk es būtu nomirusi. Esmu tik nožēlojama un neglīta, bet tava seja joprojām ir skaista, tu mani vairs nevari skūpstīt un mīlēt tā kā agrāk.

Bet vīrs viņu apskāva un aizgrābts atbildēja:

— Es tevi mīlu vēl vairāk, vairāk par savu dzīvību, mīlu tevi tāpat kā pirmajā dienā, tāpat kā pirmajā brīdī, kad tu man iedevi rozi. Vai atceries? Tu iedevi man rozi un lūkojies manī ar savām skaistajām acīm. Roze smaržoja tāpat kā tu, tu pietvīki tikpat sārta kā roze, un es apreibu no tevis. Bet tagad es tevi mīlu vēl vairāk, tu esi skaistāka nekā jaunībā, un es tev no visas sirds pateicos par katru dienu, ko tu pavadīji kopā ar mani.

Un vīrs iegāja savā istabā un ielēja sev sejā sērskābi, lai sevi sakropļotu, un tad teica sievai:

— Ar mani notika nelaime, man iešļācās sejā sērskābe, mani vaigi tagad ir apdedzināti — tagad tu droši vien mani vairs nemīlēsi?

— Ak, mans līgavaini, mans mīļotais! — sirmgalve čukstēja un skūpstīja viņa rokas. — Tu esi visskaistākais vīrietis pasaulē, no tavas balss skaņas mana sirds joprojām notrīc, es tevi mīlēšu līdz savai nāves stundai.

XIII

Juhanness sastapa Kamillu uz ielas. Viņa bija kopā ar māti, tēvu un jauno Ričmondu. Apturējuši karieti, viņi laipni uzsauca Juhannesam.

Kamilla satvēra viņu aiz rokas un sacīja:

— Tu neatnāci pie mums. Mums bija tik liela balle! Mēs tevi gaidījām līdz pat pēdējam brīdim, bet tu neatnāci.

— Es biju aizņemts, — viņš atbildēja.

— Nedusmojies, ka es vēl neesmu aizgājusi pie tevis,— viņa turpināja. — Tagad es noteikti drīz ieradīšos, līdzko Ričmonds aizbrauks. Ai, kāda mums bija balle!

Viktorijai kļuva slikti, viņu pārveda mājās, vai tu esi to dzirdējis? Pēc dažām dienām es viņu apciemošu. Viņai droši vien jau ir daudz labāk, drīz vien pavisam atspirgs. Es Ričmondam iedāvināju medaljonu, gandrīz tādu pašu kā tev. Juhannes, apsoli man, ka pieskatīsi savu krāsni! Rakstot tu visu aizmirsti, un tava istaba kļūst kā ledus pagrabs. Tev jāsauc istabene!

— Labi, es saukšu istabeni, — viņš atbildēja.

Arī Seiera kundze vērsās pie Juhannesa, izvaicāja par viņa darbu. Kā sokas «Paaudžu paaudzes»? Viņa nepacietīgi gaidot nākamo Juhannesa darbu.

Juhanness pieklājīgi atbildēja uz visiem jautājumiem un zemu palocījās. Kariete aizbrauca. Kāda viņam daļa gar to visu — šo karieti, šiem cilvēkiem, šīm sarunām!

Viņš pēkšņi samanīja dvēselē tukšumu un saltumu, un šī sajūta neizgaisa līdz pat mājām. Uz ielas gar viņa durvīm staigāja kāds cilvēks. Tas bija sens paziņa, bijušais pils mājskolotājs.

Juhanness sasveicinājās ar viņu.

Vecais skolotājs bija ģērbies garā, silta, rūpīgi iztīrītā mētelī, viņš izskatījās enerģisks un jauneklīgs. — Jūs te sagaida draugs un kolēģis, — viņš sacīja. — Sniedziet man roku, jaunais cilvēk! Kopš mēs pēdējo reizi tikāmies, dievs ir vadījis mani pa neizdibināmiem ceļiem. Es esmu apprecējies, man ir māja, dārziņš un sieva. Pasaulē vēl notiek brīnumi. Vai varat to apstrīdēt?

Juhanness izbrīnījies lūkojās viņā.

— Tātad nevarat. Jā, redzat, es pasniedzu stundas viņas dēlam. Viņai pūrā bija dēls. Viņa, pats par sevi saprotams, jau reiz bija precējusies, viņa ir atraitne. Tātad es apprecēju atraitni. Jūs varētu iebilst, ka tas nebija man pareģots, tomēr es apprecēju atraitni. Puika viņai ir no pirmās laulības. Vārdu sakot, es tur aizgāju, paskatījos uz dārzu un uz atraitni un nodevos ilgām pārdomām. Pēkšņi es atjēdzos — visu to taču piedāvā man. Un es sev saku — lai arī tas nav man pareģots, tomēr es to darīšu, es tam piekritīšu, kas zina, varbūt tieši tas ir rakstīts man zvaigznēs. Un tā tas notika.

— Apsveicu! — Juhanness sacīja.

— Pag! Ne vārda vairāk! Es zinu, ko jūs gribat teikt. Nu, bet viņa, tā pirmā, jūs gribat sacīt. Vai tad jūs esat aizmirsis savu mūžīgo jaunības mīlestību? Tieši to jūs gribat sacīt. Bet atļaujiet man savukārt vaicāt, kas tad notika ar manu pirmo un vienīgo mīlestību. Vai tad viņa neapprecējās ar artilērijas kapteini? Un vēl viens mazs jautājums: vai jūs jebkad kaut vienu reizi esat redzējis, ka vīrietis dabū to sievieti, kuru vēlas? Es ne. Stāsta, ka dievs reiz uzklausījis kāda vīra lūgšanu un viņš dabūjis savu vienīgo un pirmo mīlestību. Bet tas labi nebeidzies. Kāpēc? Jūs atkal jautāsiet, un es jums atbildēšu: tā nenozīmīgā iegansta dēļ, ka viņa drīz vien nomira — drīz, vai jūs to saprotat, ha-ha-hā! Tā tas ir allaž. Neviens nedabū par sievu to, ko grib, bet, ja nu tas vienu vienīgu reizi pēc tīrās taisnības un tiesas notiek, tad viņa tūlīt nomirst.

Lūk, kādu ļaunu joku ar mums izspēlē liktenis. Un vīrietis ir spiests meklēt sev jaunu mīlestību un cenšas nepalikt zaudētājos. Kapā līdzi viņš taču negulsies! Ticiet man — daba to tik labi iekārtojusi, ka cilvēki spēj pārdzīvot ne tikai to vien. Kaut vai, piemēram, es pats.

Juhanness sacīja:

— Redzu, ka esat ar dzīvi apmierināts.

— Pilnīgi, cik nu tas iespējams. Dzirdiet, redziet, aptaustiet! Vai rūpes un raizes atstājušas manī pēdas? Esmu apģērbies no galvas līdz kājām, man ir sava pajumte, laulāta draudzene, bērns — proti, atvase. Tieši to es gribēju sacīt. Attiecībā uz saviem dzejoļiem es jums atbildēšu skaidri un gaiši. Ak, mans jaunais kolēģi, esmu vecāks par jums un laikam gan no dabas vairāk apdāvināts nekā jūs. Tātad mani dzejoļi atrodas rakstāmgalda atvilktnē. Tos publicēs pēc manas nāves. «Tad jau tie jums nesagādās nekādu prieku,» jūs sacīsiet. Te nu jūs atkal maldāties, jo patlaban es ar tiem iepriecinu savu ģimeni. Vakaros, kad aizdegta lampa, es atslēdzu atvilktni, izņemu savus dzejoļus un lasu tos skaļi priekšā savai sievai un viņas atvasei. Viņai ir četrdesmit gadu, puikam — divpadsmit, un viņi abi ir sajūsmināti. Starp citu, ja jūs kādu vakaru mūs apciemotu, es pacienātu jūs ar vakariņām un groku. Uzskatiet, ka esat ielūgts! Lai dievs stāv jums klāt!

Viņš sniedza Juhannesam roku. Piepeši viņš jautāja:

— Vai esat dzirdējis par Viktoriju?

— Par Viktoriju? Nē. Ak tā, es nupat dzirdēju, ka...

— Vai tiešām neesat ievērojis, kā viņa sakrīt, ap acīm rodas aizvien tumšāki loki?

— Neesmu viņu redzējis kopš pērnā pavasara. Vai tad viņa joprojām slimo?

— Jā, — skolotājs negaidīti skarbi atbildēja un piecirta kāju.

— Man tikai nupat sacīja... Nē, neesmu redzējis, ka viņa sakritusies. Vai tad viņa ir ļoti slima?

— Ļoti. Varbūt jau ir mirusi. Vai saprotat? Juhanness apjucis paskatījās gan uz skolotāju, gan uz savām durvīm, it kā nezinādams, vai iet iekšā vai palikt, tad atkal uz skolotāju, uz viņa garo mēteli, uz viņa cepuri. Tad žēli, skumīgi pasmaidīja kā cilvēks, kam pēkšņi uzbrukusi nelaime. Bet vecais mājskolotājs draudīgā tonī turpināja:

— Atkal viens neapstrīdams piemērs. Arī viņa nedabūja to, kuru vēlējās, to, kas viņai bija nolemts kopš bērnības, — jauno, skaisto leitnantu. Kādu vakaru viņš devās medībās, šāviens trāpīja viņam pierē un pāršķēla galvu. Tur nu viņš gulēja, maza joka upuris, ko dievam tam kungam labpatika ar viņu izspēlēt. Viktorija, viņa līgava, sakritās, viņā bija iegrauzies tārps, kas saēda viņu kā sietu visu mūsu — viņas draugu acu priekšā. Pirms dažām dienām viņa aizgājusi uz viesībām pie kaut kādiem Seieriem. Starp citu, viņa man stāstīja, ka arī jūs esot bijis ielūgts, bet neesot ieradies. Vārdu sakot, šajā ballē viņa ne brīdi nav varējusi nosēdēt mierīgi, viņai uzmākušās atmiņas par līgavaini, bet viņa, par spīti visam, izlikusies jautra un dejojusi visu vakaru, dejojusi gluži kā neprāta pārņemta.

Pēc tam viņa pakritusi, grīda kļuvusi sarkana no viņas asinīm; viņu pacēluši, iznesuši ārā, aizveduši mājās. Ilgi viņa nemocījās.

Mājskolotājs piegāja cieši klāt Juhannesam un kā skaldīt noskaldīja:

— Viktorija ir mirusi.

Juhanness gluži kā akls sāka taustīties ar rokām.

— Mirusi? Kad? Tas nevar būt! Viktorija mirusi?

— Jā, mirusi, — mājskolotājs atbildēja. — Viņa nomira šorīt, pareizāk sakot, priekšpusdienā. — Viņš iebāza roku svārku kabatā un izvilka biezu aploksni. — Šo vēstuli viņa lūdza nodot jums. Te tā būs. «Pēc manas nāves» — viņa sacīja. Mana misija ir izpildīta.

Un neatsveicinājies, vairs neteicis ne vārda, mājskolotājs pagriezās un lēnām aizgāja lejup pa ielu.

Bet Juhanness palika stāvot ar vēstuli rokā. Viktorija bija mirusi. Viņš atkal un atkal skaļi izrunāja viņas vārdu — aizlūzušā, neizteiksmīgā balsī. Viņš palūkojās uz vēstuli — pazīstams rokraksts. Lielie un mazie burti taisnās rindiņās, bet tā, kas tos rakstīja, ir mirusi!

Viņš iegāja mājā un devās augšā pa kāpnēm, sameklēja saišķī vajadzīgo atslēgu un atvēra durvis. Viņa istaba bija auksta un tumša. Viņš apsēdās pie loga un dziestošās dienas gaismā sāka lasīt Viktorijas vēstuli.

«Dārgais Juhannes,» viņa rakstīja, «kad Jūs lasīsiet šo vēstuli, es jau būšu mirusi.

Cik dīvaini, tagad es vairs nekaunos un rakstu Jums atkal, it kā mūs nekas nešķirtu.

Agrāk, kad biju mundra un vesela, es labāk būtu cietusi dienām un naktīm nekā rakstījusi Jums vēlreiz. Bet tagad, kad mana dzīvība izdziest, mans prāts ir grozījies.

Sveši cilvēki redzēja, ka man no mutes plūda asinis, ārsts mani izmeklēja un teica, ka man palikusi tikai daļa no vienas plaušas, — kāda jēga man vairs kaunēties?

Es guļu gultā un domāju par pēdējiem vārdiem, ko Jums teicu. Tas bija tovakar mežā. Tad es nezināju, ka tie ir mani pēdējie vārdi, ko Jums saku, jo tad būtu no Jums atvadījusies un pateikusi Jums paldies. Bet tagad es Jūs vairs neredzēšu un rūgti nožēloju, ka nemetos toreiz Jūsu priekšā ceļos, neskūpstīju Jūsu kurpes un zemi, kuru Jūs mināt, lai pierādītu, cik neizsakāmi esmu Jūs mīlējusi. Es te guļu kā vakar, tā šodien un tik ļoti vēlos kaut mazliet atlabt, lai atkal varētu atgriezties mājās, aiziet uz mežu un uzmeklēt to vietu, kur mēs sēdējam, kad Jūs turējāt manas rokas; tad es nomestos zemē, sataustītu Jūsu pēdas un skūpstītu viršus ap tām. Bet es vairs neatgriezīšos mājās, varbūt vienīgi tad, ja man kļūs kaut drusku labāk, kā māmuļa cer.

Dārgais Juhannes! Ir tik grūti aprast ar domu, ka es tikai tāpēc esmu nākusi pasaulē, lai Jūs mīlētu, bet nu jau es atvados no dzīves. Cik savādi ir gulēt te un gaidīt savu dienu un savu stundu! Soli pa solim es attālinos no dzīves, no cilvēkiem, no ielu kņadas. Arī pavasari es vairs nekad neredzēšu, un šīs mājas un ielas un šie koki parkā — tas viss paliks tāds pats, kāds bijis. Šodien man atļāva brīdi pasēdēt gultā un palūkoties ārā pa logu. Uz ielas stūra divi satikās, viņi sasveicinājās, sadevās rokās, par kaut ko runāja un smējās, bet es jutos tik savādi, ka te guļu un to redzu, un man jāmirst. Es nodomāju, ka tie divi tur, lejā, nezina, ka es te guļu un gaidu savu pēdējo stundu, bet, ja arī zinātu, viņi tomēr tāpat sasveicinātos un tikpat jautri sarunātos.

Vakarnakt, kad bija melna tumsa, es domāju, ka mana stunda jau situsi, sirds stājās pukstēt un man šķita, ka es dzirdu tālumā mūžības šalkas. Taču nākamajā mirklī es atguvos un no jauna sāku elpot. Šo sajūtu nav iespējams aprakstīt. Māmuļa domā, ka es pa sapņiem esmu dzirdējusi upes un ūdenskrituma šalkoņu pie mums mājās.

Ak dievs, Juhannes, Jums jāzina, cik ļoti es Jūs mīlēju! Nevarēju to Jums parādīt, jo tik daudz kas stājās man ceļā, vispirmām kārtām — mans raksturs. Tēvs arī bija cietsirdīgs pats pret sevi, un es esmu viņa meita. Bet tagad, kad man jāmirst un neko vairs nevar vērst par labu, es Jums rakstu, lai to visu pateiktu. Es pati brīnos, kāpēc tā daru, jo Jums tas ir vienaldzīgs, it īpaši tagad, kad manis vairs nebūs; tomēr man gribas būt kopā ar Jums līdz pat pēdējam mirklim, lai nejustos vientuļāka nekā agrāk.

Es it kā redzu, kā Jūs lasāt šo vēstuli, redzu Jūsu kustības, Jūsu plecus un rokas, redzu, kā Jūs turat vēstuli un to lasāt. Un mēs vairs neesam tik tālu viens no otra, es nodomāju. Es nevaru aizsūtīt pēc Jums, man nav tādu tiesību. Māmuļa jau pirms divām dienām gribēja aizsūtīt pēc Jums, bet es nolēmu labāk rakstīt. Turklāt es gribu, lai Jūs mani atceraties tādu, kāda es biju senāk, iekāms saslimu. Atminu, ka Jūs... (daži vārdi te izsvītroti) ... manas acis un uzacis, bet arī tās vairs nav tādas kā agrāk.

Arī tāpēc es negribēju, ka Jūs nākat. Un vēl es lūdzu Jūs — neskatieties uz mani šķirstā! Neesmu daudz pārvērtusies, tikai kļuvusi bālāka, man būs uzģērbta dzeltenā kleita, tomēr Jums būs smagi, ja redzēsiet mani tādu.

Vairākkārt esmu atsākusi šo vēstuli, tomēr neesmu uzrakstījusi ne tūkstošo daļu no tā, ko vēlos Jums sacīt. Man ir baismi, es negribu mirt, sirds dziļumos paļaujos uz dievu, ka man varbūt kļūs mazliet labāk un es nodzīvošu kaut vai līdz pavasarim. Tad dienas ir gaišas un koki salapo. Ja es izveseļotos, tad nemūžam vairs neizturētos ļauni pret Jums, Juhannes. Cik daudz esmu raudājusi, par to domādama! Ak, es gribētu iziet ārā uz ielas un noglāstīt katru bruģakmeni, apstāties pie katra lieveņa un pateikties ik pakāpienam, un būt labai pret visiem! Es nekad vairs nežēlotos ne par ko, ja kāds man iesistu, es vienīgi pasmaidītu, es pateiktos un slavētu dievu, ja tikai varētu dzīvot. Es taču nemaz neesmu dzīvojusi, nevienam neesmu nekā laba darījusi, un šī nedzīvotā dzīve tagad kuru katru brīdi pārtrūks. Ja Jūs zinātu, cik ļoti es vēlos dzīvot, Jūs darītu visu, kas ir Jūsu spēkos! Protams, Jūs nekā nevarat darīt, tomēr es iedomājos — ja Jūs un visi cilvēki pasaulē aizlūgtu par mani, lai dievs paildzina manu mūžu, varbūt dievs šo lūgšanu uzklausītu? Ak, cik tad es būtu pateicīga, nevienam vairs nedarītu ļauna, bet ar smaidu uzņemtu visu, kas man nolemts, — ja vien varētu dzīvot!

Māmuļa sēž man blakus un raud. Viņa te sēdēja visu nakti un mani apraudāja. Tas man ir neliels mierinājums, kas atmaidzina šķiršanās rūgtumu. Šodien es iedomājos — ko Jūs darītu, ja es kādu dienu nāktu Jums pretī uz ielas skaistā tērpā, neteiktu vairs neviena aizskaroša vārda, bet pasniegtu Jums rozi, ko būtu jau iepriekš nopirkusi. Un tad es atcerējos, ka nemūžam vairs nevarēšu tā darīt, kā gribu, jo es taču vairs neatspirgšu, bet nobiršu. Tagad es bieži raudu, guļu un klusi, nerimtīgi raudu. Ja es nešņukstu, tad krūtis man nesāp. Juhannes, mans mīļais, dārgais draugs, mans vienīgais mīļotais šai pasaulē, nāc pie manis un paliec, kad ap mani viss sāks satumst! Es tad neraudāšu, bet smaidīšu, cik spēšu, aiz prieka, ka Tu esi atnācis.

Kur gan palicis mans lepnums, mana drosme! Tagad es vairs neesmu sava tēva meita; bet tas tāpēc, ka spēki mani pametuši. Es ilgi esmu cietusi, Juhannes, jau ilgi pirms šīm pēdējām dienām. Es cietu, kad Jūs bijāt ārzemēs, un pēc tam, kad mēs pavasarī atbraucām uz pilsētu, katra diena man sagādāja neizsakāmas mokas. Agrāk es nekad nezināju, cik bezgala gari var vilkties nakts. Es Jūs divas reizes tajā laikā redzēju uz ielas. Jūs pagājāt man garām, bet mani neievērojāt. Cerēju, ka satikšu Jūs pie Seieriem, bet Jūs neatnācāt. Es nebūtu ar Jums runājusi, arī nebūtu piegājusi pie Jums, es būtu Jums pateicīga, ka varu Jūs redzēt kaut iztālēm. Taču Jūs neatnācāt. Es nodomāju, ka Jūs varbūt neatnācāt manis dēļ. Vienpadsmitos es sāku dejot, jo ilgāk vairs nespēju gaidīt. Jā, Juhannes, es Jūs mīlēju, Jūs vienīgo mīlēju visu mūžu. To Jums raksta Viktorija, un dievs pār manu plecu lasa šos vārdus.

Un tagad man no Jums jāatvadās, jo ir gandrīz satumsis, es vairs nekā neredzu.

Ardievu, Juhannes, paldies par katru dienu! Un, aizejot no zemes, es līdz pēdējam mirklim Jums pateikšos un visu garo, salto ceļu čukstus atkārtošu Jūsu vārdu.

Dzīvojiet laimīgs un piedodiet, ko esmu Jums nodarījusi, piedodiet arī to, ka es nepaspēju nomesties Jūsu priekšā ceļos un izlūgties piedošanu! To es tagad daru savā sirdī. Lai Jums labi klājas, Juhannes, ardievu uz mūžu! Vēlreiz pateicos par visu, par katru dienu un stundu! Man vairs nav spēka.

Jūsu Viktorija

Ir aizdegta lampa, ap mani kļuvis daudz gaišāks. Es atkal biju nemaņā, tālu no šīs pasaules. Paldies dievam, šoreiz nejutos tik baismi kā iepriekš. Es pat dzirdēju klusi skanam mūziku, bet galvenais — nebija tumšs. Es esmu tik pateicīga! Bet nu spēki man zūd... Ardievu, mans mīļotais...»

ZEM RUDENS ZVAIGZNĒM

I

Vakar jūra bija gluda kā spogulis, un šodien tā atkal ir gluda kā spogulis. Salā iestājusies atvasara, silts laiks — tik silts un jauks, bet saules nav.

Daudzus gadus neesmu izjutis tādu mieru. Divdesmit vai trīsdesmit gadus, bet varbūt to izjutu tikai savā agrākajā dzīvē. Taču es skaidri zinu, ka jau kādreiz esmu izbaudījis šādu mieru, tāpēc klīstu te apkārt, dziedu, jūsmoju un priecājos par katru akmeni, par katru zāles stiebru, un tie visi arī priecājas par mani. Tie visi ir mani draugi.

Es eju pa aizaugušu meža taciņu, un manā sirdī trīsuļo brīnumains prieks. Ienāk prātā Kaspijas jūras tuksnesīgais krasts, kur es reiz stāvēju. Tur viss bija tāpat kā te, jūra gluda, sadrūmusi, svina pelēkumā. Es iegāju mežā, un prieka asaras aizmigloja man acis, un es vienā laidā atkārtoju: «Dievs, esi žēlīgs un ļauj man vēl kādu reizi te atgriezties!»

It kā es jau te būtu bijis.

Kas zina, varbūt esmu te nokļuvis no citiem laikiem un no citas pasaules, kur bija tāds pats mežs un tāda pati taciņa. Varbūt esmu bijis puķe tajā mežā, varbūt vabolīte, kas savā vaļā dzīvo akācijas zaros.

Bet tagad es atrodos šeit. Varbūt kā putns esmu atlidojis no tālām zemēm. Varbūt mani kā dīvaina svešzemju augļa kodolu šurp atveduši Persijas tirgoņi...

Un tagad esmu tālu projām no pilsētas kņadas un burzmas, no avīzēm un cilvēkiem, esmu aizbēdzis no tā visa, jo mani atkal vilināja meža vientulība un klusums. «Tu redzēsi, te tev būs labi,» es, laimīgu cerību pārpilns, nodomāju. Ak, ar mani tā ir vairākkārt gadījies, es bēgu no pilsētas, bet atkal tajā atgriezos. Un atkal bēgu.

Taču tagad esmu cieši apņēmies — es atradīšu mieru, lai maksā ko maksādams.

Pagaidām dzīvoju pie sirmās Gunhildas viņas vecajā būdiņā.

Pīlādžiem zari bērtin nobērti sarkanām ogām, smagie čemuri attrūkst un, dobji būkšķēdami, krīt zemē. Pīlādži paši novāc savu ražu un paši sevi iesēj, izbārsta savu pārpilnību no gada gadā; uz katra koka es saskaitu vairāk nekā trīssimt čemuru. Bet visapkārt nokalnēs vēl slienas puķes, tās savu mūžu jau nodzīvojušas, bet ietiepīgi negrib mirt.

Arī vecās Gunhildas mūžs jau pagājis, bet viņa ir nedomā mirt. Viņa ir tik dzīvīga, it kā nāvei par viņu nemaz nebūtu varas. Bēguma, laika, kad zvejnieki darvo tīklus vai krāso laivas, vecā Gunhilda pieiet pie viņiem, un, lai gan acis viņai pavisam izdzisušas, kaulēties viņa prot kā īsts uzpircējs.

— Cik šodien maksā makreles? — viņa vaicā.

— Tikpat, cik vakar, —» viņai atbild.

— Nu tad ēdiet tās paši! Gunhilda pagriežas un iet projām.

Zvejnieki zina, ka Gunhilda neizliekas, viņa jau dažu labu reizi tā aizgājusi uz savu būdu, pat atpakaļ neatskatīdamās.

— Ei, pagaidi! — viņi uzsauc sirmgalvei un sola pusducim vēl piesviest septīto makreli — kā vecai pircējai.

Tad Gunhilda nopērk zivis ...

Uz virvēm izžauti sarkani svārki, zili krekli un neredzēti bieza apakšveļa; to visu vērpj un auž tepat, salā, vecās sievas, kas šeit nodzīvojušas visu savu mūžu. Taču blakām karājas plānas bezpiedurkņu blūzītes, tādās rokas acumirklī nosalst zilas, un smalkas vilnas jaciņas, kas stiepjas kā gumija. No kurienes te radušies tādi ērmi? Tos atvedušas no pilsētas veco šejieniešu meitas, kuras tur kādu laiku kalpojušas. Ja šo veļu mazgā reti un piesardzīgi, tā veselu mēnesi izskatīsies gluži kā jauna. Bet, kad tā saplīst, cauri pušumiem tik kairinoši redzama kaila miesa!

Turpretī vecajai Gunhildai kurpes tiešām ir izturīgas, tās nav domātas greznumam. Lāgiem viņa tās aizdod kādam zvejniekam, tikpat vecam un skarbam kā viņa pati, un viņš tās viscaur noziež ar īpašu ziedi, kuru nekāds ūdens nevar saslapēt.

Esmu redzējis, kā šādu ziedi vāra, tajā ietilpst tauki, darva un sveķi.

Vakar, kad jūrā bija bēgums, es klaiņoju gar krastu un starp prauliem, gliemežvākiem un akmeņiem atradu spoguļstikla lausku. Kā tā te nokļuvusi, es nezinu, bet šai apstāklī bija kaut kas dīvains un neizprotams. Nevar taču būt, ka ieradies kāds zvejnieks, nolicis to te un atkal aizbraucis! Es tai nepieskāros, tā bija parasta spoguļstikla lauska, blāva un bieza, kādas reiz lika tramvaja vagonu logiem.

Tais laikos pat zaļgans pudeļu stikls bija retums — vecajos labajos laikos, kad vēl kaut kas bija retums!

No zvejnieku mājelēm salas dienvidu galā paceļas dūmi. Ir vakars, saimnieces vāra biezputru. Un, tiklīdz vakariņas paēstas, šie goda cilvēki liekas gulēt, lai varētu piecelties līdz ar ausmu. Vienīgi jaunie, vieglprātīgie puiši blandās apkārt no vienas mājas uz otru un veltīgi izšķiež laiku, nemaz nedomādami par savu pašu labumu.

II

Šorīt te ar laivu atbrauca cilvēks, kurš salīdzis nokrāsot Gunhildai būdu. Bet Gunhilda, aiz vecuma galīgi nevarīga, turklāt reimatisma izmocīta, lika viņam vispirms saskaldīt krietnu strēķi plītsmalkas. Es viņai vairākkārt esmu piedāvājies to izdarīt, bet viņa ieņēmusi galvā, ka es esot pārāk smalki ģērbies, un neparko nedeva man cirvi.

Atbraucējs ir drukns, sarkanmatains vīrietis bez bārdas; es stāvu pie loga un noskatos, kā viņš strādā. Ievērojis, ka viņš kaut ko murmina, es klusām izeju ārā un ieklausos. Ja trāpa greizi, tad nesaka ne vārda, bet, kad iebliež sev pa ceļgalu, tad dusmojas un lādas: «Velns un elle! Kaut tevi jupis!...» — bet tūlīt paveras apkārt un izliekas kaut ko dziedam.

Jā, šo krāsotāju es pazīstu. Viņš nav nekāds krāsotājs, bet mans paziņa Grīnhusens, mēs kopā strādājām pie ceļa būves Skreijā.

Es pieeju viņam klāt, atgādinu par to un sāku runāties.

Daudz gadu jau pagājis, kopš mēs, Grīnhusens un es, būvējām ceļu, tas bija mūsu agrīnajā jaunībā, mēs tad staigājam noplīsušās kurpēs un ēdām, kas pagadījās, ja mums bija nauda. Un, ja pēc tam kaut cik vēl palika makā, mēs sarīkojām īstas dzīres un visu sestdienas nakti nodancojām ar meitenēm, pie mums atnāca arī pārējie ceļa strādnieki, un mēs izdzērām tik daudz kafijas, ka mūsu saimniecei bija krietns ienākums. Un tad mēs atkal, nenieka nebēdādami, cītīgi strādājam līdz nākamajai sestdienai. Rudmatis Grīnhusens visas meičas tina sev ap pirkstu.

Vai viņš vēl atceras tās dienas Skreijā?

Viņš cieši skatās uz mani un klusē, bet es pamazām atsaucu viņa atmiņā to visu.

Jā, viņš atceroties Skreiju.

— Un vai tu atceries Andersu Filu un Spirali? Vai atceries Petru?

— Kādu Petru?

— Nu to pašu Petru. Tavu iemīļoto.

— Jā, protams, atceros. Es no viņas ilgi netiku vaļā. Un Grīnhusens no jauna ķeras pie cirvja.

— Ak tā, ilgi netiki vaļā?

— Nu jā. Citādi tak nevarēja būt. Bet tu, ka redzu, tagad esi liels vīrs.

— Pēc kā tu spried? Varbūt pēc apģērba? Vai tad tev nav svētdienas uzvalka?

— Cik tu par to samaksāji?

— Vairs neatceros, ne jau visai dārgi, bet skaidri nevaru pateikt, Grīnhusens pārsteigts paskatās uz mani un iesmejas.

— Tu neatceries, cik samaksāji? — Pēkšņi viņš kļūst nopietns, pašūpo galvu un saka: —Nē, tas nemaz nav jāatceras. Redz, ko nozīmē, ja cilvēkam pulka naudas.

No būdas iznāk vecā Gunhilda un, ieraudzīdama, ka mēs te stāvam un runājamies, pavēl Grīnhusenam ķerties pie krāsošanas.

— Tātad no tevis ir iznācis krāsotājs, — es saku. Grīnhusens neatbild, un es saprotu, ka esmu izrunājies, kā nevajag.

III

Pāris stundu viņš rīkojas ar otu, un būdas ziemeļu siena, kas vērsta pret jūru, jau spīd tikko nokrāsota. Pusdienas laikā, kad pienākusi atpūtas stunda, es pienesu Grīnhusenam glāzīti degvīna, mēs apguļamies mauriņā, smēķējam un runājamies.

Tu saki, no manis iznācis krāsotājs. Kas nu es par krāsotāju! — viņš paskaidro.

— Bet, ja man prasa nokrāsot māju, tad kāpēc ne, varu izdarīt arī to. Es protu visādus darbus. Bet šņabis gan tev ir stiprs.

Grīnhusena sieva ar diviem bērniem dzīvojot kādu jūdzi attālu no šejienes, katru sestdienu viņš ejot uz mājām; abas vecākās meitas jau esot pieaugušas, viena pat apprecējusies, un Grīnhusens esot vectētiņš. Kad viņš pabeigšot krāsot Gunhildas būdu, tad iešot uz mācītāja māju rakt aku. Apkārtējās draudzēs jau allaž gadoties šāds vai tāds darbs. Un, kad pienākot ziema un zeme sasalstot, viņš ejot meža darbos vai arī tāpat paslaistoties, līdz gadoties kāds darbs. Ģimene viņam vairs neesot nekāda lielā, sev iztiku viņš nopelnot, ja ne šodien, tad rīt.

— Vajadzētu iegādāties mūrnieka rīkus, — Grīnhusens saka.

— Vai tad tu esi arī mūrnieks?

— Kas nu es par mūrnieku! Bet, kad aka būs izrakta, tad jāmūrē grodi, tas taču skaidrs .. .

Pēc veca paraduma es klaiņāju pa salu, domādams gan šo, gan to. Miers, miers, no katra koka uz mani vēdī dievišķīgs miers. Putniņi vairs nemaz nav redzami, tikai vārnas klusi laidelējas no vienas vietas uz otru. Un pīlādžogu čemuri smagi krīt zemē un iegrimst sūnās.

Varbūt Grīnhusenam taisnība, cilvēks vienmēr var nopelnīt sev maizes kumosu — ja ne šodien, tad rīt. Jau veselas divas nedēļas neesmu lasījis avīzes, tomēr esmu sveiks un vesels, jūtos daudz mierīgāks, dziedu, klaiņāju apkārt kailu galvu, vakaros skatos zvaigžņotās debesīs.

Astoņpadsmit gadu esmu nodzīvojis pilsētā, un, ja dakšiņa kafejnīcā man nelikās pietiekami tīra, es pieprasīju citu, bet pie Gunhildas tas man ne prātā nenāk. «Vai tu redzēji, ka Grīnhusens, aizsmēķēdams pīpi, tik ilgi turēja sērkociņu, kamēr sāka svilt pirkstgali?» es sev teicu. Es vēl ievēroju arī, ka pa viņa roku tekalē muša, bet viņš to nedzina projām, varbūt nemaz nemanīja. Tā, lūk, nekad nevajag likties zinis par mušām ...

Vakarā Grīnhusens iesēžas laivā un aizbrauc. Sākas atplūdi, es klīstu gar krastu, dziedu, metu akmentiņus jūrā un velku ārā no ūdens sprunguļus. Mirguļo zvaigznes, spīd mēness. Pēc pāris stundām atgriežas Grīnhusens, viņa laivā ir visi mūrnieka rīki.

«Droši vien kaut kur nospēris,» es nodomāju. Mēs paņemam tos pār pleciem, aiznesam uz mežu un noslēpjam.

Ir jau vēls, mēs dodamies katrs uz savu naktsmītni.

Nākamajā pēcpusdienā būda ir nokrāsota, bet Grīnhusens, lai dabūtu pilnu dienas algu, aiziet uz mežu līdz sešiem sagatavot malku. Es paņemu Gunhildas laivu un aizbraucu makšķerēt, lai nebūtu jāatvadās no Grīnhusena. Zivis neķeras, es salstu un bieži raugos pulkstenī. «Nu jau viņš būs aizbraucis,» es nodomāju un ap septiņiem iros atpakaļ. Grīnhusens jau pārbraucis otrā krasta, viņš sauc un māj man ar roku.

Man kļūst silti ap sirdi, es it kā dzirdu savas jaunības aicinājumu un atceros Skreiju, bet kopš tā laika pagājusi vesela mūžība.

Es aiziros pāri pie viņa un jautāju:

— Vai tu to aku raksi viens pats?

— Nē, man vajadzīgs palīgs.

— Ņem mani! — es izsaucos. — Pagaidi mazliet, es tikai aizbraukšu atpakaļ un samaksāšu saimniecei.

Kad es jau esmu pusceļā, Grīnhusens sauc:

— Lai paliek! Nakts nāk virsū! Vai tik tu nedzen velnu?

— Pagaidi! Es tev saku! Tūlīt būšu atpakaļ.

Un Grīnhusens paliek gaidām krastmalā. Viņš droši vien atcerējās, ka man vēl palika pudelē stiprs degvīns.

IV

Mēs ieradāmies mācītāja mājā sestdienā. Grīnhusens pēc ilgas šaubīšanās mani beidzot tomēr pieņēma sev par palīgu. Es nopirku pārtiku un darba drēbes, tagad man bija mugurā zils krekls un kājās stulmeņi. Jutos brīvs, te mani neviens nepazina, es iemācījos iet lieliem, smagiem soļiem, bet no izskata es vienmēr esmu atgādinājis darba cilvēku — gan pēc sejas, gan rokām. Mēs dzīvosim mācītāja mājā, bet ēst vārīsim alus brūzī.

Mēs sākām rakt aku.

Darbs man veicās, un Grīnhusens bija ar mani apmierināts.

— Paskat tikai, tev ir nags, — viņš teica.

Pēc kāda laika pie mums atnāca mācītājs, mēs sasveicinājāmies. Viņš bija laipns, pavecs vīrs rāmu valodu. Ap acīm viņam tīkloja bezgala daudz sīku krunciņu, jo viņš vienmēr labsirdīgi smaidīja. Viņš atvainojās, ka atraujot mūs no darba, bet vistas vienmēr lienot dārzā, tā kā vispirms vajadzēšot salabot sētu. Grīnhusens bija ar mieru.

Mēs tūdaļ sākām labot sakritušo dārza žogu, un, kamēr tur strādājām, no mācītājmājas iznāca kāda meitene un devās pie mums. Mēs sveicinājām viņu, un es ievēroju, ka viņa ir glīta^ Viņai sekoja pusaugu zēns, tas arī apstājās un sāka mūs izprašņāt. Acīmredzot brālis un māsa. Darbs šķīrās viegli, jo viņi abi tur stāvēja un nolūkojās uz mums.

Pienāca vakars. Grīnhusens aizgāja uz savām mājām, es paliku tepat. Nakti es gulēju siena šķūnī.

Nākamā diena bija svētdiena. Es neuzdrīkstējos uzvilkt pilsētas drēbes, jo tās varētu likties par smalkām, taču rūpīgi iztīrīju vakardienas apģērbu un, šādi svētrītam saposies, klaiņāju pa mācītāja mājas pagalmu. Patērzēju ar kalpiem un, tāpat kā viņi, padzinu jokus ar kalponēm. Kad sāka zvanīt baznīcas zvans, es iesūtīju kādu no saimes ļaudīm, lai palūdz mācītājam dziesmu grāmatu. To iznesa mācītāja dēls. Tad es no kāda augumā prāvāka kalpa aizņēmos svārkus, tomēr izrādījās, ka tie man ir par platiem, bet, kad uzvilku kreklu un vesti, tad svārki bija pašā laikā. Es devos uz baznīcu.

Garīgais līdzsvars, ko biju atguvis šajā salā, tomēr vēl nebija īsti nostiprinājies.

Ērģeļu skaņas mani spēcīgi saviļņoja, es gandrīz sāku raudāt. «Savaldies, tā ir tikai nervozitāte!» es pats sev teicu. Es biju apsēdies malā un visiem spēkiem centos apvaldīt saviļņojumu. Nopriecājos, ka dievkalpojums nevilkās ilgi.

Kad biju izvārījis gaļu un ieturējis pusdienas, mani aicināja virtuvē un piedāvāja kafiju. Kad es tur sēdēju, virtuvē ienāca vakarējā meitene, es piecēlos un viņu sveicināju, viņa palocīja galvu. Kad grasījos iet ārā, man neviļus paspruka vārdi:

— Tūkstoškārt pateicos par jūsu laipnību, daiļā jaunkundz!

Viņa izbrīnījusies pavērās manī, sarauca uzacis, un viņas vaigos ielija sārtums.

Tad viņa apcirtās apkārt un izgāja no virtuves. Viņa vēl bija tik jauna.

Nu es gan biju izrunājies!

Saīdzis es devos uz mežu. Kādēļ es, nelga tāds, nevarēju savaldīt mēli! Kādēļ melsu tādas pliekanības!

Mācītājmāja atradās pakalnā, lejā pletās mežains līdzenums un tīrumi. Man iešāvās prātā, ka aku vajadzētu rakt te, augšā, un uz māju vilkt ūdensvadu. Ar acīm nomēroju augstumu un biju pārliecināts, ka kritums būs pietiekams. Atceļā es ar soļiem aptuveni noteicu attālumu — bija vairāk nekā divsimt pēdu.

Galu galā — kas man daļas! Lai rok aku, kur grib! Labāk atkal neizdarīt kļūdu un nedižoties ar savu pārgudrību.

V

Pirmdienas rītā ieradās Grīnhusens un mēs sākām rakt aku. Pienāca vecais mācītājs un jautāja, vai mēs nevarētu ceļa malā, kurš ved uz baznīcu, uzmūrēt stabu.

Agrāk te stāvējis stabs, bet tagad sabrucis, stabs viņam nepieciešams, kur pielipināt dažādus ziņojumus.

Mēs to izdarījām — jaunais stabs slējās taisns kā svece, galā tam uzlikām saliektu skārda gabalu.

Locīdams skārdu, es ieminējos, lai Grīnhusens nokrāso stabu sarkanu. Viņam vēl bija palikusi krāsa, ar ko viņš krāsoja Gunhildas būdu. Taču mācītājs gribēja, lai stabs būtu balts, un Grīnhusens viņam iztapa. Es iebildu, ka balti plakāti pret sarkano pamatu labāk izceltos. Mācītājs pasmaidīja, viņam ap acīm savilkās simtiem krunciņu, un viņš teica:

— Jā, tev taisnība.

Ar to pietika, smaids un laipnā piekrišana mani ielīksmoja un uzjundīja manī lepnumu.

Atnāca arī jaunkundze, pārmija dažus vārdus ar Grīnhusenu, pajokojās un vaicāja, kas tas par sarkanu kardinālu, ko viņš te uzslējis. Man viņa nebilda ne vārda, pat neatņēma manu sveicienu.

Pusdienas man bija īsts pārbaudījums. Ēdiens nebija peļams, bet Grīnhusens, strēbdams zupu, pretīgi žļurkstināja, lūpas viņam spīdēja no taukiem.

«Nez kā viņš ēstu biezputru?» es sapīcis prātoju.

Kad pēc ēšanas Grīnhusens atgūlās uz sola un grasījās atpūsties tāds pats nospeķojies, es viņam uzsaucu:

— Noslauki taču muti, riebekli!

Viņš pavērās manī, pārvilka ar roku pār muti un tad paskatījās uz savu plaukstu.

— Muti? — viņš pārvaicāja.

Es, gribēdams mīkstināt savus vārdus, sāku smieties. Tad nu gan es tevi izjokoju, Grīnhusen!

Taču es pats jutos neapmierināts ar sevi un tūdaļ izgāju ārā no alus darītavas.

Starp citu, es piepiedīšu šo jaunkundzīti atņemt manu sveicienu. Drīz viņai vajadzēs atzīt, ka esmu izglītots cilvēks. Ja es izklāstītu savu plānu par ūdensvadu?

Man tikai trūka mērāmās ierīces, lai noteiktu krituma augstumu, un es apņēmos tādu sadabūt. Pagaidām pietiks ar koka cauruli, pie tās jāpiestiprina divi parasti lampas cilindri un jāpiepilda ar ūdeni.

Mācītāja mājā mums uzdeva arvien vairāk darbu: jāsataisa akmens kāpnes, jānostiprina pamati; tad bija laiks ievest labību klētī un vajadzēja izlabot satrūdējušo uzbrauktuvi. Mācītājs gribēja visu savest kārtībā, un, tā kā mēs strādājām par dienas algādžiem, mums bija vienalga, ko darījām. Taču es aizvien vairāk jutu nepatiku pret savu darba biedru. Jau tas vien, ka viņš maizi bāza azotē un grieza ar netīru savāžamo nazi, kuru nemitīgi nolaizīja, man sagādāja mokas. Turklāt viņš visu nedēļu nemazgājās — no svētdienas līdz svētdienai. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņam pie deguna karājās spožs piliens. Un nagi kā liekšķeres, ar bieziem melnumiem! Un cik ķēmīgas ausis!

Ak, jā, es biju iznirelis un smalku uzvedību biju iemācījies kafejnīcā. Es bieži nevarēju atturēties un rāju savu biedru par netīrību, tāpēc mūsu starpā radās nesaskaņas, un es baiļojos, ka mums drīz būs jāšķiras. Mēs runājām tikai pašu nepieciešamāko.

Aka vēl joprojām nebija izrakta. Pienāca svētdiena, un Grīnhusens aizgāja uz mājām.

Mana ierīce jau bija gatava, un pēcpusdienā es uzkāpu uz ēkas jumta un uzstādīju to tur. Lieliski! Pat ja izrādītos, ka ūdens līmenis akā ir veselu metru zemāks, spiediens tik un tā būtu pietiekams.

No jumta es ieraudzīju mācītāja dēlu. Viņu sauca par Haraldu Melceru. Ko es tur augšā darot? Vai mērot uzkalniņu? Kādēļ? Kāpēc man jāzinot tā augstums? Vai viņš arī drīkstot pamēģināt?

Es sameklēju desmit metru garu virvi un izmērīju uzkalnu no pakājes līdz galam, Haralds man palīdzēja. Pēc tam mēs devāmies uz māju, es piegāju pie mācītāja un izklāstīju viņam savu plānu.

VI

Mācītājs manī vērīgi noklausījās un mani nepārtrauca.

— Lūk, ko es tev teikšu, — viņš smaidīdams iesāka. — Var jau būt, ka tev ir taisnība. Bet tas daudz izmaksās. Un ko mēs iegūsim?

— Līdz vietai, kur mēs esam sākuši rakt, ir septiņdesmit soļi. Taču kalponēm jāiet uz aku gan ziemā, gan vasara, vienalga, kāds laiks.

— Jā, tā jau tas ir. Bet tam vajag pulka naudas.

— Ja neskaita akas rakšanu, kura jums tik un tā nepieciešama, visa ūdensvada ievilkšana kopā ar caurulēm un darbu izmaksās ne vairāk par divsimt kronām, — es sacīju.

Mācītājs nobrīnījās.

— Ne vairāk?

— Nē.

Es katru reizi pirms atbildes zīmīgi vilcinājos, it kā sīki apsvērdams, bet patiesībā visu jau sen biju apdomājis.

— Tas, protams, būtu ļoti ērti, — mācītājs domīgi noteica. — Turklāt no ūdens tovera virtuvē pastāvīgi ir mitrs.

— Bez tam ūdens vēl jānes augšā, dzīvojamās istabās.

— Nu, tur nekā nevar darīt, dzīvojamās istabas ir augšstāvā.

— Bet mēs ievilksim ūdeni arī augšstāvā.

— Vai tiešām? Otrajā stāvā? Bet vai spiediena pietiks?

Šoreiz es ar atbildi vilcinājos vēl ilgāk, it kā dziļās pārdomās iegrimis.

— Man šķiet, ka varu pilnīgi noteikti apgalvot, ka spiediena ar uzviju pietiks līdz pašai augšai, — es beidzot pasludināju.

— Tev patiesi tā šķiet? — mācītājs izsaucās. — Tad nāc, iesim paskatīties, kur tu esi nospriedis rakt to aku!

Mēs kāpām kalnā trijatā — mācītājs, Haralds un es. Es ļāvu mācītājam aplūkot manu ierīci, un viņš pats pārliecinājās, ka spiediena pietiks ar uzviju.

— Man par to jāaprunājas ar tavu biedru, — mācītājs sacīja.

Tad es, lai mazinātu Grīnhusena autoritāti, atbildēju:

— Nē, viņam no tā nav nekādas sajēgas.

Mācītājs pavērās manī. Tu tā domā?

Mēs kāpām lejā. Mācītājs runāja, it kā skaļi domādams: — Tev taisnība, ziemā mūžīgi jānoņemas ar ūdens nešanu. Un vasarā tāpat. Es apspriedīšos ar savējiem. Un viņš iegāja iekšā.

Pēc kādām desmit minūtēm mani pasauca lievenī, kur bija salasījusies visa mācītāja ģimene.

— Tātad tu uzņemies mums ievilkt ūdensvadu? — mācītāja kundze laipni jautāja.

Es pacēlu cepuri, pieklājīgi, ar cieņu paklanījos, un mācītājs apstiprināja:

— Jā, jā, tas ir viņš.

Mācītāja meita uzmeta man ziņkāru skatienu un tūdaļ sāka mēļot ar Haraldu visādus niekus. Taču kundze ņēmās mani iztaujāt: vai tiešām ūdensvads būšot tāds pats kā pilsētā, jāpagriežot tikai krāns — un tūlīt tecēšot ūdens? Un tāpat arī augšstāvā? Un par divsimt kronām? Nu, tad jau vairs nav ko galvu lauzīt, viņa sacīja vīram.

— Vai tev tā liekas? Uzkāpsim vēlreiz pakalnā un visi kopā paskatīsimies!

Mēs uzkāpām pakalnā, es nostādīju savu ierīci un ļāvu, lai viņi visi izmēra.

— Tas taču ir lieliski! — kundze iesaucās. Turpretī jaunkundze nebilda ne vārda.

Mācītājs jautāja:

— Bet vai te ir ūdens?

Es ļoti nopietni atbildēju, ka tik droši to nevar apgalvot, bet, spriežot pēc zīmēm, ūdenim te vajadzētu būt.

— Kādām zīmēm? — kundze jautāja.

— Vispirms pēc augsnes sastāva. Turklāt te aug gan kārkli, gan alkšņi. Un kārkliem patīk mitrums.

Mācītājs pamāja ar galvu un teica:

— Šis cilvēks kaut ko saprot, Marij.

Atceļā mācītāja kundzei pēkšņi ienāca prātā — kad būs ūdensvads, tad varēs iztikt ar vienu kalponi. Lai viņa nepārdomātu, es piekritu:

— Protams, it īpaši vasarā. Dārzu varēs laistīt ar šļūteni, ja to izvilks pa virtuves logu.

— Zili brīnumi! — viņa iesaucās.

Es atturējos un neieteicu ievilkt ūdensvadu arī kūtī. Taču es jau sen biju aprēķinājis — ja aku izraktu divtik lielu un ierīkotu notekcauruli, tad lopu meitai būtu tāds pats atvieglojums kā virējai. Taču tas izdevumus palielinātu gandrīz par pusi.

Būtu neapdomīgi iecerēt tik lielu plānu.

Lai nu kā, tomēr man vajadzēja gaidīt, līdz atgriežas Grīnhusens. Mācītājs sacīja, ka viņam šis priekšlikums labi jāapsver.

VII

Man vajadzēja Grīnhusenu sagatavot, ka aku raks pakalnā; es negribēju modināt viņā aizdomas, tāpēc visu vainu par šo iedomu uzvēlu mācītājam — man taču neatlika nekas cits kā piekrist. Grīnhusens nopriecājās, viņš tūlīt saprata, ka tur mums paveras plašs darba lauks, jo vajadzēs vēl rakt grāvjus caurulēm.

Man par laimi, mācītājs pirmdienas rītā it kā nejauši uzrunāja Grīnhusenu:

— Mēs ar tavu biedru nolēmām, ka aka jārok pakalnā un no turienes ūdens jānovada uz māju. Ko tu saki par šādu domu?

Grīnhusens tai pilnīgi piekrita.

Bet, kad mēs visu pārspriedām sīkāk un trijatā aplūkojām vietu, kur rokama aka, Grīnhusens noprata, ka šis plāns nav bez manas ziņas, un uzstāja, ka caurules jāliek daudz dziļāk, citādi ziemā tās aizsals...

— Vienu metru trīsdesmit, — es viņu pārtraucu.

— Un tas iznāks ļoti sālīti.

— Tavs biedrs domā, ka ne vairāk par divsimt kronām, — mācītājs atbildēja.

Grīnhusens pat lāgā skaitīt nemācēja un tikai noteica:

— Divsimt kronas arī nav smiekla nauda.

— Toties, kad mācītājs no šejienes aizies, viņam to atrēķinās no rentes maksas,

— es iebildu.

Mācītājs satrūkās.

— Atrēķinās? Bet es netaisos nekur pārvākties. Tādā gadījumā šis ūdensvads jums kalpos visu jūsu garo mūžu un atmaksāsies, — es noteicu. Mācītājs cieši pavērās manī un vaicāja:

— Kā tevi sauc?

— Knuts Pedersens.

— No kurienes tu esi?

— No Nurlandes.

Es tūlīt aptvēru, kāpēc viņš mani iztaujā, un nolēmu vairs nerunāt tik frāžainā valodā, ko biju aizguvis no romāniem.

Lai būtu kā būdams, tika nolemts ievilkt no akas ūdensvadu, un mēs ķērāmies pie darba . . .

Tagad par garlaicību nevajadzēja sūdzēties. Sākumā es ļoti uztraucos — diezin vai tajā vietā, kur mēs rokam, ir ūdens — un naktīs slikti gulēju. Taču satraukums, kā izrādījās, bija veltīgs, un es naigi ķēros pie darba. Ūdens te bija atliku likām, pēc dažām dienām mums tas jau bija no rītiem jāizsmeļ ar spaiņiem. Zeme akas dibenā bija mālaina, un mēs notriepāmies no galvas līdz kājām.

Pēc nedēļas mēs sākām skaldīt akmeņus akas sienu mūrēšanai. Šis darbs mums abiem jau bija pazīstams no Skreijas laikiem. Vēl pēc nedēļas mēs bijām izrakuši vajadzīgo dziļumu. Ūdens ātri cēlās, un mums vajadzēja pasteigties ar mūrēšanu, citādi sienas varēja iebrukt un mūs apbērt.

Un tā mēs nedēļu pēc nedēļas rakām, skaldījām akmeņus un mūrējām. Aka iznāca dziļa, darbs veicās. Mācītājs bija apmierināts, un pamazām uzlabojās arī manas attiecībās ar Grīnhusenu. Kad viņš pārliecinājās, ka es nekāroju vairāk, nekā pienākas krietnam palīgam, lai gan patiesībā darbu vadīju es, arī viņš izrādīja pretimnākšanu un ēdot vairs tik skaļi nežlurkstināja. Neko labāku es nemaz nevarēju vēlēties un stingri nolēmu, ka tagad mani vairs nekas neaizvilinās uz pilsētu.

Vakaros es devos uz mežu vai klaiņāju pa kapsētu, lasīju uzrakstus uz kapakmeņiem un prātoju gan par šo, gan par to. Man jau sen nedeva miera kāda dīvaina izdoma, maza, smieklīga iegriba. Es biju atradis skaistu bērza sakni, no kuras gribēju izgriezt pīpes galviņu sažņaugtas dūres veidā. Par vāciņu biju nodomājis izmantot īkšķi, un man gribējās tam pielikt nagu, lai tas izskatītos gluži kā īsts, un zeltnesī uzvilkt mazu zelta gredzentiņu.

Galva man bija nodarbināta ar šiem niekiem, un nelabas domas vairs netraucēja manu mieru. Man vairs nevajadzēja nekur steigties, es vakaros rāmi nodevos sapņiem un jutos kungs pār savu laiku. Ak, ja atkal varētu izjust bijāšanu pret baznīcas svētumu un bailes no miroņiem! Kādreiz, jau ļoti sen, es izbaudīju šo noslēpumaino sajūtu, tik dziļu un neizprotamu, un atkal vēlējos to pārdzīvot. Varbūt atradīšu miroņa nagu, bet no kapa pēkšņi atskanēs balss: «Tas ir mans!» Un tad es šausmās to nosviedīšu un metīšos projām...

— Cik baigi čīkst vējrādītājs baznīcas torņa galā! — Grīnhusens reizēm ierunājās.

— Vai tu baidies?

— Īsti bail man nav, bet drebuļi pārskrien pār muguru, kad atceros, ka blakus ir kapsēta.

Laimīgais Grīnhusens!

Vienudien Haralds piedāvājās iemācīt man stādīt kokus un krūmus. Es to nepratu, un manā laikā skolās neko tādu nemācīja. Drīz apguvu šo māku un tagad katru svētdienu ņemos pa dārzu. Es savukārt Haraldam iemācīju daudz ko viņa vecumam noderīgu, un mēs kļuvām draugi.

VIII

Viss būtu bijis labi, ja es neiemīlētos mācītāja meitā; šīs jūtas ar katru dienu kļuva spēcīgākas. Viņu sauca par Elizabeti. Par skaistuli viņu nevarētu dēvēt, bet sārtās lūpas un zilās, eņģeliskās acis bija brīnum daiļas. Elizabet, Elizabet, tu esi kā tikko uzplaucis pumpurs un platām acīm vēro pasauli. Kādu vakaru redzēju, ka tu sarunājies ar Ēriku, jauno puisi, kas strādā kaimiņu mājās, un cik brīnišķīgs maigums staroja tavās acīs...

Turpretī Grīnhusenam tas viss bijis nebijis. Jaunības dienās neviena meitene nespēja viņam pretoties, un viņš vēl tagad pa vecam ieradumam dižojas ar cepuri uz vienas auss. Taču viņa spraunums bija krietni mazinājies, tāds ir dabas likums. Bet, ja kāds pretojas dabas likumam, kas viņu sagaida? Kā par spīti, te gadījās tā skuķe Elizabete, kas, starp citu, nemaz nav nekāda skuķe, augums tikpat stalts kā mātei. Un arī krūtis tādas pašas krāšņas...

Pēc pirmās svētdienas mani vairs neaicināja virtuvē dzert kafiju, arī es pats to nevēlējos un centos izvairīties. Mani vēl māca kauns. Taču reiz nedēļas vidū viena no kalponēm man teica, lai es svētdienas pēcpusdienās neklaiņojot pa mežu, bet nākot dzert kafiju. Tā likusi, pateikt kundze.

Nu labi.

Vai lai es uzvelku pilsētas drēbes? Varbūt nemaz nebūtu par ļaunu, ja jaunkundze mazliet par mani pabrīnās, ka no brīva prāta esmu pametis pilsētu un uzģērbis strādnieka blūzi, kaut arī man ir zelta rokas un es protu ievilkt ūdensvadu. Bet, kad biju uzposies, man pašam šķita, ka darba drēbēs izskatos labāk, un es novilku pilsētas uzvalku un iebāzu atpakaļ maisā.

Virtuvē mani sagaidīja nevis jaunkundze, bet pati kundze. Viņa palika zem manas tases baltu salveti un ilgi tērzēja ar mani.

— Tas joks, ko jūs ierādījāt manam dēlam, iznāk pārāk dārgi, — viņa teica un labsirdīgi iesmējās. — Zēns jau izlietojis pusduci olu.

Joks ar olu bija tāds — es iemācīju Haraldam cieti novārītu un nolobītu olu iebāzt caur tievu kakliņu karafē, izretinot tajā gaisu. Tas bija gandrīz vai vienīgais, ko es zināju no fizikas.

— Toties mēģinājums ar nūju, ko uzliek uz diviem papīra ragaiņiem un pārlauž pušu ar vienu triecienu, ir ļoti pamācošs, — kundze turpināja. — Es nekā no tā visa nesaprotu, bet. . . Kad aka būs pabeigta?

— Aka jau ir izrakta. Rīt sāksim rakt grāvi.

— Un cik ilgu laiku tas prasīs?

— Kādu nedēļu. Un tad liksim caurules.

— Ak tā?

Es pateicos par kafiju un devos ārā. Kundzei bija paradums — droši vien jau no bērnības — tērzējot iesānis pašķielēt uz sarunu biedru, lai gan viņas vārdos nebija ne miņas no valšķības ...

Mežā jau dzeltē lapas un gaisā jaušas rudens smaržas. Toties klāt sēņu laiks, sēnes visur spraucas laukā un pūlīšos saticīgi sēž ap ciņiem un celmiem — šampinjoni, gailenes un rudmieses. Šur tur sārto arī mušmires baltpunktainā cepure, mušmire slienas lepni un atklāti, un to nekas nevar iznīdēt. Apbrīnojama sēne! Tā aug tādā pašā augsnē kā ēdamās sēnes, dzer tās pašas zemes sulas, saņem to pašu siltumu un veldzi, pēc izskata tā ir tikpat lekna un tvirta — liekas, vai mutē kusīs, bet tajā slēpts indīgais muskarīns. Man gribējās kādreiz pašam izdomāt skaistu leģendu par mušmiri, bet teikt, ka esmu to izlasījis pasaku grāmatā.

Es allaž ar interesi vēroju, kā puķes un kukaiņi cīnās par savu esamību. Tikko paspīd saule, tie tūlīt atdzīvojas un kādu laiciņu papriecājas par dzīvi; lielās mušas lido ātri un sprigani kā pašā vasaras vidū. Te bija tādas īpašas zemes blusiņas, kādas es agrāk nebiju redzējis.

Dzeltenas un sīciņas, mazākas par komatu — tās lēca tūkstošiem reižu tālāk par savu garumu. Kāds neaptverams spēks slēpās šajās sīkajās radībiņās! Un, lūk, tur tekalē zirneklītis, kura mugura atgādina zeltainu pērli. Tā ir tik smaga, ka zirneklītis rāpo pa smilgu ar muguru uz leju. Ja gadās nepārvarami šķēršļi, zirneklītis nokrīt zemē un sāk rāpties augšā citā smilgā. Nē, tas ir īsts brīnumzirneklis, par to es varu galvot. Es gribu viņam palīdzēt, un pielieku klāt lapiņu, bet viņš aptausta lapiņu un nolemj labāk atkāpties no šīm lamatām...

Es dzirdu, ka mežā kāds mani sauc. Tas ir Haralds, kas manā labā aizrāvies ar svētdienas skolu. Viņš uzdevis man iemācīties no galvas gabalu no Pontopidāna un tagad grib mani pārbaudīt, vai to labi zinu Kad viņš skaidro man bībeles stāstus, es jūtu, ka esmu aizkustināts, — ak, būtu mani tā mācījuši bērnībā!

IX

Aka bija gatava, grāvji izrakti, ieradās ūdensvada licējs. Par savu palīgu viņš izvēlējās Grīnhusenu, bet man uzdeva vilkt caurules no pagraba līdz otrajam stāvam.

Es raku grāvi zemes grīdā, kad pēkšņi te, pagrabā, nokāpa kundze. Es viņu brīdināju, ka te var paklupt, bet viņa izturējās gaužām nevērīgi.

— Vai tad es tur varu iekrist? — viņa jautāja, parādīdama ar roku. — Un šeit?

Beidzot viņa tomēr paklupa un iekrita bedrē. Mēs stāvējām blakus. Te bija tumšs, un viņas acis vēl nebija ar tumsu apradušas. Viņa taustīja grāvja malu un jautāja:

— Kā lai tieku laukā?

Es palīdzēju viņai izkļūt ārā. Tas nebija grūti, jo viņa bija slaida un viegliņa, kaut arī viņai jau bija pieaugusi meita.

— To man vajadzēja, kāpēc neuzmanījos! — viņa teica, purinādama kleitu. —

Ai, kā es ievēlos! ... Pēc pāris dienām ienāciet pie manis, es gribu guļamistabā šo to pārvietot. Vai esat ar mieru? Izdarīsim to, kad vīrs būs aizbraucis pie saviem draudzes locekļiem, viņam nepatīk nekādas pārmaiņas. Vai jums te vēl ilgi jāstrādā?

Es atbildēju, ka nedēļu vai mazliet vairāk.

Uz kurieni tad jūs iesiet? — Uz kaimiņu mājām. Grīnhusens salīdzis tur rakt kartupeļus.

Pēc tam es iegāju virtuve un izzāģēju caurumu grīdā ūdensvadam. Kad tur strādāju, arī Elizabetes jaunkundzei kaut kas bija darāms virtuvē, un, lai gan es viņai nepatiku, viņa tomēr pārmija ar mani pāris vārdu, skatīdamās, kā es strādāju.

— Padomā tikai, Olīn, — viņa teica kalponei, — tev tikai būs jāatgriež krāns, un tecēs ūdens.

Bet Olīnei, kā jau vecam cilvēkam, tādi jaunumi nemaz nebija pa prātam.

— Kur tas dzirdēts, ka ūdens tek iekšā virtuvē! — viņa sacīja.

Viņa veselus divdesmit gadus bija nesusi ūdeni visai mājai — ko lai tagad viņa dara?

— Atpūtīsieties, — es teicu,

— Atpūtīšos? Cilvēkam visu mūžu būs strādāt sviedriem vaigā.

— Varēsi darināt sev pūru, — jaunkundze smaidot ieteica.

Viņa runāja niekus kā maza meitene, bet es biju viņai pateicīgs, ka viņa patērzēja ar mums un brīdi uzkavējās virtuvē. Ak kungs, cik es biju kļuvis valodīgs un asprātīgs, cik puiciski izturējos! Vēl tagad to atceros. Pēkšņi Elizabetes jaunkundze attapās, ka viņai nepieklājas šeit tērgavot, un aizgāja.

Vakarā, kā biju paradis, es aizgāju uz kapsētu, bet tur jau bija Elizabetes jaunkundze, un es steigšus nogriezos uz meža pusi. Es nodomāju: «Varbūt viņa sapratīs manu smalkjūtību un teiks: «Ak tu nabadziņš, cik pieklājīgi viņš izturējās!»

Bet ja nu viņa man seko mežā? Tad es piecelšos no akmens un viņai paklanīšos. Viņa samulsīs un teiks: «Es nejauši gāju te garām. Vakars ir tik jauks ... Ko tu te dari?» — «Tāpat vien sēžu,» es atbildēšu, pavēršos viņā naivu skatienu un aiziešu. Un, kad nu viņa uzzinās, ka es te sēžu «tāpat vien» līdz vēlam vakaram, tad sapratīs, cik man skaidra dvēsele, kā es protu sapņot, un iemīlēs mani...»

Arī nākamajā vakarā viņa bija atnākusi uz kapsētu, un man iešāvās prātā pašapzinīga doma: «Viņa te nāk manis dēļ!» Bet, piegājis tuvāk, es redzēju, ka viņa apkopj un pušķo kādu kapu un nebūt nav nākusi manis dēļ. Es atkal devos mežā, aizklīdu līdz .lielajam skudru pūznim un līdz pašai tumsai vēroju skudras. Pēc tam es sēdēju un klausījos, kā krīt egļu čiekuri un pīlādžogu čemuri. Es klusi dungoju, svilpoju un domāju, bet reizēm piecēlos un pastaigāju, lai sasildītos. Stundas aizritēja iestājās nakts, bet es neprātīgi iemīlējies klaiņoju apkārt kailu galvu, un zvaigznes raudzījās uz mani no debesīm...

— Cik pulkstenis? Laikam jau vēls? — Grīnhusens mēdza jautāt, kad es ienācu siena šķūnī.

— Vienpadsmit, — es parasti atbildēju, lai gan jau bija divi vai trīs naktī.

— Kāds velns tevi trenc apkārt? Kaut tu izčibētu! Cel augšā cilvēku, kas tik saldi guļ!

Grīnhusens pagriezās uz otriem sāniem un tūdaļ aizmiga. Grīnhusenu taču nekas netirdīja.

Kādas muļķības gan dara padzīvojis cilvēks, kad tas iemīlas! Turklāt es biju domājis rādīt labu piemēru, kā iegūt dvēseles mieru.

X

Atnāca kāds vīrs un prasīja atpakaļ savus mūrnieka darbarīkus. Tātad Grīnhusens tos nav nozadzis! Cik tas Grīnhusens gan garlaicīgs un neinteresants cilvēks, būtu kaut vienu reizi izdarījis kaut ko neparastu, parādījis vērienu!

Es teicu:

— Tu, Grīnhusen, nekā cita nezini kā ēst un gulēt. Te atnācis kāds pēc saviem darbarīkiem. Tātad tu esi tos tikai aizņēmies, jēradvēsele!

— Bet tu esi aitasgalva! — Grīnhusens aizskarts atcirta.

Taču es zināju, kā savu rupjību vērst par labu, un izlikos, ka esmu jokojis.

— Ko mēs tagad iesāksim? — viņš vaicāja.

— Varu saderēt, ka tu zini izeju, — es atteicu.

— Tu no tiesas tā domā?

— Jā, ja tikai esmu tevi pareizi novērtējis. Un Grīnhusens atkal kļuva piekāpīgs.

Pēc pusdienām es piedāvājos viņam apgriezt matus un no jauna viņu apvainoju, teikdams, ka galva jāmazgā biežāk.

— Kā gan cilvēks, kam jau sirmi mati, var gvelzt tādas blēņas! — viņš atteica.

Dievs vien to zina, varbūt Grīnhusenam taisnība. Viņš jau ir vectētiņš, bet rudo matu ērkuli sarma nav pat skārusi . ..

Bet siena šķūnī, liekas, bija sākuši rādīties spoki. Kas gan cits varēja tur visu uzkopt un sakārtot? Mēs ar Grīnhusenu gulējām atsevišķi, es biju sev nopircis divas segas, turpretī viņš vienmēr gulēja neizģērbies, pēc darba iekrita sienā, vienalga, kur.

Lūk, kāds bija pārklājis manu guļvietu ar segām un rūpīgi uzčubinājis. Prieks skatīties! Droši vien kāda no kalponēm gribēja mani pieradināt pie kārtības. Nu lai, man vienalga!

Tagad vajadzēja izzāģēt caurumu otrā stāva grīdā, bet kundze lūdza, lai to atliekot uz rītdienu. Mācītājs tad braukšot pie saviem draudzes locekļiem, un es viņu netraucēšot. Bet nākamajā rītā darbu atkal atlika, jo Elizabetes jaunkundzei bija jāiet uz veikalu un daudz kas jāiegādājas, bet man vajadzēja pārnest mājās pirkumus.

— Labi, — es teicu, — pēc brītiņa es jums sekošu. Jaukā meitenīte, vai tiešām viņa bija ar mieru, ka es viņu pavadu? Viņa jautāja:

— Bet vai jūs atradīsiet ceļu?

— Protams. Esmu bijis tur jau agrāk. Mēs tur pērkam sev ēdienu.

Tā kā es nevarēju iet cauri ciemam savās mālainajās drēbēs, tad uzvilku citas bikses, bet blūzi atstāju. Es devos viņai pakaļ. Līdz veikalam bija vairāk nekā pusjūdze. Pēdējā ceļa gabalā es lāgu lāgiem ieraudzīju pa priekšu ejam Elizabetes jaunkundzi, taču gausināju soļus, lai viņu nepanāktu. Vienu reizi viņa pagriezās atpakaļ, es sarāvos mazītiņš un tālāk gāju gar mežmalu.

Jaunkundze palika pie draudzenes, kas dzīvoja netālu no veikala, bet es ar iepirkumiem atgriezos mājas ap dienas vidu. Mani sauca pusdienot virtuvē. Māja bija kā izmirusi: Haralds kaut kur aizgājis, kalpones rullēja veļu, tikai Olīne rosījās ap plīti.

Pēc pusdienām es uzkāpu otrajā stāvā un sāku zāģēt caurumu grīdā.

— Panāc šurp un palīdzi man! — kundze sacīja un veda mani sev līdzi.

Mēs izgājām cauri mācītāja kabinetam un iegājām guļamistabā.

— Es gribu pārvietot savu gultu. Tā stāv pārāk tuvu krāsnij, un ziemā te gulēšanai par karstu, — kundze skaidroja.

Mēs aiznesām gultu pie loga.

— Vai tev neliekas, ka te būs labāk? Nebūs tik karsti vai ne? — kundze taujāja.

Es nejauši uz viņu paskatījos, viņa atkal iesāņus man uzmeta valšķīgu skatienu.

No viņas tuvuma es pilnīgi zaudēju galvu, tikai dzirdēju, ka viņa čukst:

— Trakais! Nē, nē, mīļais, mīļais .. . durvis . .. Pēc tam viņa tikai čukstēja manu vārdu...

Es izzāģēju caurumu gaiteņa grīdā un pabeidzu darbu, bet kundze neatgāja no manis ne mirkli. Viņai gribējās ar mani no sirds izrunāties, viņa gan smējās, gan raudāja.

Es jautāju:

— Bet vai gleznu, kas karājās virs jūsu gultas, nevajag pakārt citur?

— Jā, tev taisnība, — kundze atbildēja.

XI

Ūdensvads bija ievilkts, krāni pielikti. Ūdens spēcīgā strūklā tecēja izlietnē.

Grīnhusens atkal bija kaut kur aizņēmies darbarīkus, mēs aizmūrējām dažus caurumus un pēc pāris dienām aizrakām grāvjus, līdz ar to mūsu darbs mācītāja mājā bija pabeigts. Mācītājs ar mums bija apmierināts, viņš pat teica, ka pie sarkanā staba pielikšot sludinājumu, ka divi meistari ūdensvada ievilkšanā piedāvājot savus pakalpojumus. Taču jau bija vēls rudens, zeme drīz varēja sasalt, un mums darba vairs nebija. Mēs tikai atgādinājām, lai mācītājs mūs atceras pavasarī.

Mēs devāmies uz kaimiņu mājām rakt kartupeļus. Mums vajadzēja apsolīt mācītājam, ka vajadzības gadījumā atkal atgriezīsimies pie viņa.

Jaunajā vietā bija daudz cilvēku, mums nebija garlaicīgi, dzīvojām labi un jautri.

Bet darba diezin vai pietika nedēļai, un mums atkal vajadzēs kaut ko meklēt.

Kādu vakaru atnāca mācītājs un piedāvāja man salīgt pie viņa par algādzi.

Piedāvājums bija vilinošs, es to apsvēru, tomēr galu galā noraidīju. Man labāk patika klaiņot pa pasauli, gribēju justies brīvs kā putns, strādāt gadījuma darbus, pārgulēt zem klajas debess un mazliet brīnīties pašam par sevi. Kartupeļu talkā es iepazinos ar kādu cilvēku un nolēmu mesties kopā ar viņu un atstāt Grīnhusenu. Mums abiem bija daudz kopīga, un, spriežot pēc vērojumiem, viņš bija krietns strādnieks. Viņu sauca Larss Falkenbergets, bet pats sevi viņš dēvēja par Falkenbergu.

Darbus izrīkoja jaunais Ēriks, viņš jau bija ievedis kartupeļus pagrabā. Viņš bija skaists divdesmit gadu vecs jauneklis, savā vecumā ļoti stalts un spēcīgs, viņš izturējās augstprātīgi, jo viņa tēvam piederēja saimniecība. Viņam ar mācītāja meitu Elizabeti, liekas, kaut kas bija, jo viņa kādu dienu atnāca uz kartupeļu lauku un ilgi ar viņu runājās. Jau grasīdamās iet projām, viņa bilda dažus vārdus arī man un teica, ka Olīne jau sākot pierast pie ūdensvada.

— Un jūs pati? — es vaicāju.

Pieklājības dēļ jaunkundze man kaut ko atbildēja, taču es nopratu, ka nekādās sarunās ar mani viņa nevēlas ielaisties.

Viņa izskatījās skaista jaunajā, gaišajā apģērbā, kas tik labi saskanēja ar viņas zilajām acīm . ..

Nākamajā dienā ar Ēriku notika nelaime. Zirgs sāka trakot un ilgi vilka viņu pa zemi, līdz beidzot atsvieda pret žogu. Viņš bija smagi ievainots un, nācis pie samaņas, sāka spļaut asinis. Tagad par vedēju nozīmēja Falkenbergu.

Es liekuļoju līdzjūtību šā nelaimes gadījuma dēļ, klusēju un likos sadrūmis tāpat kā pārējie, bet nejutu nekādu bēdu. Protams, man nebija nekādu cerību, ka Elizabetes jaunkundze pievērsīsies man, taču cilvēks, kas stāvēja man ceļā, tagad bija nogādāts pie malas.

Vakarā es aizgāju uz kapsētu, apsēdos un sāku gaidīt. «Kaut jel tagad nāktu Elizabetes jaunkundze!» es domāju. Pēc kāda stundas ceturkšņa viņa tiešām nāca. Es pietrūkos kājās, it kā gribēdams iet projām, bet samulsumā nevarēju paspert ne soli.

Visa mana viltība nekā nelīdzēja, es zaudēju apvaldu, jo viņa stāvēja man tik tuvu, un neviļus sacīju:

— Ēriks ... ar viņu vakar notika tāda nelaime ...

— Es zinu, — viņa atbildēja.

— Viņš sasitās.

— Jā, sasitās. Kāpēc tu man to stāsti?

— Man liekas ... Nē, es pats nezinu. Bet viņš, protams atveseļosies. Un viss atkal būs labi.

— Jā, jā, protams. Klusums.

Šķita, ka viņai patīk mani ķircināt. Pēkšņi viņa smaidīdama sacīja:

— Tu esi dīvains cilvēks. Kādēļ tu vakaros aizvien mēro šo tālo ceļa gabalu un te sēdi?

— Man ir tāds paradums. Īsinu laiku līdz gulētiešanai

— Vai tev bail nav?

Viņas izsmiekls lika man atgūties, es atkal jutu zemi zem kājām un atbildēju:

— Man visvairāk gribētos iemācīties atkal drebēt.

— Drebēt? Tātad tu arī esi lasījis to briesmīgo pasaku Kur tad?

— Vairs neatceros. Kādā grāmatā, kas nejauši gadījās pa rokai.

Klusums.

— Kādēļ tu negribi nākt pie mums par algādzi?

— Tas man nav pa prātam. Es došos projām no šejienes kopā ar kādu cilvēku.

— Uz kurieni jūs iesiet?

— Nezinu. Uz austrumiem vai rietumiem, vienalga. Mēs jau esam ceļa gājēji.

Klusums.

— Žēl.. — viņa noteica. — Nē, to es negribēju sacīt... Tev nevajadzētu. . . Bet pastāsti par Ēriku! Viņa dēļ taču esmu šurp atnākusi.

— Nekas labs jau ar viņu nav .. .

— Ko ārsts saka, vai viņš drīz izveseļosies? — Runā, ka izveseļosies. Bet ko var zināt?

— Nu tad ar labu nakti! Ak, būtu es jauns, bagāts un skaists, un slavens, un skolojies ... Viņa aiziet.. .

Tovakar es atradu kapsētā piemērotu īkšķa nagu un iebāzu to kabatā. Tad brīdi nogaidīju, pavēros apkārt un visām pusēm un ausījos — viss bija kluss. Neviens nesauca: «Tas ir mans!»

XII

Falkenbergs un es devāmies ceļā. Bija vēss rudens vakars, augstu pie debesīm mirgoja zvaigznes. Es pierunāju savu ceļa biedru doties cauri kapsētai. Lai cik smieklīgi tas būtu, man gribējās redzēt, vai kādā mācītāja mājas logā nedeg gaisma.

Būtu es jauns, bagāts un...

Mēs soļojām stundu pēc stundas, nesamais bija smags, turklāt mēs vēl bijām sveši un nezinājām, par ko runāt.

Mēs pagājām garām vienam veikalam, tad otram, vakara krēslā ieraudzījām baznīcas torņa smaili.

Pēc sena paraduma es arī te gribēju iegriezties kapsētā un teicu:

— Kā būtu, ja mēs pārgulētu te?

— Kas tā par muļķīgu iedomu! — Falkenbergs teica.

— Katrā šķūnī ir siens, bet, ja mūs iztrenc no šķūņa, tad jau labāk pārnakšņot mežā.

Un viņš devās tālāk.

Falkenbergs bija vīrs mazliet pāri trīsdesmit, liela auguma un stalts, tikai nedaudz salīcis, garām, uz leju saskrullētām ūsām. Viņš runāja maz un nelabprāt, bija veikls un atjautīgs, turklāt viņam bija skaista balss un viņš labi dziedāja, vārdu sakot, nemaz nelīdzinājās Grīnhusenam. Savā valodā viņš neiedomājami jauca Trondjēmas un Valdresas izloksnes un reizēm iemeta arī pa zviedru vārdam, tāpēc nevarēja pateikt, no kurienes viņš cēlies.

Mēs pienācām pie kādas lauku mājas, suņi mūs saņēma ar rejām. Tā kā neviens vēl negulēja, Falkenbergs lūdza pasaukt kādu no saimniekiem. Iznāca jauns puisis.

— Vai nebūtu kāds darbs?

— Nē.

— Bet žogs gar ceļmalu brūk kopā, vai to nevarētu salabot?

— Nē. Mums pašiem tagad rudenī nav ko darīt. — Bet vai nevarētu dabūt naktsmājas?

— Diemžēl...

— Kaut vai siena šķūnī...

— Nē, tur guļ meitas.

— Ir gan gnīda, — nomurmināja Falkenbergs, iedams ārā no pagalma.

Mēs gājām caur mežiņu, meklēdami vietu naktsguļai, — Kā būtu, ja mēs ietu atpakaļ uz tām pašām mājām... šķūnī pie meitām? Varbūt viņas mūs nepadzīs?

Falkenbergs pārdomāja.

— Nē, suņi ries, — viņš noteica.

Mēs pienācām pie aploka, kur ganījās divi zirgi. Vienam kaklā šķindēja zvārgulītis.

— Tas gan ir labs saimnieks, kam zirgi ganās bez uzraudzības un meitas guļ sienā, — Falkenbergs sacīja — Nu mēs padrasēsim ar šiem zirdziņiem!

Viņš noķēra zirgu ar zvārgulīti, iebāza zvārgulīti zāļu kumšķī un uzlēca zirgam mugurā. Otrs zirgs bija tramīgāks, tik viegli nedevās rokās.

Mēs atradām vārtus un izjājām no aploka uz ceļa. Segas mēs izlietojām par segliem, bet iemauktu mums nebija.

Jāšana veicās labi, mēs nojājām veselu jūdzi un jau bijām kaimiņu ciemā. Piepeši uz ceļa priekšā izdzirdām balsis.

— Laidīsim auļos! — Falkenbergs man uzsauca. Taču garais Falkenbergs nebija nekāds jāšanas meistars, es ieraudzīju, ka viņš pēkšņi ieķeras zvārgulīša siksniņā paslīd uz priekšu un aptver zirga kaklu. Gaisā pašāvās kāja, un viņš nokrita zemē.

Par laimi, mums nekas nedraudēja. Kāds mīlnieku pārītis pastaigājās pa ceļu un skaļi apjūsmoja viens otru.

Pēc pusstundas jāšanas abi bijām vienos zilumos un noguruši. Nokāpām no zirgiem un uzšāvām tiem ar vicu, lai rikšo atpakaļ. Turpinājām ceļu kājām.

«Gā-gā-gā!» atskanēja no tālienes. Es zināju, ka tur kliedz meža zosis. Bērnībā mani iemācīja salikt rokas un stāvēt mierīgi, lai neizbaidītu zosis, kas lidoja pār galvu. Šo vērojumu es nekad nepalaidu garām un arī tagad paliku stāvam. Mani pāršalca kairas, noslēpumainas trīsas, es aizturēju elpu un nevarēju novērst acis no zosu bara. Lūk, tur tās lido, it kā peld, šķeldamas debesis! «Gāgā!» atskan tieši mums virs galvas. Un tās cēli aizpeld! pa zvaigžņotajām debesīm...

Mēs beidzot atradām kādas klusas mājas un izgulējāmies sienaugšā. Mūsu miegs bija tik ciešs, ka no rīta mūs tur pārsteidza saimnieks ar kalpiem.

Falkenbergs neapjuka un piedāvāja saimniekam samaksu par naktsguļu. Viņš paskaidroja, ka mēs te atnācām vēlā naktī un negribējām nevienu modināt, bet mēs neesam nekādi blēži. Saimnieks naudu neņēma un piedevām vēl ieaicināja mūs virtuvē iedzert kafiju. Taču darbs nekāds mums neatradās. Raža jau bija novākta, un viņš pats kopā ar kalpiem laboja žogus, lai būtu ko darīt.

XIII

Mēs noklaiņojām trīs dienas, bet darbu nekur neatradām Mums turklāt vajadzēja samaksāt par ēdienu un dzērienu, mēs iztērējāmies un galīgi pagurām.

— Cik mums vēl palicis kabatā? Tā vairs nevar turpināties, — sacīja Falkenbergs, un no viņa vārdiem man kļuva skaidrs, ka vajadzēs palaist nagus.

Mēs mazliet pārdomājām un nospriedām rīkoties pēc apstākļiem. Par ēdienu mums nebija ko raizēties, vienmēr gadījās noķert pa vistai, taču bez naudas nekādi nevarējām iztikt, kaut kā vajadzēja to nopelnīt. Vienalga, kādā veidā, bet vajadzēja, mēs taču nebijām eņģeļi.

— Nē, es neesmu nekāds debesu eņģelis, — Falkenbergs teica. — Lūk, šis ir mans svētdienas uzvalks, bet cits tādu pat darbdienā mugurā neģērbtu. Es to izmazgāju upītē un pliks gaidu, kamēr tas izžūst; kad tas saplīst, es to salāpu, un tikai tad, kad tas ir vienās skrandās, es to metu projām. Cik ilgi tā var turpināties?

— Bet Ēriks saka, tu esot pamatīgs iemetējs.

— Ko tas pienapuika jēdz! Pats par sevi saprotams, ka es šad tad iedzeru. Ēšana bez iedzeršanas ir viena garlaicīga būšana. Iesim uzmeklēsim mājas, kur ir pianīns!

— Falkenbergs teica.

Es sapratu: «Ja ir pianīns, tad tā ir bagāta māja, tur varēs kaut ko nospert.»

Pēcpusdienā mēs nonācām pie tādas mājas. Falkenbergs bija uzvilcis manu pilsētas uzvalku un uzdevis man nest maisus, bet pats gāja, rokas mētādams, it kā pastaigājoties. Viņš devās iekšā tieši no lieveņa un palika tur krietnu laiku, tad iznāca un teica, ka skaņošot pianīnu.

— Ko — skaņosi pianīnu?

— Turi muti! — Falkenbergs man uzkliedza. — Es neesmu nekāds plātīzeris, tādu darbu jau esmu darījis.

Un, kad viņš izvilka no maisa stīgu atslēgu, es sapratu, ka viņš nejoko.

Man viņš lika gaidīt kaut kur netālu, kamēr saukšot.

Lai īsinātu laiku, es klaiņoju ap māju un, nonācis pie logiem, dzirdēju, ka Falkenbergs istabā sit pa taustiņiem. Viņš neprata spēlēt, taču viņam bija laba dzirde.

Viņš pievilka stīgu un pēc tam tieši tikpat daudz to atslābināja. Pianīns neskanēja sliktāk nekā pirms tam.

Es uzsāku sarunu ar kādu kalpu, gluži jaunu puisi. Viņš gadā saņemot divsimt kronu un vēl uzturu. Rītos jāceļoties pusseptiņos pabarot zirgus, bet vasaras darblaikā — pussešos un jāstrādājot visu dienu, līdz astoņiem vakarā. Bet viņš negaužoties un esot apmierināts ar dzīvi šajā mazajā pasaulītē. Es vēl atceros viņa skaistos vienādos zobus un jauko smaidu, kad viņš runāja par savu meiteni. Esot viņai iedāvājis sudraba gredzentiņu ar zelta sirdi.

— Un ko viņa teica?

— Brīnījās, ko tad citu.

— Un ko tu teici?

— Ko es teicu? Lāgā neatceros... Laikam — valkā vesela. Es viņai gribu uzdāvināt arī drēbi jaunai kleitai...

— Vai viņa ir jauna?

— Jā. Pavisam jauniņa un trallina kā cīrulītis.

— Kur viņa dzīvo?

— To es tev neteikšu. Sāksies vēl nevalodas.

Es stāvēju viņa priekšā, it kā būtu Aleksandrs Lielais, pasaules valdnieks, un nicināju viņa sīko dzīvīti. Kad mēs šķīrāmies, es viņam atdevu vienu savu vilnas segu, jo nest divas segas man bija par smagu. Viņš teica, ka atdošot to savai meitenei, tad viņai būšot silta guļa.

Un tad Aleksandrs pavēstīja:

— Ja es nebūtu tas, kas esmu, es gribētu būt tāds kā tu.

Kad Falkenbergs, pabeidzis darbu, iznāca ārā, viņš izskatījās cienīgs un runāja ar dāņu akcentu, tā ka es tikko sapratu. Viņu pavadīja saimnieka meita.

— Tagad mēs dosimies uz kaimiņu mājām, tur arī noteikti ir pianīns, kas jāuzskaņo. Ardievu, jaunkundz! — Bet man viņš pačukstēja: — Sešas kronas, draudziņ! Un kaimiņos es arī dabūšu sešas — kopā divpadsmit.

Mēs gājām uz kaimiņiem, un es nesu maisus.

XIV

Falkenbergs bija pareizi aplēsis, kaimiņi negribēja atpalikt — pianīns jāuzskaņo.

Saimnieka meitas gan patlaban nebija mājās, bet skaņošanu vajadzēja paveikt viņas prombūtnē, lai sagādātu viņai pārsteigumu. Viņa allaž žēlojusies par noskaņoto pianīnu, nemaz vairs nevarot spēlēt. Falkenbergs iegāja iekšā, bet es atkal paliku pagalma. Kad iestājās tumsa, viņš turpināja darbu sveces gaisma. Viņu aicināja vakariņās, pēc tam viņš iznāca ārā un prasīja, lai iedodu viņam pīpi.

— Kādu pīpi?

— Esi gan tu stulbenis! Nu to, samiegto dūri!

Es nelabprāt iedevu savu mākslas darbu, ko nule biju pabeidzis, — skaistu pīpi, kas atgādināja sažņaugtu dūri, ar nagu un zelta gredzentiņu pirkstā.

— Pieraugi, pārāk nesakarsē nagu, citādi tas atlēks, — es čukstēju.

Falkenbergs paņēma pīpi, iekoda to zobos un iegāja iekšā. Taču viņš parūpējas arī par mani, pieprasīja, lai man virtuve padod ēdienu un kafiju.

Gulēt es nolikos siena šķūnī.

Naktī mani pamodināja Falkenbergs, viņš stāvēja šķūņa vidu un mani sauca.

Debess bija skaidra, spīdēja pilns mēness, un es labi saredzēju viņa seju.

— Kas lēcies?

— Ņem savu pīpi!

— Pīpi?

— Jā, es to vairs negribu, paskaties, nags atlēcis. Es paņemu pīpi un redzēju, ka nags atrāvies. Falkenbergs sacīja:

— Šis nags mēness gaismā mani līdz nāvei pārbiedēja. Un tad es atcerējos, kur tu to dabūji.

Laimīgais Falkenbergs...

No rīta saimnieka meita jau bija pārbraukusi, mēs dzirdējām, ka viņa spēlē valsi.

Pēc tam viņa iznāca ārā un sacīja:

— Jā, tagad pavisam cita skaņa! Liels paldies!

— Vai jaunkundze ir apmierināta? — meistars vaicāja. — Pilnīgi! Tagad tas skan daudz labāk, nemaz salīdzināt nevar.

— Un uz kurieni jaunkundze man tagad ieteiktu doties?

— Uz Evrebi — pie Falkenbergiem.

— Pie kā?

— Pie Falkenbergiem. Ejiet taisni, kamēr pa labi ieraudzīsiet stabu ... Viņi būs priecīgi.

Falkenbergs apsēdās uz lieveņa un gari un plaši izprašņāja jaunkundzi par Falkenbergiem Evrebē. Saki viens cilvēks, viņš te satiks savus radiniekus, tā sakot, nonāks pie tuviniekiem!

— Tūkstoškārt pateicos, jaunkundz! Tas ir milzīgs pakalpojums.

Mēs atkal devāmies ceļā. Es stiepu abus maisus.

Mežā mēs apsēdāmies un sākām apspriesties. Vai būtu ieteicams klavierskaņotājam Falkenbergam ierasties pie Evrebes kapteiņa un uzdoties par radinieku? Es biju bailīgāks un iebaidīju arī Falkenbergu. Bet, no otras puses, bija žēl laist garām tādu izdevību.

— Vai tev nav kāds dokuments ar savu vārdu? Kaut kāds pierādījums?

— Ir gan, bet tas neder, tajā tikai rakstīts, ka esmu labs strādnieks.

Mēs prātojām, vai nevarētu tajā kaut ko noviltot. Bet varbūt labāk uzrakstīt gluži jaunu? Uzrādītājs būtu izslavēts klavieru skaņotājs, arī vārdu varētu izdomāt citu, nevis Larss, bet Leopolds. Kas to varēja mums liegt?

— Vai tu māki izrakstīt tādu apliecību? — viņš vaicāja.

— Ja, tīrais nieks!

Bet tagad mana nevaldāmā fantāzija sāka darboties un visu sagandēja. Klavieru skaņotājs nebija nekas sevišķs, es gribēju viņu padarīt par mehāniķi, par ģēniju, kas spēj veikt lielas lietas, kam ir pašam sava fabrika. . .

— Fabrikantam taču nav vajadzīga nekāda apliecība,— Falkenbergs mani pārtrauca un vairs negribēja uzklausīt manas izdomas. Tā nekas neiznāca.

Degunu nokāruši, mēs klusēdami gājām tālāk un nonācām pie ceļa staba.

— Vai tad tu neiesi turp? — es jautāju.

— Ej pats! — Falkenbergs atcirta. — Ņem savus kankarus!

Bet, kad bijām pagājuši garām ceļa stabam, Falkenbergs tomēr sāka iet gausāk un kaut ko murmināja:

— Tomēr būtu žēl laist garām tādu izdevību...

— Es domāju, tev vajadzētu iet iekšā un viņus apciemot. Nav nemaz izslēgts, ka esi viņu radagabals.

— Žēl, ka neiedomājos apvaicāties, vai viņam nav Amerikā brāļadēls.

— Vai tad tu māki runāt angliski?

— Turi muti! — Falkenbergs man uzsauca. — Nez ko atkal esi ieņēmis galvā!

Viņš bija noskaities uz mani un sāka soļot veicīgāk, piepeši viņš apstājās un stingri teica:

— Labi, es iešu. Aizdod man savu pīpi! Nebaidies, es to neaizsmēķēšu.

Mēs devāmies augšup pa nogāzi. Falkenbergs atkal pieņēma cienīgu stāju un, norādīdams ar pīpi uz vienu vai otru pusi, apsvēra māju izvietojumu. Mani kaitināja, ka viņš soļo kā kungs, bet man jānes maisi, un es teicu:

— Kas tu īsti esi — klavieru skaņotājs vai velns zina kas?

— Es, liekas, pierādīju, ka protu skaņot klavieres, — viņš strupi atbildēja. — Tātad lieki runāt.

— Bet ja nu kundze arī kaut ko saprot? Ja viņa pārbauda instrumentu?

Falkenbergs apklusa, es redzēju, ka viņš pārdomā. Viņš saguma un nokāra galvu.

— Nē, nav vērts riskēt. Ņem savu pīpi! — viņš teica. — Prasīsim, vai nav kāds darbs.

XV

Par laimi, mēs tūlīt varējām būt noderīgi, tiklīdz ienācām pagalmā, — strādnieki noņēmās ap karoga mastu, nemācēja to uzsliet. Mēs gājām palīgā, un lieta darīta. No visiem logiem raudzījās sieviešu sejas.

— Vai kapteinis mājās?

— Nē.

— Un kundze?

Pagalmā iznāca kundze. Viņa bija liela auguma gaišmate un ar laipnu smaidu atņēma mūsu sveicienu.

— Vai nav kāds darbs?

— Es nudien nezinu. Baidos, ka nav. Bet vīra nav mājas.

Man šķita, ka viņai grūti mūs noraidīt, un jau taisījos iet projām, lai viņu ilgāk neapgrūtinātu. Taču Falkenbergs acīmredzot atstāja iespaidu, jo bija pieklājīgi ģērbies, turklāt viņam bija maisu nesējs, tāpēc viņa ziņkāri uz viņu paraudzījās un teica:

— Kāds darbs jūs interesētu?

— Vienalga kāds saimniecības darbs, protam izlabot žogu, rakt grāvjus un mūrēt sienas, — Falkenbergs sacīja.

— Tādiem darbiem gan jau būs par vēlu, — ierunājās viens no strādniekiem pie karogkārts.

— Jā, tā jau gan ir, — kundze piekrita. — Es nezinu.. . Patlaban ir pusdienu laiks.

Varbūt ienāksiet iekšā un mazliet iekodīsiet? Ko dievs devis ...

— Pateicos par to pašu! — Falkenbergs atbildēja.

Bet mani viņa atbilde saniknojamā izklausījās tik vienkārša un mūs it kā

pazemoja. Te jāiejaucas.

— Mille grâce, madame, vous êtes trop aimable! — es teicu un noņēmu cepuri.

— Liels paldies, kundze, jūs esat ļoti laipna, — es atkārtoju.

Viņa pagriezās un mirkli manī noraudzījās.

Mūs ieveda virtuvē un krietni pacienāja. Kundze iegāja savās istabās. Kad mēs bijām paēduši un grasījāmies doties ceļā, viņa atkal iznāca ārā. Falkenbergs bija atguvis pašpaļāvību un, izmantodams kundzes laipnību, piedāvājās uzskaņot klavieres.

— Vai tad jūs to arī protat? — viņa izbrīnījusies jautāja.

— Jā, protu. Es nupat skaņoju tepat netālu, jums kaimiņos.

— Man ir flīģelis. Bet negribētos, ja to...

— Kundze var būt mierīga.

— Vai jums ir kaut kas...

— Rekomendāciju man nav. Neesmu tādas lūdzis. Bet kundze jau pati varēs pārliecināties.

— Nu jā, protams, lūdzu, nāciet līdzi!

Viņa gāja pa priekšu, Falkenbergs viņai sekoja. Kad atvērās durvis, es ieraudzīju, ka istabas sienas apkārtas gleznām.

Kalpones rosījās pa virtuvi un ziņkāri mani vēroja. Viena bija ļoti glīta. Es nopriecājos, ka šodien esmu noskuvies.

Pēc kādām desmit minūtēm Falkenbergs saka skaņot flīģeli. Virtuvē atkal ienāca kundze un teica:

— Un jūs runājat franciski? Es gan to valodu neprotu. Paldies dievam, ka viņa neko vairāk neprašņāja.

Tad es būtu varējis tikai pateikt «pardon», «meklējiet sievieti» un «valsts esmu es».

— Jūsu biedrs man uzrādīja apliecību, — kundze sacīja. — Liekas, jūs esat lietpratēji. Nezinu, varbūt telegrafēt vīram un noskaidrot, vai mums būtu kāds darbs priekš jums.

Es gribēju viņai pateikties, taču nespēju dabūt pār lūpām ne vārda, tikai riju siekalas.

Nervi...

Pēc tam es apstaigāju pagalmu un tīrumus, viss bija labā kārtībā, raža jau novākta.

Pat kartupeļu laksti, kas parasti paliek uz lauka līdz sniegam, bija aizvesti.

Nekāds darbs mums neatradīsies. Tūlīt redzams, ka saimniecība ir turīga.

Jau tuvojās vakars, un, tā kā Falkenbergs joprojām darbojās ap klavierēm, es paņēmu mūsu pārtiku un aizgāju tālāk no mājas, lai netiktu lūgts vakariņās. Debess bija zvaigžņota, spīdēja mēness, bet man labāk patika tumsa, tāpēc es iegāju pašā meža biezoknī. Tur bija silts. Kāds klusums visapkārt! Jau piesala, zemi klāja sarma, šur tur noknakstēja zāļu stiebri, iepīkstējās pelīte, no kāda koka pacēlās gaisā vārna un atkal iestājās klusums. Vai tu savā mūžā esi redzējis tik gaišus matus? Ne, nekad.

Un viņa tik cēla, viņas lūpas tik maigas, mati laistas zelta mirdzumā. Ak, ja varētu izņemt no maisa diadēmu un uzdāvināt viņai! Es sameklēšu sārtu gliemežvāku, iztaisīšu no tā nagu un viņas vīram uzdāvāšu pīpi, jā, to es darīšu...

Falkenbergs mani sastapa pagalmā pie vārtiem un ātri čukstēja:

— Pienākusi atbilde no vīra, mēs cirtīsim kokus. Vai tu proti?

— Jā.

— Tad labi, ej virtuvē, viņa vaicāja pēc tevis. Kad iegāju virtuvē, kundze sacīja:

— Kur jūs pazudāt? Lūdzu pie galda! Kā, jūs jau esat paēdis? Bet kur tad?

— Mums ir līdzi pārtika.

— Tas nu bija lieki. Jūs pat tēju nedzersiet? Tiešām ne? Es saņemu atbildi no vīra. Vai jūs protat cirst kokus? Lieliski. Lasiet pats: «Vajadzīgi divi mežstrādnieki, Peters ierādīs darbu.»

Ak dievs, viņa stāvēja man pavisam tuvu, turēdama roka telegrammu. Viņas elpa bija svaiga gluži kā jaunai meitenei.

XVI

Mēs jau esam mežā, mūs atveda šurp Peters, viens no kapteiņa kalpiem.

Noskaidrojās, ka Falkenbergs nemaz nav tik pateicīgs kundzei, ka viņa mums sagādājusi darbu. Nudien nav ko pateikties, meža strādnieku te esot trūkums. Turklāt Falkenbergs nebija nekāds labais meža cirtējs, bet man jau šajā ziņā bija pieredze, un es uzņēmos darbu vadību. Falkenbergs pats sacīja, ka man klausīšot.

Un tad es sāku prātot par kādu jaunu izgudrojumu.

Divatā zāģējot koku, zāģeri parasti nometas garšļauku un pa kārtai velk zāģi uz savu pusi. Tādejādi diena var padarīt diezgan maz, turklāt mežā paliek neglīti celmi.

Ja pagatavotu ierīci ar konisku zobratu pārvadu, kas iegrieztos kokā pie pašām saknēm, varētu kustināt roku uz augšu un leju, bet zāģis virzītos līmeniski. Es jau sāku zīmēt detaļas. Visvairāk vajadzēja lauzīt galvu par to, kā panākt, lai uzspiediens zāģim iznāktu vienmērīgs un nebūtu pārāk spēcīgs. To varbūt varētu sasniegt ar atsperi, kas darbotos tāpat kā pulksteņa mehānismā, vai ar svaru bumbām. Svaru bumbai ir nemainīgs svars, un atkarībā no tā, kā zāģis iegriezīsies kokā, svaru bumba sāks noslīgt un nodrošinās vienmērīgu uzspiedienu. Turpretī tērauda atspere pakāpeniski atslābs un arī regulēs uzspiedienu. Es izšķīros par atsperi. «Gan tu redzēsi, viss iznāks uz ef-ef,» es sev teicu. «Tu kļūsi slavens un nebūsi velti savu mūžu nodzīvojis.»

Diena aizritēja pēc dienas, mēs laidām zemē deviņcollīgus kokus, nocirtām tiem zarus un stumbrus nomizojām. Uzturs bija bagāts un garšīgs. Mēs ņēmām līdzi uz mežu ēdienu un kafiju un, pārnākuši mājās, dabūjām siltas vakariņas. Mēs nomazgājāmies un uzposāmies, lai atšķirtos no pārējiem strādniekiem, un, sēdēdami virtuvē, kur dega liela lampa, tērzējām ar trim kalponēm. Falkenbergs sāka lakstoties ap Emmu.

Lāgiem no kundzes istabas atlidoja šurp klavieru skaņas, un reizēm arī pati kundze ienāca pie mums virtuvē — tik jauna, meitenīga un smaidīga.

— Kā jums šodien veicās mežā? — viņa jautāja. — Vai lāci neredzējāt?

Bet reiz vakarā viņa pateicās Falkenbergam, ka viņš tik labi uzskaņojis klavieres.

Vai patiesi? Falkenberga vējā aprautā seja priekā staroja, un arī es jutos lepns, kad viņš pazemīgi atbildēja:

— Jā, man pašam arī šķiet, ka tās skan mazliet labāk. Vai nu Falkenbergs bija kaut ko apguvis, vai arī kundze bija pateicīga, ka viņš vismaz nav flīģeli sabojājis.

Katru vakaru Falkenbergs uzģērba manu svētdienas uzvalku. Tagad es vairs nevarēju to viņam atprasīt un pats vilkt mugurā — ikviens tad nodomātu, ka esmu to aizņēmies.

— Mainīsimies — tu paturi uzvalku, bet atdod man Emmu, — es jokojos.

— Lūdzu, ar lielāko prieku, — Falkenbergs atbildēja. Tad es nopratu, ka Falkenbergs pret meiču atsalis. Ak, mēs abi bijām iemīlējušies tajā otrajā. Kādi mēs vēl bijām zēni!

— Nez vai viņa arī šovakar iznāks pie mums virtuvē? — Falkenbergs mežā reizēm ievaicājās.

Un es mēdzu atbildēt:

— Labi, ka tas kapteinis vēl nebrauc mājās.

— Jā, — Falkenbergs piekrita. — Ja es dabūšu dzirdēt, ka viņš pret kundzi izturas slikti, tad viņš velnu redzēs.

Kādu vakaru Falkenbergs dziedāja skaistu dziesmiņu. Un es lepojos ar viņu.

Virtuvē ienāca kundze, Falkenbergam vajadzēja dziesmiņu atkārtot un nodziedāt vēl vienu. Viņa skaistā balss piestrāvoja virtuvi, un pārsteigtā kundze iesaucās:

— Cik brīnišķīgi!

Tad es pirmo reizi apskaudu Falkenbergu.

— Vai jūs esat mācījies dziedāt? — kundze vaicāja. — Vai pazīstat notis?

— Protams, — Falkenbergs atbildēja, — es dziedāju kādā biedrības korī.

«Viņam nu gan vajadzēja atbildēt: «Nē, es diemžēl nekā neesmu mācījies,»» es īgni nodomāju.

— Vai jūs esat kaut kur dziedājis klausītājiem?

— Jā, dažreiz esmu dziedājis izrīkojumos. Un kādās kāzās.

— Bet vai jūsu dziedāšanu dzirdējis arī tāds, kas kaut ko no tās saprot?

— Nē, to es nezinu. Var jau būt.

— Padziediet, lūdzu, vēl! Falkenbergs dziedāja.

«Beigsies ar to, ka kundze viņu ieaicinās istabā un pavadīs uz klavierēm,» es nodomāju. Un tad sacīju:

— Atvainojiet, vai kapteinis drīz pārbrauks?

— Bet... — viņa neizpratnē iesāka — Kāpēc jūs tā jautājat?

— Gribu apspriesties par darbu.

— Vai jūs jau visus iezīmētos kokus esat nocirtuši?

— Nē, kur nu visus, bet...

— Ak tā, — Falkenberga kundze pēkšņi atģidās. — Varbūt jums vajadzīga nauda?

Es apmulsu un nomurmināju:

— Jā, esiet tik laipna... Falkenbergs neteica ne vārda.

— Mīļais cilvēk, sakiet skaidri un gaiši! Lūdzu! — Viņa sniedza man naudas zīmi. — Un jums arī?

— Nē. Ļoti pateicos! — Falkenbergs atbildēja.

Augstais dievs, kā es atkal izgāzos, cik zemisks izrādījos. Un šis nekauņa Falkenbergs izlikās tik bagāts, ka nauda viņam bijusi nebijusi! Noraušu viņam savu uzvalku, lai staigā pliks!

Protams, to es neizdarīju.

XVII

Un dienas aizritēja.

— Ja viņa šovakar ienāks virtuvē, es dziedāšu dziesmu par magoni, — sacīja Falkenbergs, kad mēs strādājām mežā. — To biju pavisam aizmirsis.

— Vai Emmu tu arī esi aizmirsis? — es jautāju.

— Emmu? Nu, vai zini, tu arī nemaz neesi prātā pieņēmies.

— Ko tu neteiksi!

— Es tevi, kūmiņ, caur un cauri pazīstu. Tu varētu lakstoties ap Emmu kundzes acu priekšā, turpretī es to nevaru.

— Nu tu gan melo! — es saniknots izsaucos. — Es nekad nesākšu mīlināties ar kalponēm!

— Es arī vairs nestaigāšu pa naktīm apkārt. Kā tu domā, vai šovakar viņa ienāks virtuvē? Tagad es atceros dziesmiņu par magoni. Paklausies!

Un Falkenbergs nodziedāja dziesmu par magoni.

— Veltīgi priecājies, ka atminēji dziesmu, dziedi kaut vai lakstīgalas mēlē. Mums abiem nekas neiznāks, nedz tev, nedz man.

— Neiznāks, neiznāks! Ko tu skandini vienā gabalā!

— Būtu es jauns, bagāts un skaists, tad, protams, viņu dabūtu, — es teicu.

— Nu jā. Tad arī es viņu dabūtu. Tā nebūtu nekāda māksla. Kapteinis taču arī to prata.

— Jā, un tu un es. Un viņa. Un visi cilvēki pasaulē. Bet pietiek trīt mēles un runāt par viņu, — es teicu un pats uz sevi saskaitos par muļķīgo mēļošanu. — Kur tas dzirdēts, ka divi veci mežcirtēji šitā vāvuļo!

Mēs abi kļuvām bāli un vāji. Falkenbergs galīgi nomocījās, viņa sejā ievilkās daudzas grumbas. Turklāt mēs bijām zaudējuši ēstgribu. Mēs centāmies slēpt viens no otra savas jūtas, es jautri svilpoju, bet Falkenbergs lielījās, ka no pārmērīgas ēšanas tikko varot pakustēt.

— Jūs taču nekā neēdat! — kundze izsaucās, kad mēs gandrīz neskartu atnesām atpakaļ līdzdoto pārtiku. — Kas jūs par mežcirtējiem!

— Tur vainīgs Falkenbergs, — es teicu.

— Nē, taisni viņš! Grib sevi badā nomērdēt, — Falkenbergs iebilda.

Kundze šad tad lūdza izdarīt kādu sīku pakalpojumu, tad mēs abi aizgūtnēm centāmies viņai izpatikt. Galu galā mēs labprātīgi nesām virtuvē ūdeni un plītsmalku.

Bet reiz Falkenbergs pasteidzās atnest no meža lazdas nūju, ar ko izdauzīt grīdsegas, lai gan kundze tieši mani un nevienu citu bija lūgusi to izdarīt.

Un vakaros Falkenbergs dziedāja.

Tad man iešāvās prātā uzjundīt kundzē greizsirdību. Ak tu nabadziņ, nu tu esi galīgi zaudējis prātu! Kundze tādiem niekiem nepievērsīs ne mazāko uzmanību!

Tomēr es gribēju viņā uzjundīt greizsirdību.

No visām trim kalponēm vienīgi Emma varēja tam noderēt, un es sāku lakstoties ap Emmu.

— Emma, man zināms kāds cilvēks, kas mirst vai nost tevis dēļ.

— Kā tu to zini?

— No zvaigznēm.

— Man labāk patiktu, ja no kāda tepat zemes virsū.

— Arī no tā es zinu. Pats man sacīja.

— Viņš runā par sevi, — Falkenbergs paskaidroja, baiļodamies, ka tas mērķēts uz viņu.

— Varbūt arī par sevi. Paratum cor meum jeb mana sirds ir gatava, kā teikts bībelē.

Bet Emma nebija vēlīga un negribēja runāties ar mani, lai gan es biju valodīgāks nekā Falkenbergs. Ko? Vai tiešām pat Emma negrib ar mani saieties? Es lepni ierāvos sevī, vairījos no cilvēkiem, brīvajā laikā zīmēju uzmetumus savai mašīnai un izveidoju mazus modeļus. Bet, kad Falkenbergs vakaros dziedāja un kundze viņa klausījās, es iegāju pie saimes ļaudīm un uzturējos tur. Tā es saglabāju cieņu pats savās acīs. Taču, par nelaimi, saslima Peters, un es vairs nevarēju šeit tēst dēļus un sist naglas. Tāpēc vajadzēja iet uz šķūni.

Taču lāgu lāgiem man prātā ienāca doma — varbūt kundze tomēr nožēlo, ka es vairs nerādos virtuve? Tā vismaz man likās. Reiz vakarā, kad mēs ēdām, viņa teica:

— Es dzirdēju, ka jūs taisot kādu mašīnu?

— Jā, viņš munsterē jaunmodīgu zāģi, — Falkenbergs paskaidroja. — Bet tas būs pārāk smags.

Uz to es nekā neatbildēju, tikai piesardzīgi klusēju. Neviens diženais izgudrotājs jau sākumā nav atzīts. Pagaidiet vien, gan pienāks arī mans laiks! Taču dažkārt es nespēju atturēties no kārdinājuma un stāstīju kalponēm, ka esmu cienījamu vecāku dēls, tikai mīlestība mani novedusi neceļos. Un tagad es meklēju aizmiršanos vīnā.

Nu jā, cilvēks domā, bet dievs dara ... Acīmredzot šīs runas aizsniedza arī kundzes ausis.

— Es arī tagad vakarus labāk pavadīšu saimes istabā, — Falkenbergs sacīja.

Es tūlīt sapratu, kāpēc Falkenbergs grib nākt saimes istabā. Tagad viņu daudz retāk lūdza dziedāt, un tam bija savs pamats.

XVIII

Pārbrauca kapteinis.

Kādu dienu pie mums mežā atnāca liela auguma vīrietis ar kuplu bārdu un teica:

— Esmu kapteinis Falkenbergs. Kā veicas, puiši? Mēs godbijīgi sveicinājām un atbildējām:

— Paldies, veicas labi.

Viņš mūs izprašņāja, cik daudz koku esam nolaiduši un cik daudz vēl palicis.

Kapteinis mūs uzslavēja, jo bijām atstājuši zemus, līdzenus celmus. Tad viņš aplēsa, cik daudz koku esam nolaiduši vienā dienā, un teica, ka neesot vairāk par normu.

— Bet kapteiņa kungs ir aizmirsis atskaitīt svētdienas, — es iebildu.

— Jā, jums taisnība, — viņš piekrita. — Tātad iznāk pāri normai. Un kā ar rīkiem? Vai zāģi nelūst?

— Nē.

— Un neviens nav savainojies?

— Nē. Klusums.

— Patiesībā uzturs man jums nebūtu jādod, bet, ja nu esat tā iesākuši, tad pieskaitīsim to pie galīgā aprēķina.

— Kā kapteiņa kungam ērtāk, mēs visādi esam ar mieru.

— Jā, visādi, — Falkenbergs piemetināja.

Kapteinis ātri apstaigāja cirsmu un atgriezās pie mums.

— Laiks jums iekritis kā izmeklēts, sniegs nav jāšķūrē.

— Jā, sniega vēl nav. Kaut tikai drusku piesaltu!

— Kāpēc? Vai jums par karstu?

— Jā, arī par karstu. Bet galvenais — sasalušu koku vieglāk zāģēt.

— Vai jūs sen strādājat šo darbu?

— Jā, sen.

— Vai jūs esat tas dziedātājs? — Diemžēl nē. Tas ir viņš.

— Ak tā, tātad jūs dziedat? Mēs laikam esam vārdabrāļi?

— Kā sacīt, savā ziņā jā, — Falkenbergs mazliet apmulsis atbildēja. — Mani sauc par Larsu Falkenbergu, varat pārliecināties apliecībā.

— No kurienes esat?

— No Trondjēmas.

Kapteinis aizgāja. Viņš izturējās laipni, taču bija nopietns un nerunīgs, nedz smaidīja, nedz pajokojās. Viņa sejas vaibsti bija patīkami, taču gluži parasti.

Sākot ar šodienu, Falkenbergs dziedāja vai nu saimes istabā, vai mežā. Dziedāt virtuvē kapteiņa dēļ viņš neuzdrīkstējās. Falkenbergs īgņojās un sāka runāt, ka dzīve ir draņķīga, kaut velns to parautu, reizēm šķiet, ka jāpakaras. Taču viņa grūtsirdība nebija ilgstoša. Kādā svētdienā viņš aizgāja uz tām abām mājām, kur bija uzskaņojis klavieres, un lūdza ieteikumus. Atgriezies viņš man parādīja rekomendācijas un teica:

— Grūtā brīdī var noderēt.

— Tātad tu vairs nedomā pakārties?

— Tev būtu vairāk iemesla nekā man, — viņš atcirta.

Arī es vairs nejutos tik nomākts. Kad kapteinis uzzināja par manu mašīnu, viņš tūdaļ gribēja iepazīties ar to sīkāk. Paskatījies uz maniem uzmetumiem, viņš tūlīt redzēja, ka tie nekam neder, jo bija izdarīti uz papīra strēmelītēm un bez cirkuļa. Viņš aizdeva man rasējamo galdu un piepalīdzēja izdarīt nepieciešamas aplēses. Kapteinis arī aizrādīja, ka zāģis būšot ļoti smags un neparocīgs. Taču viņš pastāvēja, lai es zīmējot pēc izmēriem, tad jau redzēšot.

Es sapratu, ka precīzi pagatavots modelis radītu pareizu priekšstatu par manu mašīnu, un, pabeidzis rasējumu, es ņēmos pagatavot koka modeli. Man nebija virpas, tāpēc abus veltņus, riteņus un skrūves vajadzēja izgriezt ar roku. Darbs mani tā aizrāva, ka es svētdienā pat nesadzirdēju zvanu pusdienās. Ienāca kapteinis un uzsauca:

— Laiks pusdienot!

Ieraudzījis, ar ko esmu nodarbināts, viņš piedāvājās jau nākamajā dienā aizbraukt pie kalēja un pasūtīt visu, kas man vajadzīgs.

— Dodiet man tikai izmērus! — viņš teica. — Vai jums nevajag arī kādus rīkus?

Ahā, zāģīti, dažādus urbjus un kokskrūves. Vai vairāk neko?

Viņš visu pierakstīja. Viņš nudien bija neredzēti lietišķs saimnieks.

Bet vakarā, kad biju paēdis un devos uz saimes istabu, mani sauca kundze. Viņa stāvēja pagalmā zem tumšajiem virtuves logiem un panācās man pretī.

— Mans vīrs ievērojis, ka jūs — jā, ka jūs staigājot ļoti plānās drēbēs. Varbūt... ņemiet šo te!

Viņa man ielika rokās uzvalku.

Es stostīdamies nomurmināju pateicības vārdus. Es jau pats arī drīz varēšu sev nopirkt uzvalku, nav nekādas steigas, man nav vajadzīgs...

— Jā, protams, jūs pats varat nopirkt, taču jūsu draugs ir tik labi apģērbties, turpretī jūs... Ņemiet taču!

Viņa žigli iesteidzās iekšā gluži kā jauna meitene, kas baidās, ka izturējusies pārlieku laipni. Es uzsaucu nopakaļ vēl dažus pateicības vārdus.

Nākamajā vakarā kapteinis atveda man urbjus un riteņus, es izmantoju izdevību un pateicos viņam par drēbēm.

— Nu jā, to jau izdomāja mana sieva... Vai uzvalks jums der?

— Jā, pašā laikā.

— Tad jau labi. Jā, tas ienāca prātā manai sievai... Un te būs riteņi. Un darbarīki.

Ar labu nakti!

Droši vien viņi abi bija labsirdīgi un mīļu prātu citiem izpalīdzēja.

Un, izdarījuši labu darbu, to novēla viens uz otru.

Tas bija tāds laulāts pāris, kāds sastopams tikai atklāsmes grāmatās.

XIX

Mežā kokiem lapas nobirušas, apklusušas arī putnu dziesmas, tikai vārnas jau sāk ķērkt mazā gaismiņā un lido pār kailo zemi. Mēs ar Falkenbergu tās katru dienu redzam, iedami uz mežu. Vārnēni, kam vēl nav bail no cilvēkiem, lēkā uz taciņas tieši pie mūsu kājām.

Gadās redzēt arī žubītes, šos meža zvirbulīšus. Tās jau palidojušas krietnu līkumu pa mežu un tagad atgriežas pie cilvēkiem, kuru tuvumā tām patīk dzīvot, jo tās ir ļoti ziņkāras. Mazā, jaukā žubīte! Pēc dabas tā ir gājputns, bet vecāki to iemācījuši pārziemot te, ziemeļos. Un tā māca savus bērniņus, ka jāpārziemo tikai ziemeļos Taču žubītē vēl tek gājputna asinis, tāpēc tā ir nemierīga un kustīga kā dzīvsudrabs un tai patīk klaidonība. Vienā jaukā dienā tā ar visiem saviem radiniekiem sapulcējas barā un aizlido tālu, tālu, pie gluži svešiem cilvēkiem, kurus arī interesanti pavērot.

Un tad apsājā iestājas klusums. Varbūt paies vesela nedēļa, iekams jauns bariņš šo skaļo putniņu apmetīsies apšu zaros. Mīļais dievs, cik reižu esmu gājis un lūkojies uz žubītēm un par tam priecājies!

Reiz Falkenbergs man paziņoja, ka grūtsirdība esot pārgājusi. Ziemā viņš gribot ietaupīt simt kronu no meža cirtēja peļņas un klavieru uzskaņošanas un salabt ar Emmu. Arī man būtu laiks izbeigt jūsmošanu par augstdzimušām dāmām un pievērsties savai kārtai — viņš teica.

Viņam bija taisnība.

Sestdienas vakaros mēs darbu beidzām mazliet agrāk nekā parasti un devāmies uz veikalu. Vajadzēja iegādāt kreklus, tabaku un vīnu. Veikalā es ieraudzīju mazu šujamo kastīti, izgreznotu ar gliemežvākiem. Šādas kastītes agrāk jūrnieki pārveda savām iemīļotām no Amsterdamas. Tagad Vācijā tās darina tūkstošiem. Es nopirku šo kastīti, lai izlauztu vienu gliemežvāku un iztaisītu nagu savai pīpei.

— Ko tu iesāksi ar kastīti, vai dāvināsi Emmai? — Falkenbergs jautāja.

Viņā pamodās greizsirdība, un, lai neatpaliktu, viņš nopirka Emmai zīda lakatu.

Atceļā mēs nobaudījām vīnu un mēļojām. Falkenbergs joprojām bija greizsirdīgs.

Tad es izvēlējos gliemežvāciņu, kāds man derēja, atlauzu to un atdevu kastīti Falkenbergam. Tā mēs atkal salabām. Iestājās tumsa, mēness nespīdēja. Piepeši mēs izdzirdējām harmonikas skaņas un sapratām, ka tur notiek dejas. Logos zibēja ēnas un gaisma mirguļoja gluži kā bākas uguns.

— Iesim tur! — Falkenbergs teica. Bijām jautrā noskaņā.

Pagalmā mēs sastapām dažus jaunus puišus un meitenes, kas ārā atvēsinājās.

Viņu vidū bija arī Emma.

— Paraug, te ir Emma! — Falkenbergs labsirdīgi izsaucās. Viņš nemaz nedusmojās, ka Emma šeit atnākusi viena pati.

— Emma, panāc šurp, es tev kaut ko nopirku.

Viņš domāja, ka ar šiem vārdiem pietiks, taču Emma pagriezās un iegāja iekšā.

Kad Falkenbergs gribēja viņai sekot, viņam aizsprostoja ceļu un aizrādīja, ka tur viņam nav ko meklēt.

— Bet tur taču ir Emma. Pasauciet viņu ārā!

— Nē, viņa nenāks ārā. Emma atnākusi kopā ar kurpnieku Marku.

Falkenbergs jutās kā no mākoņiem nokritis. Viņš pārāk ilgi bija izturējies pret Emmu vēsi, un Emma viņu bija pametusi. Kad viņš joprojām apjukumā blisināja acis, meitenes sāka viņu ķircināt:

— Nabadziņš, palicis ar garu degunu!

Tad Falkenbergs izvilka pudeli un visu acu priekšā pielika pie lūpām, pēc tam noslaucīja pudeles kakliņu ar roku un padeva pudeli puisim, kas stāvēja viņam blakām. Visi kļuva pret mums vēlīgāki, redzēdami, ka mēs esam lāga zēni, bet mēs izņēmām no kabatām vēl pudeles un laidām tās apkārt. Turklāt mēs nebijām šejienieši, tāpēc visiem kārojās ar mums parunāt. Falkenbergs pavilka uz zoba kurpnieku Marku, kuru viņš visu laiku sauca par Lūkasu.

Dejas turpinājās, taču neviena no meitenēm mūs nepameta.

— Esmu pārliecināts, ka arī Emma labprāt nāktu ārā pie mums, — Falkenbergs lielījās.

Meitenes — Helēna un Rennauga, un Sāra —, iedzērušas vīnu no pudeles, pateicās un pēc paraduma sniedza Falkenbergam roku. Turpretī tās, kas bija apguvušas smalkas manieres, tikai sacīja: «Paldies par cienastu!» Falkenbergam iepatikās Helēna, viņš apskāva meiteni ap viduci un aicināja pastaigāties. Viņi lēnām aizgāja, neviens nesauca viņiem pakaļ. Mēs sadalījāmies pa pāriem un gājām katrs pa savu ceļu mežā. Man krita Sāra.

Kad mēs atgriezāmies, Rennauga joprojām stāvēja pie mājas. Dīvaina meitene, tik ilgi te stāvējusi! Es satvēru viņas roku un sāku runāties, bet viņa tikai smaidīja un klusēja. Kad mēs devāmies uz mežu, Sāra tumsā sauca mums nopakaļ:

— Rennauga, iesim labāk mājās!

Taču nerunīgā Rennauga nekā neatbildēja. Viņas seja bija piena baltumā, augums stalts, bet kustības gausas.

XX

Uzkritis pirmais sniegs, tas tūlīt nokusīs, bet ziema vairs nav aiz kalniem. Arī meža darbi pie kapteiņa iet uz beigām, pēc pāris nedēļām viss būs padarīts. Ko tad mēs iesāksim? Kalnos būvēja dzelzceļu, bet varbūt varētu vēl salīgt kādās mājās, kur vajadzīgi mežstrādnieki? Falkenbergs labāk vēlējās strādāt dzelzceļa būvē.

Taču laika bija atlicis maz, es nepaspēšu iztaisīt savu mašīnu. Ikvienam bija savas rūpes, bet man turklāt vajadzēja vēl darināt nagu pīpei, pie tam vakari sarāvušies pavisam īsi. Falkenbergs katrā ziņā gribēja salabt ar Emmu. Tas nebija tik drīz un tik viegli panākams. Viņa tagad sagājās ar kurpnieku Marku, bet Falkenbergs, lai Emmai atmaksātu, sāka draudzēties ar citu meiteni — Helēnu un uzdāvināja viņai zīda lakatu un gliemežvākiem izrotātu kastīti. Falkenbergs bija iekļuvis sprukās un teica: — Itin visur tikai neķītrība, muļķība un krāpšanās!

— Vai tiešām?

— Jā, par to vari nešaubīties. Aiziešu strādāt uz dzelzceļa, bet viņu pametīšu.

— Varbūt tas kurpnieks Marks viņu nelaiž? Falkenbergs drūmi klusēja.

— Dziedāt arī mani vairs nelūdz, — pēc brītiņa viņš piebilda.

Mēs sākām runāt par kapteini un viņa sievu. Falkenbergam bija ļauna nojausma, ka starp viņiem kaut kas neesot kārtībā.

— Tu esi pļāpu vācele, — es sacīju. — Atvaino, tu no tādām lietām nekā nesajēdz.

— Ak šitā? — viņš pikti atvaicāja Viņš aizvien vairāk saniknojās. — Varbūt tu domā, ka viņus nedz ūdens, nedz uguns nevar šķirt? Ka viņi viens otram visu no acīm nolasa? Es nekad neesmu dzirdējis, ka viņi pārmītu kaut vārdu.

Ak tu mēlnesis tāds!

— Paskaties labāk, kā tu zāģē, — es ņirdzīgi sacīju. — Zāģis tev iet pavisam greizi.

— Man? Bet mēs taču zāģējam divatā!

— Tad koks atlaidies. Ķersimies atkal pie cirvjiem.

Ilgu laiku mēs cirtām atsevišķi, abi bijām nikni un nerunīgi. Kā gan viņš iedrošinās melst tādas muļķības — viņi nepārmijot ne vārda! Bet, mīļais dievs, viņam taču taisnībā! Falkenbergam bija ķēriens, viņš cilvēkus pazina.

— Vismaz ar mums viņi runā labu viens par otru, — es teicu.

Falkenbergs tikai cirta un klusēja. Es vēl pārdomāju viņa vārdus.

— Jā, varbūt tev taisnība, ka šis laulātais pāris nav tāds kā atklāsmes grāmatās.

Taču Falkenbergs nekā nesaprata un nelikās dzirdam manus vārdus.

Pusdienas atpūtā es atsāku sarunu.

— Tu taču teici, ka viņš velnu redzēšot, ja pret kundzi izturēšoties slikti.

— Jā, tā es teicu. Nu un tad?

— Bet nekas taču nav noticis?

— Vai tad es sacīju, ka viņš pret viņu izturas slikti? — Falkenbergs sarūgtināts vaicāja. — Viņi viens otram apnikuši, līdz nāvei apnikuši, tur tas suns aprakts.

Līdzko viens nāk iekšā, otrs iet ārā. Ja viņš kaut ko runā virtuvē, viņas skatiens kļūst vienaldzīgs un viņa nemaz neklausās.

Mēs atkal ķērāmies pie cirvjiem un gremdējāmies savās domās.

— Laikam jau vajadzēs viņu iekaustīt, — Falkenbergs sacīja.

— Kuru tad?

— Lūkasu...

Es pabeidzu pīpi un palūdzu Emmu, lai nodod to kapteinim. Nags izskatījās gluži kā īsts, un tagad, kad man bija tik labi darbarīki, izdevās to pielikt pie pirksta un piestiprināt ar divām mazām vara kniedītēm tā, ka tās nemaz nebija redzamas. Ar savu darbu es biju ļoti apmierināts.

Vakarā, kad ieturējām vakariņas, kapteinis ar pīpi rokā iznāca virtuvē un man pateicās. Tad es arī pārliecinājos par Falkenberga vērīgumu — tikko kapteinis ienāca, kundze izgāja ārā no virtuves.

Kapteinis uzslavēja manu darbu un vaicāja, kā man izdevies piestiprināt nagu.

Viņš mani nosauca par meistaru un mākslinieku. Visi, kas atradās virtuvē, to dzirdēja, un tas atstāja iespaidu. Man šķiet, ka tajā brīdī Emma vis man neatteiktu.

Tonakt es beidzot iemācījos trīcēt un drebēt.

Siena šķūnī ienāca no kapa piecēlusies sieviete, izstiepa kreiso roku, un es ieraudzīju, ka īkšķim trūkst naga. Es pakratīju galvu, likdams saprast, ka viņas naga man vairs nav, es to aizsviedu un tā vietā pieliku gliemežvāku. Mirusī tomēr palika stāvam, un mani pārņēma aukstas tirpas. Beidzot es nomurmināju, ka diemžēl nekā nevaru palīdzēt, lai viņa iet projām. «Mūsu tēvs debesīs...» Mirusī tomēr nāca tieši pie manis, es gribēju viņu atgrūst, spalgi iekliedzos un piespiedu Falkenbergu pie sienas.

— Kas tev noticis? — Falkenbergs sauca. — Kungs Jēzus!

Es pamodos vienos sviedros, atvēru acis un ieraudzīju, ka rēgs lēnām izgaist tumšā kaktā.

— Tā bija mirusī! — es nostenēju. — Viņa bija atnākusi pēc sava naga.

Falkenbergs pielēca gultā sēdus, miegs ar joni bija projām.

— Es viņu redzēju! — viņš teica.

— Tu arī? Vai pirkstu redzēji? Vai!

— Es nemūžam negribētu būt tavā ādā.

— Atļauj man gulēt sienmalā! — es lūdzos.

— Kur tad es gulēšu?

— Tev nav ko baidīties. Tu vari mierīgi gulēt ārmalā.

— Un tad atnāks mironis un sagrābs mani pirmo? Nē, tencinu!

Falkenbergs atkal apgūlās un uzvilka segu pāri galvai.

Brīdi man ienāca prātā iet lejā un pārgulēt blakus Peteram. Viņš jau sāka atveseļoties un vairs nevarēja aplipināt ar savu slimību. Taču es neuzdrīkstējos iet lejā pa kāpnēm.

Tā bija briesmīga nakts.

No paša rīta es ilgi meklēju nagu un beidzot to atradu uz grīdas zāģu skaidās un gružos; Es to apraku, iedams uz mežu.

— Tev vajadzētu aiznest nagu uz kapsētu, kur to atradi, — Falkenbergs sacīja.

— Līdz turienei ir tālu, desmitiem jūdžu...

— Man šķiet, ka tas bija brīdinājums. Viņa grib, lai nags būtu viņai.

Līdz ar dienas gaismu es atkal atguvu drosmi un, pazobojies par Falkenberga māņticību, teicu, ka viņa uzskati ir pretrunā ar zinātni.

XXI

Reiz vakarā pie mājas piebrauca kariete, un, tā kā Peters joprojām vārguļoja, bet otrs kalps bija pavisam jauniņš zēns, man vajadzēja turēt zirgus. No karietes izkāpa dāma.

— Vai kapteinis mājās? — viņa vaicāja.

Atskanot ratu rīboņai, pie logiem parādījās sejas, gaiteņos un istabās iedegās ugunis. Uz lieveņa iznāca kundze un iesaucās:

— Vai tu tā esi, Elizabet? Es tevi tik ļoti gaidīju! Esi sveicināta!

Tā bija Elizabetes jaunkundze — mācītāja meita.

— Tātad viņš ir te? — viņa pārsteigta jautāja.

— Kas tad?

Viņa vaicāja par mani. Viņa bija mani pazinusi... Abas jaunās dāmas nākamajā dienā atnāca pie mums uz mežu. Sākumā es baiļojos, ka ziņas par jādelēšanu ar svešiem zirgiem būs nonākušas līdz mācītāja mājai, bet neviens par to neieminējās, un es nomierinājos.

— Ūdensvads kalpo lieliski, — Elizabetes jaunkundze sacīja.

— Patīkami dzirdēt.

— Ūdensvads? — kundze jautāja.

— Viņš mums ievilka ūdensvadu. Gan virtuvē, gan augšstāvā. Tagad tikai pagriežam krānu, un tek ūdens. Es tev arī ieteiktu.

— Ak tā? Vai pie mums arī varētu ievilkt ūdeni?

— Jā, — es atbildēju. — Noteikti varētu.

— Kāpēc jūs to neteicāt manam vīram?

— Es jau teicu. Viņš gribēja apspriesties ar jums. Iestājās neveikls klusums. Pat par tādu jautājumu, kas tieši skar kundzi, viņš nebija ar viņu runājis. Lai šo klusumu pārtrauktu, es steigšus sacīju:

— Katrā ziņā šogad jau ir par vēlu. Mēs nepaspēsim darbu pabeigt, mūs pārsteigs ziema. Bet pavasarī gan.

Kundze pēkšņi it kā atjēdzās.

— Jā, tagad atceros, vīrs tiešām reiz par to ieminējās, — viņa sacīja. — Jā, jā, mēs apspriedāmies un atzinām, ka šogad būs par vēlu... Paklau, Elizabet, vai nav interesanti noskatīties, kā cērt kokus?

Parasti mēs gāzām koku, vilkdami to ar virvi uz vajadzīgo pusi, un tagad Falkenbergs tieši bija apmetis virvi ap kādu aizzāģēta koka galotni.

— Kādēļ jūs tā darāt?

— Lai regulētu koka kritienu... — es sāku paskaidrot. Bet kundze vairs manī neklausījās. Viņa pievērsās Falkenbergam un piebilda:

— Vai tad nav vienalga, kur koks nokrīt? Un Falkenbergs paskaidroja:

— Nē, tas jādara. Citādi koks krītot nolauzīs krūmus un jaunos kociņus.

— Vai tu dzirdēji? — kundze teica savai draudzenei. — Vai dzirdi, kāda viņam balss? Un kā viņš dzied!

Kā es sevi lādēju par savu pļāpību un neattapību! Es viņai parādīšu, ka saprotu šo mājienu. Galu galā man patīk nevis viņa, bet Elizabetes jaunkundze, jo nav untumaina un ir tikpat skaista, nē, jā, tūkstošreiz skaistāka. Es pieteikšos darbā pie viņas tēva... Tagad es ik reizi, kad kundze uzrunāja mani, paskatījos uz Falkenbergu, tad atkal uz kundzi un vilcinājos ar atbildi, it kā jautājums uz mani neattiektos. Man likās — šāda mana izturēšanās viņu mazliet sāpināja, un, mulsi smaidīdama, viņa teica:

— Es taču vaicāju jums.

Ak, šis smaids un šie vārdi!... Mana sirds prieka nodrebēja, un es cirtu kokā ar tādu spēku, ka skaidas vien lēca. Es aizrāvos un strādāju it kā rotaļādamies. Tikai lāgu lāgiem uztvēru sarunu.

— Es viņām šovakar dziedāšu, — Falkenbergs sacīja, kad bijām palikuši vieni.

Pienāca vakars.

Pagalmā es sastapu kapteini un brīdi runājos ar viņu. Mežā vēl darbs bija palicis trim četrām dienām.

— Uz kurieni jūs tad dosieties?

— Mēģināsim iesaistīties dzelzceļa būvē.

— Varbūt jūs man tepat vēl noderēsiet, — kapteinis teica. — Es gribu ierīkot jaunu ceļu uz šoseju, tagadējais ir pārāk kraujš. Nāciet, es jums parādīšu.

Lai gan jau krēsloja, viņš tomēr aizveda mani uz klajumu mājas dienvidu pusē.

— Un, kad nu ceļš būs pabeigts, atradīsies vēl kāds darbiņš, un tad jau būs klāt arī pavasaris, — viņš teica. — Varēsiet ķerties pie ūdensvada ievilkšanas. Bez tam Peters vēl aizvien slimo. Tā tas neiet, man saimniecībā nepieciešams palīgs.

Pēkšņi mēs izdzirdējām dziedam Falkenbergu. Viesistabā bija iedegta lampa, tur bija Falkenbergs, viņš dziedāja flīģeļa pavadījumā. Viņa apbrīnojami skaistā, samtainā balss strāvoja laukā pa logiem, un mani neviļus pārņēma trīsas.

Kapteinis spēji pagriezās un paskatījās uz logu.

— Jā, starp citu... — viņš pēkšņi sacīja, — jā, ceļa darbus labāk atlikt līdz pavasarim. Cik ilgi, jūs teicāt, jums vēl mežā būs jāstrādā?

— Trīs četras dienas.

— Labi, vēl trīs četras dienas — un šogad beigsim. «Apbrīnojami ātri viņš pārdomāja,» man iešāvās prātā. Es teicu:

— Ceļu taču var būvēt arī ziemā, savā ziņā tas ir pat labāk. Mēs sāktu spridzināt akmeņus, vest granti...

— To es zinu, tomēr... Bet tagad es iešu iekšā un paklausīšos dziedāšanu.

Un viņš iegāja iekšā. «Viņš, protams, tikai izliekas,» es nodomāju. Grib parādīt, ka Falkenbergs ieaicināts viesistabā ar viņa ziņu. Patiesībā viņš labprātāk būtu palicis te un runājies ar mani.

Cik es biju iedomīgs un kā pievīlos!

XXII

Manas zāģējamās mašīnas galvenās daļas jau bija gatavas, es nolēmu tās salikt kopā un zāģi izmēģināt. Aiz šķūņa pie tiltiņa gulēja vēja nolauzts apses stumbrs. Es piestiprināju pie tā zāģi un pārliecinājos, ka zāģis darbojas. Pacietieties, mīļie draugi, darbs ies no rokas! Gara, īpaši iegādāta zāģa līdzenajā malā es biju iegriezis zobus, kas iegūla mazā zobritenī, kuru varēja apturēt ar piespiežamu atsperi.

Šo atsperi sākumā darināju no vecas korsetes kaula plāksnītes, ko dabūju no Emmas, taču izrādījās, ka tā nav pietiekami elastīga, un es iztaisīju jaunu atsperi no veca sešmilimetru zāģīša, kam novīlēju zobus. Taču jaunā atspere atkal bija par stingru. Man katru reizi vajadzēja to izvilkt tikai līdz pusei.

Diemžēl man trūka teorētisku zināšanu, visu vajadzēja izmēģināt un pārbaudīt, tāpēc darbs veicās lēni. Bija pavisam jāatsakās no koniskā zobratu pārvada, kas būtu pārlieku smags, un visa ierīce jāpadara iespējami vienkāršāka.

Zāģi izmēģināt es sāku svētdien; baltās koka daļas un gludā, spožā metāla plāksne saulē mirdzēja. Pie logiem tūlīt parādījās sejas, drīz iznāca ārā pats kapteinis. Uz manu sveicienu viņš neatbildēja, tikai gausi nāca pāri pagalmam, nenovērsdams acis no zāģa.

— Nu, vai darbojas? Es zāģi iedarbināju.

— Ko tu neteiksi, tiešām zāģē!

Iznāca ārā kundze un Elizabetes jaunkundze, visas kalpones un Falkenbergs. Es atkal iedarbināju zāģi. Pacietieties, pacietieties, mīļie draugi!

Kapteinis teica:

— Vai nevajadzēs zaudēt pārāk daudz laika, katru reizi piestiprinot aparātu pie koka?

— Toties zāģēt būs daudz vieglāk un darbs veiksies ātri. Zaģeriem nevajadzēs lieki tērēt spēkus.

— Un kāpēc nevajadzēs?

— Tāpēc, ka nevajadzēs spiest uz zāģi, to darīs atspere. Un tieši tam tiek patērēts visvairāk spēka.

— Tomēr laika zaudējums ir nenovēršams?

— Es noņemšu skrūvi un tās vietā ielikšu spaili, ko varēs atvērt vienā paņēmienā.

Spaile būs tāda, ka ar to būs iespējams piestiprināt zāģi jebkura resnuma kokam.

Šādu spaili es vēl nebiju paguvis izgatavot, bet parādīju kapteinim uzmetumu.

Kapteinis iedarbināja zāģi un pārbaudīja, cik daudz spēka tas prasa. Pēc tam viņš teica:

— Jūsu zāģis ir divreiz platāks nekā parastais, nezinu, vai ir kāda jēga vilkt tādu smagumu.

— Skaidra lieta, tas pats par sevi saprotams, — iemeta starpā Falkenbergs.

Visi palūkojās uz Falkenbergu, pēc tam uz mani. Vajadzēja kaut ko atbildēt.

— Viens cilvēks var pabīdīt uz sliedēm preču vagonu, — es atbildēju. — Turpretī te divi cilvēki vilks uz augšu un leju zāģi, kas slīd pa diviem rotējošiem veltņiem, bet tie savukārt griežas ap labi ieeļļotām asīm. Strādāt ar šo zāģi būs daudz vieglāk nekā ar parasto, un nepieciešamības gadījumā ar to var zāģēt arī viens.

— Tas man liekas neiespējami.

— To mēs redzēsim. Elizabetes jaunkundze gribēja pazoboties par mani un jautāja:

— Es nekā no tādām lietām nesaprotu, bet sakiet — kāpēc nevar zāģēt tāpat kā agrāk — ar parasto zāģi?

— Viņš grib atvieglot zāģēšanu. — Kapteinis pasmaidīja. — Tagad zāģeriem nevajadzēs spiest uz zāģi no sāniem. Spiediens būs no augšas uz leju, bet zāģis ies šķērsām. Saprotiet, vertikālais spiediens pāriet horizontālajā. Bet sakiet, — viņš pievērsās man, — vai jūs neesat iedomājies, ka zāģis varētu izliekties? Un tad griezums būs nevienāds.

— Pirmkārt, no tā pasargās šie abi veltņi, pa kuriem zāģis slīd.

— Nu labi. Bet otrkārt?

— Otrkārt, ar šo zāģi var iznākt tikai taisns griezums, jo zāģim ir tāds veids, ka liekties tas nevar.

Manuprāt, kapteinis visu apšaubīja, jo gribēja sīkāk izdibināt. Viņš ar savām zināšanām uz šiem jautājumiem būtu varējis atbildēt labāk nekā es. Taču viņš kaut ko nepamanīja, turpretī mani tas ļoti raizēja. Mašīnai, ko jāvadā pa mežiem, vajadzēja būt ļoti izturīgai. Tāpēc es baiļojos, ka tievās asis varēja no trieciena izsisties no dobuma un saliekties, bet veltņi — iesprūst. Vajadzētu iztikt bez asīm un veltņus izvietot citādi. Nē, mana mašīna vēl nebūt nav līdz galam pilnveidota...

Kapteinis piegāja pie Falkenberga un teica:

— Jums taču nebūs iebildumu rīt aizvest abas mūsu dāmas? Peters vēl nav īsti atlabis.

— Žēlīgais dievs, es jutīšos laimīgs.

— Elizabetes jaunkundzei jābrauc mājās, — kapteinis aiziedams noteica. — Zirgus jūdziet sešos no rīta!

Falkenbergs, lepodamies ar parādīto uzticību, pavilka mani uz zoba, apgalvodams, ka es viņu apskaužot. Es tiešām viņu mazliet apskaudu. Es, protams, jutos aizskarts, ka Falkenbergam deva priekšroku, taču īstenība man daudz labāk patika klejot vienam meža klusumā nekā sēdēt uz bukas un salt.

Falkenbergs, priekā starodams, teica:

— Aiz skaudības tu esi kļuvis pavisam dzeltens, ieteicu tev iedzert rīcineļļu.

Visu priekšpusdienu viņš noņēmās, mazgādams karieti, ieziezdams riteņus, sakārtodams iejūgu. Es viņam palīdzēju.

— Tu jau nemaz neproti vadīt divjūgu, — es viņu ķircināju. — Labi, rīt no rīta iemācīšu tev turēt grožus.

— Bet tu nežēlo tās desmit ēras par rīcineļļu, veselība taču dārgākā manta, — viņš atbildēja.

Tā mēs jokojāmies un smējāmies viens par otru. Vakarā pie manis pienāca kapteinis un teica:

— Es negribēju jūs apgrūtināt, tāpēc lūdzu jūsu draugu aizvest dāmas, bet Elizabetes jaunkundze pastāv, lai braucat jūs.

— Es?

— Jā, viņa jūs jau sen pazīstot.

— Mans draugs taču arī ir uzticams cilvēks.

— Vai jums būtu iebildumi pret braucienu?

— Nē.

— Labi. Tātad brauciet!

Es tūlīt iedomājos: «Ha-hā! Dāmas tomēr devušas priekšroku man, jo es esmu izgudrotājs un mans zāģis darbojas, un, kad kārtīgi saģērbjos, es izskatos gluži labi, pat lieliski.»

Bet Falkenbergam kapteinis bija devis tādu paskaidrojumu, ka visas manas gaisa pilis sabruka: mācītājs lūdzis Elizabetes jaunkundzei atvest mani līdzi, jo gribot mani atkal saderēt darbā. Tā viņi esot norunājuši.

Es ilgi domāju par šo paskaidrojumu.

— Ja tu paliec strādāt pie mācītāja, tad mēs nevarēsim kopā rauties dzelzceļa būvē, — Falkenbergs sacīja.

Es atbildēju:

— Nē, es tur nepalikšu.

XXIII

Abas dāmas izbrauca agri no rīta slēgtā karietē. Sākumā bija krietni vēss, tagad man labi noderēja manas vilnas segas, pārmaiņus es ar tām apsedzu gan ceļgalus, gan plecus.

Es braucu pa to pašu ceļu, pa kuru mēs ar Falkenbergu nācām šurp, un šīs vietas man bija pazīstamas. Tur Falkenbergs bija uzskaņojis pianīnu, te mēs redzējām aizlidojam meža zosis... Uzlēca saule, kļuva silts, stundas aizritēja. Kādās krustcelēs dāmas pieklauvēja pie karietes lodziņa un teica, ka laiks ieturēt pusdienas.

Pēc saules es redzēju, ka dāmām ieturēt pusdienas vēl daudz par agru, turpretī man tas būtu īstā laikā, jo mēs ar Falkenbergu parasti ēdām divpadsmitos. Un es braucu tālāk.

— Kāpēc jūs nepieturat? — dāmas sauca.

— Jūs taču ēdat pusdienas trijos... Es domāju...

— Bet mēs esam izsalkušas.

Es piebraucu karieti ceļmalā, izjūdzu zirgus, pabaroju tos un atnesu ūdeni. Tiešām dīvaini — vai šīs sievietes nolēmušas ēst pusdienas agrāk manis dēļ?

— Lūdzam, nāciet šurp! — viņas sauca.

Taču es nevēlējos dāmas traucēt un paliku pie zirgiem.

— Nu, kas ir ar jums? — kundze vaicāja.

— Esiet tik laipna un nodaliet man paredzēto daļu! — es atteicu.

Viņas sāka mani aizgūtnēm mielot, visa viņām likās par maz. Es attaisīju alus pudeles un dabūju iedzert alu — šī maltīte lielceļa malā man visu mūžu palika atmiņā. Falkenberga kundzei es neuzdrīkstējos uzmest acis, lai viņu nesamulsinātu.

Dāmas tērzēja un jokojās savā starpā un laiku pa laikam iepina sarunā arī mani.

Elizabetes jaunkundze teica:

— Cik jauki ēst svaigā gaisā! Vai jums arī tā neliekas?

Šoreiz viņa neteica «tev» kā agrāk.

— Viņam tas nav nekas jauns, — kundze iebilda.

— Viņš taču katru dienu pusdieno mežā.

Ak, šī balss, šīs acis, šī gleznā, sievišķīgā roka, kurā viņa turēja glāzi, sniegdama to man!...

Arī es varētu viņām daudz ko pastāstīt par to, kā cilvēki dzīvo plašajā pasaulē, aizrādīt viņām, kad viņas, nekā nejēgdamas, pļāpāja par jāšanu kamieļu mugurā un vīnogu ievākšanu...

Taču es steidzos ātrāk paēst, paņēmu spaini un gāju pēc ūdens, lai vēlreiz padzirdītu zirgus, kaut gan tas bija lieki. Strautmalā es apsēdos.

Pēc kāda laiciņa kundze mani sauca:

— Nāciet pie zirgiem! Mēs iesim uz mežu, gribam saraut apiņus vai kādas citas skaistas lapas.

Bet, kad es atgriezos pie pajūga, viņas bija pārdomājušas, jo apiņiem lapas sen jau nobirušas un arī pīladžogu ķekari nokrituši.

— Šai gadalaikā mežs ir tukšs, — jaunkundze sacīja. Un tad jautāja, cieši skatīdamās man acīs: — Bet te taču laikam nav kapsētas, kur tad jūs klejojat?

— Jā, laikam nav gan.

— Kā tad jūs iztiekat?

Un viņa paskaidroja Falkenbergas kundzei, ka es esot ērmots cilvēks, naktīs staigājot pa kapsētām un sarunājoties ar mirušajiem. Tur es arī esot izgudrojis savu mašīnu.

Es nezināju, ko teikt, tāpēc apvaicājos par Ērika veselību.

— Atcerieties, zirgs viņu nometa, viņš sasitās un spļāva asinis...

— Jā, viņam ir labāk, — jaunkundze strupi atteica.

— Vai nebrauksim, Lovīz?

— Vai varam braukt tālāk?

— Kad vien vēlaties, — es atbildēju. Un mēs atkal braucām.

Stundas aizritēja, saule slīga pret rietu, kļuva krietni dzestrāks un mitrāks, sacēlās vējš, un sāka krist slapjš sniegs. Mums aiz muguras palika baznīcas, veikali, lauku sētas.

Pie karietes lodziņa pēkšņi pieklauvēja.

— Vai te jūs kādu nakti nejādelējāt ar svešiem zirgiem? — jaunkundze smiedamās jautāja. — Runas par to sasniedza arī mūsu ausis.

Abas dāmas sāka gardi smieties. Bet es neapjucis atbildēju:

— Jā, tomēr jūsu tēvs mani vēl aicina darbā, vai ne?

— Jā, tā ir.

— Ja nu mēs par to runājam, jaunkundz, atļaujiet vaicāt, kā tad jūsu tēvs dabūja zināt, ka es strādāju pie kapteiņa Falkenberga? Jūs pati, šķiet, bijāt pārsteigta, mani tur ieraugot?

Brīdi padomājusi, viņa paraudzījās uz savu draudzeni un atbildēja:

— Es par to aizrakstīju uz mājām. Falkenbergas kundze nodūra acis. Es nopratu, ka Elizabetes jaunkundze mānās. Taču viņa tik veikli izlocījās, ka nevarēju viņu pieķert. Pilnīgi ticams, ka viņa varēja rakstīt uz mājām: «Vai zināt, ko es te satiku?

To pašu cilvēku, kas mums ievilka ūdensvadu, tagad viņš strādā pie kapteiņa par meža cirtēju...»

Bet, kad mēs ieradāmies, izrādījās, ka mācītājs jau kopš trim nedēļām salīdzis jaunu strādnieku. Jaunais puisis iznāca saturēt zirgus.

Un es atkal lauzīju galvu, kādēļ tādā gadījumā par kučieri izvēlējās mani. Varbūt domāja, ka esmu apvainojies, tāpēc ka Falkenbergu aicināja dziedāt viesistabā? Bet vai tad viņas nesaprata, ka drīz pabeigšu savu izgudrojumu un viņu žēlastības man vairs nevajadzēs?

Es staigāju apkārt sabozies un īgņojos uz sevi; virtuvē, kamēr es vakariņoju, Olīne tencināt tencināja man par ūdensvadu; pēc tam devos apkopt zirgus. Kad metās krēsla, es paņēmu savas segas un aizgāju uz siena šķūni...

Es atmodos no kāda pieskāriena.

— Kāpēc tu guli te, tā jau var saaukstēties, — sacīja mācītāja kundze. — Nāc, es tevi apguldīšu istabā.

Mēs sākām tielēties, es negribēju iet, un beidzot ari viņa apsēdās. Šajā sievietē liesmoja kaisle, bet varbūt viņa bija tikai dabas bērns. Viņā skanēja burvīga melodija, un es aizvirpuļoju viesuļdejā.

XXIV

Nākamajā rītā mana oma bija uzlabojusies, es biju atvēsis, nomierinājies un sāku visu prātīgi apsvērt. Ja es toreiz būtu bijis gudrāks un neatstātu šo vietu, tad būtu kļuvis par kalpu, tomēr spēlējis pirmo vijoli. Jā, es jau biju paspējis pierast pie klusās un rāmās lauku dzīves.

Falkenbergas kundze stāvēja pagalma vidū. Zeltainiem matiem, kailu galvu — viņa bija gara un slaida gluži kā kolonna.

Es padevu labrītu.

— Labrīt! — viņa atbildēja un vieglā gaitā pienāca man klāt. Klusinājusi balsi, viņa sacīja: — Es vakar vakarā gribēju pārliecināties, kā jums ar guļvietu, bet nevarēju. Tas ir, varēt jau varēju, tikai... Jūs taču gulējāt siena šķūnī?

Es klausījos viņā kā pa sapņiem un nezināju, ko atbildēt.

— Kāpēc jūs neatbildat?

— Vai es gulēju siena šķūnī? Jā.

— Ak tā? Un vai miegs bija salds?

— Jā.

— Ak tā? Šodien brauksim uz mājām.

Viņa pagriezās un aizgāja, nosarkusi līdz matu galiem...

Pienāca Haralds un lūdza, lai es viņam iztaisu pūķi.

— Labi, lai notiek, — es teicu, cenzdamies atgūt apvaldu. — Iztaisīšu tev milzīgu pūķi, kas uzlidos līdz pašiem mākoņiem. Vīrs un vārds.

Mēs ar Haraldu darinājām pūķi divas stundas. Zēns centās un dedzīgi strādāja, bet es domāju pavisam par ko citu. Mēs nopinām no virvēm vairākus metrus garu asti, piesējām to pūķim un vēl pielīmējām, lai stingrāk turas. Pāris reižu pienāca Elizabetes jaunkundze un noskatījās, kā mēs darāmies. Viņa vairs neizskatījās tik svaiga un sprigana, bet tas mani neuztrauca, es vairs nelikos par viņu ne zinis.

Man lika iejūgt zirgus. Lai gan vajadzēja pasteigties, jo ceļš bija tāls, es tomēr iesūtīju iekšā Haraldu, lai uz pusstundu atliek aizbraukšanu. Mēs strādājām vaiga sviedros, un beidzot pūķis bija gatavs. Rīt, kad līme būs sakaltusi, Haralds palaidīs pūķi gaisā un sekos tam ar skatienu, juzdams dīvainu satraukumu, kādu tagad izjūtu es.

Zirgi ir iejūgti.

Iznāk Falkenbergas kundze, viņu pavada visa mācītāja ģimene.

Mācītājs un viņa kundze mani pazīst un atbild uz manu sveicienu, saka dažas laipnības, bet nebilst ne pušplēsta vārda, ka gribētu pieņemt mani darbā. Mācītāja zilacainā sieva stāv un valšķīgi no sāniem skatās uz mani, it kā vakar nemaz nebūtu mani redzējusi.

Elizabetes jaunkundze iznes groziņu ar ceļa maizi un palīdz draudzenei iesēsties ērtāk.

— Vai tu tiešām negribi vēl kādu segu? — viņa vaicā jau kuro reizi.

— Nē, paldies, es jau nenosalšu. Uz redzēšanos, uz redzēšanos!

— Esiet tikpat izveicīgs kā vakar! — jaunkundze nosaka un pamāj man ar galvu.

Mēs sākam braukt.

Diena ir mitra un auksta, es tūlīt redzu, ka Falkenbergas kundze nav cieši ietīstīta un viņai salst.

Mēs braucam stundu pēc stundas. Zirgi saprot, ka ceļš iet mājup, un paši rikšo bez skubināšanas, es turu grožus, bet manas rokas bez cimdiem sastingst ragā.

Ieraudzījusi būdiņu netālu no ceļa, kundze pieklauvē pie karietes loga un uzsauc, ka laiks pusdienot. Viņa izkāpj no karietes zila nosalusi.

— Ieiesim šajā mājiņā un paēdīsim! Kad tiksiet galā ar zirgiem, paņemiet grozu un nāciet iekšā! — viņa saka.

Un viņa dodas augšup pa nogāzi.

«Laikam aukstuma dēļ viņa grib ieturēt maltīti pie svešiem cilvēkiem,» es nodomāju. «Viņa taču no manis nebaidās...»

— Es piesienu zirgus un tos pabaroju; šķiet, ka sāks snigt, tāpēc zirgiem uzsedzu brezentu, noglaudu tos un, paņēmis groziņu, dodos uz istabu.

Istabā ir kāda veca sieviete, viņa aicina mūs iekšā un uzliek kafijas katliņu.

Falkenbergas kundze izsaiņo groziņu un saka, uz mani neskatīdamās:

— Vai arī šodien jums kaut ko nodalīt?

— Jā, daudzkārt pateicos.

Mēs ēdam klusēdami. Es sēžu uz soliņa pie durvīm, nolicis šķīvi sev blakus.

Falkenbergas kundze apsēdusies pie galda, viņa visu laiku lūkojas ārā pa logu un gandrīz nemaz neēd. Lāgu lāgiem viņa pārmij dažus vārdus ar vecenīti un paraugās, vai mans šķīvis nav tukšs. Istabiņa ir ļoti maza, no manis līdz logam ir tikai pāris soļu, mēs sēžam gandrīz viens otram blakus.

Kafija ir gatava, bet manai tasei nav uz sola vietas, un es turu to rokā. Pēkšņi Falkenbergas kundze pagriežas pret mani un nodurtām acīm saka:

— Pie galda vēl ir vieta.

Es dzirdu, cik stipri dauzās mana sirds, un bikli nomurminu:

— Paldies, man tepat ir labi... Es tikai gribētu... Nav šaubu, ka viņa jūtas nemierīga, viņa baidās, ka es kaut ko nepasaku vai neizdaru. Viņa atkal sēž, novērsusi seju, bet es redzu, ka viņas krūtis strauji cilājas. «Nebaidies,» es domāju, «es drīzāk nokodīšu sev mēli nekā bildīšu kaut vārdu!»

Es gribētu tukšo šķīvi un tasi nolikt atpakaļ uz galda, bet baidos viņu izbiedēt, jo viņa visu laiku sēž, novērsusi seju. Es klusi pašķindinu tasi, lai saistītu viņas uzmanību, tad nolieku traukus uz galda un pateicos.

Viņa jautā man gluži kā viesim:

— Vai esat paēdis? Vai jūs vairāk nevēlaties?

— Nē, paldies... Atļaujiet, es salikšu visu atpakaļ grozā. Baidos tikai, vai to pratīšu.

Es paskatos uz savām rokām — siltumā tās pietūkušas, kļuvušas lielas un neveiklas, tā ka traukus es nevaru iesaiņot. Viņa noprot, ko es domāju, arī paraugās uz manām rokām, tad nolaiž acis un, slēpdama smaidu, jautā:

— Vai jums nav cimdu?

— Nē, man arī nevajag.

Es atgriežos pie soliņa un gaidu, kamēr Falkenbergas kundze visu sakravā, lai varētu aiznest groziņu. Pēkšņi viņa atkal pagriežas pret mani un, acis nepacēlusi, jautā:

— No kurienes jūs esat?

— No Nurlandes. Klusums.

Es uzdrīkstos pajautāt:

— Vai kundze ir tur bijusi?

— Ja, bērnībā. Tad viņa paskatījās pulkstenī, it kā aizliegdama tālāku iztauju un vienlaikus atgādinādama, ka jāpasteidzas.

Es tūdaļ piecēlos un izgāju ārā pie zirgiem.

Bija jau satumsis. Debesis bija nomākušās, un sniga slapjš sniegs. Es slepus noņēmu savu segu no bukas un pabāzu to zem pakaļējā sēdekļa, tad padzirdīju zirgus un tos iejūdzu. Ieraudzījis nākam Falkenbergas kundzi, es devos viņai pretī, lai paņemtu groziņu.

— Uz kurieni jūs?

— Gribēju jums palīdzēt.

— Paldies, nav vajadzīgs. Groziņš ir gandrīz tukšs. Mēs piegājām pie karietes, viņa iekāpa, es gribēja palīdzēt viņai ievīstīties siltāk. Es sataustīju zem sēdekļa segu, izvilku to un turēju tā, lai nebūtu redzamas malas.

— Ai, cik jauki! — kundze izsaucās. — Kur tā bija?

— Šeit.

— Mācītāja mājā man piedāvāja veselu kaudzi segu, bet es tik drīz nevarētu tās aizvest atpakaļ... Paldies, es pati... Nē, nē, pateicos... Sāciet labāk braukt!

Es aiztaisīju karietes durvis un uzkāpu uz bukas.

«Ja viņa atkal klauvēs pie lodziņa, tas liecinās, ka viņa grib atdot man atpakaļ segu, bet es neapstāšos,» es nodomāju.

Aizritēja stunda pēc stundas, iestājās melna tumsa, slapjais sniegs krita arvien vairāk. Ceļš kļuva sliktāks un sliktāks. Lāgu lāgiem es nolēcu no bukas un skrēju līdzi karietei, lai sasiltu, biju izmircis līdz ādai.

Mēs tuvojāmies mājām.

«Ja logi būs gaiši, tad viņa pazīs manu segu,» es domāju.

Diemžēl visos logos spīdēja gaisma, mājās gaidīja kundzi.

Es apturēju zirgus, nepiebraucis pie lieveņa, un atvēru karietes durvis.

— Kas noticis?

— Diemžēl jums jākāpj ārā te. Tādi dubļi... Riteņi stieg iekšā...

Viņa laikam iedomājās, ka es tīšām gribu viņu izmānīt no ratiem, un iesaucās:

— Dieva dēļ, brauciet taču!

Zirgi parikšoja uz priekšu un apstājās pie spoži apgaismotā lieveņa. No mājas iznāca Emma. Kundze iedeva viņai segas, kuras jau bija salocījusi karietē.

— Paldies par atvešanu! — viņa man sacīja. — Ak dievs, kā jūs esat izmircis!

XXV

Mani gaidīja pārsteidzoša ziņa: Falkenbergs bija saderējis pie kapteiņa par strādnieku.

Tātad viņš lauzis mūsu norunu un pametis mani likteņa varā. Es jutos galīgi izsists no sliedēm, nekā nesapratu. Taču rīts gudrāks nekā vakars.

Jau ir divi naktī, tomēr es guļu nomodā, drebinos un domāju. Stundas velkas gausi, es nekādi nevaru sasildīties, mani sāk kratīt drudzis, es svaidos karsonī...

Kā viņa no manis baidījās, neuzdrīkstējās ēst ārā un visu laiku uz mani ne reizi nepaskatījās...

Manas domas noskaidrojas, es saprotu, ka varu uzmodināt Falkenbergu, varu murgos izpļāpāties, un, sakodis zobus, es pieceļos no gultas. Uzvelku mugurā drēbes, nokuļos lejup pa kāpnēm un metos skriešus projām. Pamazām sasilstu un nogriežos uz mežu, uz turieni, kur mēs strādājām, pār seju man rit sviedru, un lietus lāses. Kaut tikai atrastu zāģi, tad es drīz tiktu vaļā no drudža; tas ir vecs, sensenis izmēģināts līdzeklis. Zāģi nevaru uziet, toties sameklēju cirvi, kuru paslēpu sestdienas vakarā, un sāku cirst. Apkārt melnum melna tumsa, es nekā neredzu, strādāju pēc taustes un nogāžu koku pēc koka. Man sviedri līst aumaļām.

Beidzot, galīgi pārguris, nolieku cirvi agrākajā slēptuvē; jau aust gaisma, un es steidzos mājās.

— Kāds velns tevi trenc apkārt? — jautā Falkenbergs. Es negribu atklāt, ka vakar saaukstējos, viņš to izpļāpās virtuvē, tāpēc nomurminu, ka pats nezinu.

— Tu droši vien biji pie Rennaugas, — viņš saka. Es atbildu, ka viņš uzminējis, es tiešām biju pie Rennaugas.

— Nav liela māksla to uzminēt, — viņš saka, — Bet es gan meitās vairs neiešu.

— Tātad tu precēsi Emmu?

— Jā, tā liekas. Es nudien nožēloju, ka tu arī nevari te palikt. Tad tu varētu apprecēties ar kādu citu.

Un viņš sāk spriedelēt, ka jebkura no kalponēm droši vien nāktu pie manis, bet kapteinim es vairs neesot vajadzīgs. Man pat rīt vairs nevajagot iet uz mežu...

...Falkenberga balss skan it kā no tālienes, es iekritu dziļā miegā.

No rīta drudzis ir pārgājis, jūtos vel gurdens, tomēr taisos iet uz mežu.

— Darba drēbes nevelc vairs mugurā, es jau tev teicu, — Falkenbergs saka.

Ak, jā, tiesa kas tiesa. Tomēr es uzģērbju darba drēbes, jo uzvalks ir galīgi slapjš.

Falkenbergs ir samulsis, jūtas vainīgs, jo lauzis mūsu norunu, taču aizbildinās, ka esot domājis — es saderēšot pie mācītāja.

— Tātad tu nenāksi uz dzelzceļa būvi? — es vaicāju.

— Hm... Nē, no tā nekas neiznāks. Tu jau pats redzi, man vairs nav spēka klaiņot apkārt. Un labāku vietu par šo es nekur neatradīšu.

Es izliekos, ka par notikušo daudz nebēdāju, un novēršu sarunu uz Peteru, it kā viņa liktenis mani ļoti apbēdinātu, — nabaga puisis, viņam iet pavisam slikti, viņu tagad atlaidīs, un viņš paliks bez pajumtes.

— Bez pajumtes! — izsaucās Falkenbergs. — Viņš te novārtījās pa gultu tieši tik daudz nedēļu, cik likums atļauj slimot, un tagad brauks mājās. Viņa tēvam taču pašam sava saimniecība!

Tad Falkenbergs atzīstas — kopš mūsu šķiršanās viņu moka sirdsapziņa. Ja nebūtu Emmas, par kapteini viņš nospļautos.

— Lūk, ņem šīs, — viņš saka.

— Kas tās ir?

— Rekomendācijas. Tagad man tās nav vajadzīgas, bet tev var noderēt. Ja tu sadomātu kļūt par klavierskaņotāju.

Viņš sniedz man abas apliecības un arī stīgu atslēgu.

Taču, tā kā man trūkst Falkenberga labās dzirdes, tad šīs lietas man neder; es saku, ka drīzāk varu uzskaņot tecīlu, nevis klavieres.

Falkenbergs skaļi iesmejas, viņam gluži kā akmens noveļas no sirds, redzot, ka es nebūt neskumstu...

Falkenbergs aiziet. Turpretī man nav kur steigties, es ar visām drēbēm atlaižos gultā, guļu un domāju. Nu jā, mūsu darbs beidzies, tik un tā vajadzētu iet projām, nevar taču šeit palikt mūžīgi. Vienīgais, ko es nepavisam nebiju paredzējis, — ka Falkenbergs tomēr paliks. Ek, ja kapteinis būtu nolīdzis mani, es strādātu par diviem!

Varbūt atrunāt Falkenbergu? Reizēm man šķita, kapteinim nemaz nav pa prātam turēt kalpu, kam tāds pats uzvārds kā viņam pašam. Bet acīmredzot esmu maldījies.

Es nevarēju atkauties no domām. Es taču strādāju pēc labākās sirdsapziņas, noņemdamies ar savu izgudrojumu, nebiju kapteinim no darba laika nozadzis ne minūti...

Es atkal iemigu, mani uzmodināja soļi uz kāpnēm. Es nepaspēju piecelties, kad durvīs parādījās kapteinis.

— Nē, palieciet vien guļot, — viņš laipni sacīja un grasījās iet projām. — Nu labi, ja jau esmu jūs iztramdījis, tad varbūt norēķināsimies?

— Jā, protams. Kā kapteinis vēlas...

— Atklāti sakot, mēs abi ar jūsu biedru domājām, ka jūs paliksiet pie mācītāja, tāpēc... Sezona beigusies, mežā vairs ilgāk nevar strādāt. Tur, starp citu, vēl palikusi neliela cirsma. Jā, ko es gribēju sacīt, ar jūsu biedru es jau norēķinājos, tagad nezinu, vai...

— Esmu apmierināts, protams, ar tādu pašu algu.

— Taču mēs ar jūsu biedru vienojāmies, ka jums pienākas lielāka alga.

Falkenbergs man netika teicis ne vārda, un es tūlīt sapratu, ka to nolēmis kapteinis viens pats.

— Bet mums abiem bija noruna par vienādu algu, — es sacīju.

— Viņš taču strādāja jūsu vadībā. Pēc taisnības man jāpieliek jums pie algas piecdesmit ēru dienā.

Tā kā viņš manu augstsirdību neņēma vērā, es vairs neiebildu un saņēmu savu naudu. Es atzinos, ka necerēju saņemt tik daudz.

Kapteinis atbildēja:

— Nu tad jau lieliski. Un te būs rekomendācija, kurā apliecināts, cik pašaizliedzīgi jūs strādājāt.

Viņš sniedza man papīru.

Viņš bija taisnīgs un godīgs cilvēks. Viņš nekā neieminējās par ūdensvadu, ko vajadzēja ievilkt pavasarī, tātad viņam bija savi iemesli, un es negribēju uzdot viņam nepatīkamus jautājumus.

Viņš vaicāja:

— Jūs tātad dosieties uz dzelzceļa būvi?

— Vēl neesmu galīgi izlēmis.

— Nu jā, jā, paldies par darbu! Viņš gāja uz durvju pusi.

Taču es, nejēga, nespēju savaldīt mēli:

— Vai kapteinim vēlāk, pavasarī, nebūs priekš manis kāds darbs?

— Es nezinu, redzēsim... Es... Tas atkarīgs no... Ja jums gadās būt šajā pusē, tad... Ko jūs darīsiet ar savu mašīnu?

— Vai es drīkstētu atstāt mašīnu te?

— Pats par sevi saprotams.

Kad kapteinis bija aizgājis, es apsēdos uz gultas. Tā, tagad visam beigas. Dievs tas kungs, apžēlojies par mums, nabaga grēciniekiem!... Tagad ir deviņi, viņa jau piecēlusies, staigā tur pa māju, kas redzama no šejienes pa logu. Man jātaisās žigli projām.

Es sameklēju savu maisu, sabāžu tajā mantas, slapjos svārkus uzģērbju virs blūzes un esmu sagatavojies ceļam. Taču es atkal apsēžos. Ienāk Emma un saka:

— Nāc brokastīs!

Es ieraugu viņai rokā savu segu, un mani pārņem šausmas.

— Kundze lika paprasīt, vai tā neesot tava sega.

— Mana? Nē. Mana sega ir te, maisā. Emma aiznes segu.

Es nekādā ziņā nedrīkstēju atzīties. Velns parāvis to segu! Varbūt noiet lejā un paēst brokastis? Pie viena varētu atvadīties un pateikties. Tas liktos pats par sevi saprotams.

Emma atgriežas, atnes kārtīgi salocītu segu un noliek uz ķeblīša.

— Nāc tūlīt, citādi kafija atdzisīs, — viņa saka.

— Kāpēc tu atstāji te segu?

— Kundze tā lika.

— Droši vien tā ir Falkenberga, — es nomurminu. Emma jautā:

— Vai tu no tiesas brauksi projām?

— Jā, tu jau negribi nākt pie manis.

— Liecies mierā! — Emma saka un uzmet man ašu skatienu.

Es sekoju Emmai un ieeju virtuvē. Sēžot pie galda, redzu kapteini aizejam uz mežu. Es nopriecājos, ka viņš aiziet, varbūt tagad viņa sieva iznāks no guļamistabas.

Paēdis es pieceļos no krēsla. Varbūt tūlīt doties projām? Jā, tā būs labāk. Es atvados no kalponēm, mazliet ar katru pajokoju.

— Vajadzētu atvadīties arī no kundzes, bet...

— Kundze ir savā istabā, es paprasīšu... Emma ieiet, bet tūlīt iznāk ārā.

— Kundzei sāp galva, viņa atgūlusies. Lika sveicināt.

— Uz redzēšanos! — kalpones vienā balsī man uzsauc.

Pasitis maisu padusē, es atstāju šīs mājas. Pēkšņi atceros cirvi, kuru Falkenbergs varbūt meklēs un nevarēs atrast. Es griežos atpakaļ, pieklauvēju pie virtuves loga un pastāstu, kur ir cirvis.

Uz ceļa es vairākas reizes pagriežos atpakaļ un raugos uz istabas logiem. Un tad jau māja izzūd skatienam.

XXVI

Visu dienu es klaiņoju Evrebes apkaimē, iegriezos vairākās mājās, apvaicājos par darbu un atkal klīdu tālāk gluži kā nemiera dzīts. Laiks bija drēgns un auksts, mani sasildīja vienīgi nemitīgā soļošana.

Pret vakaru es uzgāju mežā to vietu, kur mēs strādājām. Cirvja klaudzieni nebija dzirdami, Falkenbergs droši vien jau pārgājis mājās. Atradu kokus, kurus biju nocirtis naktī, un iesmējos, skatīdamies uz kroplīgajiem celmiem, ko biju pametis.

Falkenbergs, bez šaubām, būs pamanījis šo postažu un brīnījies, kas to izdarījis.

Nabadziņš varbūt nodomāja, ka tur vainīgi gari, tāpēc steidzās mājās, kamēr vēl nav satumsis. Ha-ha-hā!

Taču jautrība man nebija ne prātā, smiekli bija drudžaini, bet pēc tam mani pārņēma gurdums. Un sirds tūlīt sažņaudzās skumjās. Te, šajā vietā, viņa bija stāvējusi ar savu draudzeni, viņas bija atnākušas pie mums uz mežu un ar mums parunājušās...

Kad jau bija krietni satumsis, es devos uz mājas pusi. Šonakt vēl pārgulēšu siena šķūnī, un rīt, kad viņai galvas sāpes būs rimušas, viņa iznāks ārā... Taču, ieraudzījis logos gaismu, griezos atpakaļ. Nē, vēl bija par agru.

Pagāja, kā man liekas, divas stundas, es visu laiku eju un atkal apsēžos, eju un atkal apsēžos. Beidzot es tuvojos mājai. Es nudien varu uzkāpt siena šķūnī un tur apgulties, lai šis nožēlojamais gļēvulis Falkenbergs nedomā pat iepīkstēties! Nu es zinu, ko darīt. Maisu es paslēpšu mežā un tad uzlīdīšu uz šķūņaugšas, it kā būtu kaut ko aizmirsis.

Eju atpakaļ uz mežu.

Tur es noglabāju maisu un pēkšņi atskāršu, ka man ar Falkenbergu un šķūņaugšu, un guļvietu nav nekāda sakara. Esmu ēzelis un nelga, man nevajag nekādu naktsmāju, bet gribas redzēt vienu vienīgu cilvēku un pēc tam aiziet no šejienes kaut vai uz citu pasaules malu. «Cienījamais kungs,» es pats sev saku, «vai tas nebiji tu, kas meklēja klusu dzīvi un cilvēkus, kuri apveltīti ar veselu prātu, lai atkal atgūtu mieru?»

Es izvelku maisu no slēptuves, uzsviežu to mugurā un jau trešo reizi dodos atpakaļ. Apmetis līkumu ap saimes istabu, es pieeju pie kungu mājas no dienvidiem.

Logos spīd gaisma.

Un, lai gan ir tumšs, es noņemu maisu no muguras, lai neizskatītos kā ubags, pasitu to padusē un piesardzīgi tuvojos ēkai. Kad esmu pienācis pavisam tuvu, es apstājos. Tad noņemu cepuri, izslienos un palieku stāvam kā sastindzis. Iekšā nekas nav redzams, nepavīd ne ēna. Ēdamistabā ir tumšs, kungi jau vakariņas paēduši.

«Laikam jau ir ļoti vēls,» es nodomāju.

Pēkšņi gaisma istabā nodziest, māja ieslīgst tumsā. Es mazliet pagaidu, tad augšstāvā iedegas vientuļa uguntiņa. «Tur ir viņas istaba,» es domāju. Gaismeklis deg kādu pusstundu, tad nodziest. Viņa apgūlusies. Ar labu nakti!

Ar labu nakti uz visiem laikiem!

Protams, pavasarī es te vairs neatgriezīšos. Nekādā ziņā neatgriezīšos.

Nonācis uz šosejas, es uzmetu maisu atkal uz muguras un dodos plašā pasaulē...

No rīta es turpinu savu ceļu. Nakti pārgulēju kādā šķūnī un galīgi nosalu, jo man nebija segu, turklāt vajadzēja iet projām zagšus — jau gaismas svīdumā, kad ir visaukstāks.

Es eju un eju. Skuju koku mežus nomaina bērzu birzis; ja pagadās kadiķis ar taisniem zariem, es nogriežu sev nūju, apsēžos mežmalā un to nodrāžu. Zaros vēl trīc dažas dzeltenas lapas, bet bērzi joprojām greznojušies ar spurgām, kuras zemu noliekušas pērļainas lietus lāses. Reizēm tādos bērzos nometas putnu bars, tie noknābā spurdzes un tad tīra lipīgos knābīšus pie akmens vai grumbuļainas koka mizas. Putni ir skaudīgi, dzen projām cits citu, kaut gan spurdžu ir atliku likām. Un tas, ko padzen, samierinās un aizlido. Mazs putniņš grib izspiest lielāko, un lielākais piekāpjas; pat strazds nepretojas zvirbulim, tikai metas bēgt. «Droši vien tāpēc, ka zvirbuļa uzbrukums ir tik straujš,» es nodomāju.

Pamazām drebuļi un nepatīkamā noskaņa izzūd, un es tīksmi vēroju visu, kas gadās ceļā, un to pārdomāju. Visvairāk mani uzjautrina putni. Turklāt nauda, kas man kabatā, arī vairo labpatiku.

Falkenbergs vakarrīt ierunājās par lauku mājām, kas piederot Petera tēvam, un es nolemju iet uz turieni. Darbu es šajā nelielajā saimniecībā diezin vai dabūšu, bet nauda man nerūpēja, mani interesēja pavisam kas cits. Peters drīz atgriezīsies mājās un šo to varēs pastāstīt.

Es iekārtojos tā, lai Petera mājās nonāktu vakarā. Nodevu vecākiem sveicienu no dēla, teicu, ka viņš jau atspirdzis un drīz ieradīsies. Pēc tam lūdzu naktsmājas.

XXVII

Šais mājās nodzīvoju pāris dienu. Peters atgriezās, bet nekā interesanta nevarēja pastāstīt.

— Vai Evrebē viss pa vecam? Visiem labi klājas?

— Jā, paldies dievam.

— Vai aizbraukdams tu no visiem atvadījies? Arī no kapteiņa un viņa kundzes?

— Jā.

— Vai visi veseli?

— Jā, visi. Kurš tad lai slimotu?

— Varbūt Falkenbergs, — es sacīju. — Viņš sūdzējās, ka esot izmežģījis roku, bet droši vien viss jau kārtībā...

Te nebija nekāda patīkamā dzīve, lai gan māja bija ļoti turīga. Pats saimnieks bija pirmais stūrtinga deputāta vietnieks un vakaros skaļā balsī lasīja avīzes. Ak, šī mūžīgā avīžu lasīšana! No tās cieta visa ģimene, un saimnieka meitas garlaikojās līdz nāvei. Kad pārradās Peters, visi salasījās kopā un ņēmās rēķināt, vai viņš saņēmis pilnu algu un kapteiņa mājā nogulējis pieļauto laiku — «visu likumā paredzēto laiku», kā izteicās stūrtinga deputāta vietnieks. Vakar es nelaimīgā kārtā izsitu rūti, kas nenieka nebija vērta, tomēr visi sāka sačukstēties un greizi skatīties uz mani.

Tāpēc es šodien aizgāju uz veikalu, nopirku jaunu rūti un iestikloju logu. Deputāts man teica: «Nemaz nevajadzēja tā noņemties tāda sīkuma dēļ.»

Ne jau tikai rūts dēļ es gāju uz veikalu, es tur nopirku dažas vīna pudeles, lai pierādītu, ka nemaz nebēdāju par rūti, un vēl šujmašīnu, ko uzdāvināt saimnieka meitām, kad iešu projām. Bija sestdiena, šovakar mēs iedzersim vīnu un svētdien varēsim krietni izgulēties. Pirmdien no rīta es došos ceļā.

Taču viss notika pavisam citādi, nekā biju iedomājies. Abas saimnieka meitas bija uzkāpušas bēniņos un izokšķerējušas manu maisu. Šujmašīna un pudeles bija uzjundījušas viņu ziņkāri, viņas nespēja klusēt un nedeva man miera ar visādiem mājieniem. «Tikai pacietību,» es nodomāju, «jānogaida līdz īstajam laikam.»

Vakarā es sēdēju kopā ar visiem pie galda un piedalījos sarunas. Mēs tikko bijām paēduši, saimnieks uzlika brilles un paņēma avīzi. Pēkšņi aiz loga ieklepojās.

— Laikam kāds atnācis, — es teicu.

Meitenes saskatījās un izgāja ārā. Pēc brītiņa viņas atvēra durvis un ieveda iekšā divus jaunus puišus.

— Esiet tik laipni, apsēdieties! — Saimniece piedāvāja krēslus.

Es tūlīt nopratu, ka šie abi zemnieku puiši ir saimnieces meitu izredzētie un uzaicināti iedzert uz mana rēķina. Manīgas skuķes, lai arī tik jauniņas, vienai deviņpadsmit, otrai tikai astoņpadsmit gadu. Taču neceriet, nedabūsiet ne pilītes...

Sākām runāt par laiku, par to, ka tagad vairs nav ko gaidīt siltas, saulainas dienas, tikai sniegs diemžēl var traucēt rudens aršanu. Valodas lāgā nevedās, un viena no meitenēm jautāja, kāpēc es esot tik noskumis.

— Tāpēc, ka man jāiet projām, — es atbildēju. — Pirmdienas rītā es jau bušu savas divas jūdzes tālu no šejienes.

— Varbūt iedzersim uz atvadām?

Kāds iespurcās, es sapratu, ka tas tēmēts uz mani — esmu skops un nelieku galdā vīnu. Taču man gluži vienkārši nebija nekādas intereses par šīm meitenēm, tur tā vaina.

— Iedzersim uz atvadām? Jā, man ir trīs vīna pudeles, bet es tas iegādājos ceļam.

— Kāpēc tev tās jāstiepj līdzi veselas divas jūdzes? — meitene jautāja, un visi skaļi smējās. — Pa ceļam veikalu netrūkst.

— Jaunkundze aizmirst, ka rīt ir svētdiena un visi veikali slēgti, — es atbildēju.

Smiekli apklusa, bet par to, ka runāju skaidru valodu, visi bija apvainojušies. Tad es jautāju saimniecei, cik viņai pienākas.

— Nav nekāda steiga. Rīt paspēs norēķināties.

— Nē, man jāsteidzas. Es te nodzīvoju divas dienas, sakiet, cik man jāmaksā.

Viņa diezgan ilgi domāja, tad kopa ar vīru izgāja laukā, lai apspriestos.

Tā kā viss ieilga, es aizgāju uz šķūņaugšu, sakravāju savu maisu un nonesu to lejā pie durvīm. Es biju ļoti apvainojies un nolēmu iet projām šo pašu vakaru. Man šķita, ka tā būs labāk.

Kad es atgriezos pie galda, Peters teica:

— Tu taču netaisies iet prom, kad nakts nāk virsū?

— Jā, taisos.

— Neesi nu tāds muļķis un neņem vērā skuķu vāvuļošanu!

— Ak tu kungs, ļauj taču, lai tas vecītis iet! — viņam teica māsa.

Beidzot istabā atkal ienāca saimnieks un saimniece. Abi piesardzīgi klusēja.

— Nu, cik man jāmaksā?

— Hm. Cik dosiet, tik būs labi.

Šie ļaudis bija gatavie plukatas, man tiešām te nepatika. Es izvilku no kabatas naudaszīmi, kāda pagadījās pa rokai, un iedevu saimniecei.

— Vai pietiks?

— Hm... Nav jau maz, tomēr... Bet lai nu būtu pēc jūsu prāta...

— Cik es jums iedevu?

— Piecas kronas.

— Nu jā, varbūt ir arī par maz. Un es atkal iebāzu kabatā roku.

— Nē, māt, viņš iedeva desmitnieku, — iejaucās Peters. — Tas ir par daudz, tev jāizdod atlikums.

Vecā sieva atpleta roku, paskatījās uz naudaszīmi un šķita ļoti pārsteigta.

— Jā, tas tiešām ir desmitnieks! Es nemaz neievēroju, pat nepaskatījos. Ja jau tā, tad tev liels paldies!

Deputāta vietnieks apjucis saka klāstīt abiem puišiem, ko bija lasījis šīsdienas avīzē: ar kādu cilvēku noticis nelaimes gadījums, kuļmašīna norāvusi roku. Meitenes izlikās, it kā mani nemaz neredzētu, sēdēja sabozušās, bet acis abām gailēja kā saniknotām kaķēm. Te man ilgāk nebija ko kavēties.

— Ardievu!

Saimniece pavadīja mani līdz durvīm un laipni sacīja:

— Esi tik labs un aizdod mums pudeli vīna! Kā par spīti, sanākuši ciemiņi, nav ar ko pacienāt.

— Ardievu! — es atkārtoju tādā tonī, ka viņa neuzdrīkstējās uzstāt.

Uz muguras man bija maiss, rokā — šujmašīna. Nesamais bija smags, bet ceļš izdangāts, tomēr es soļoju vieglu sirdi. Iznāca tik nepatīkami, un es atzinu, ka izturējos nelāgi. Nelāgi? Blēņas! Es izdarīju izziņu un noskaidroju, ka šīs sasodītās skuķes gribēja pacienāt savus izredzētos uz mana rēķina. Jā, tā tas bija. Taču es apvainojos tikai tāpēc, ka viņas aizskāra manu lepnumu. Ja viņas būtu ataicinājušas meitenes, nevis tos puišus, vai tad vīns neplūstu straumēm? Protams, plūstu! Turklāt viena no viņām nosauca mani par vecīti. Bet vai tā nav taisnība? Acīmredzot es tiešām esmu vecs, ja apvainojos, ka vienkāršu lauku puisi vērtē augstāk nekā mani...

Iešana mani nogurdināja, un īgnums pamazām noplaka, es atmetu ar roku izziņai un jau stundām ilgi soļoju pa ceļu ar savu smieklīgo nesamo — trīs vīna pudelēm un šujmašīnu. Pievakare bija silta, apkaimes mājas aizsedza dūmaka, un tikai tad, kad biju pienācis pavisam tuvu, varēju redzēt, vai logos gaisma deg vai nedeg. Tad parasti man metās virsū suņi un neļāva ielīst siena šķūnī. Tuvojās nakts, es biju galīgi pārguris un nomākts, nākotne rādījās pavisam drūmās krāsās. Kāpēc es veltīgi iztērēju tik daudz naudas! Es nolēmu pārdot šujmašīnu un dabūt izdoto naudu atpakaļ.

Beidzot es nonācu pie nelielas lauku mājas, kur nebija suņu. Logā vēl spīdēja gaisma, es pieklauvēju un lūdzu naktsmājas.

XXVIII

Pie galda sēdēja pavisam jauniņa meitene, kas droši vien tikai nesen bija iesvētīta.

Kad es lūdzu naktsmājas, viņa nemaz neizbijās, atbildēja, ka pajautāšot, piecēlās un izgāja pa sānu durvīm. Es saucu viņai nopakaļ, ka pietiks, ja atļaus man nosēdēt līdz rītam turpat pie krāsns.

Meitene drīz atgriezās līdz ar māti, kas steigšus pogāja ciet kleitu. Viņa sveicināja un teica, ka diemžēl nevarot man piedāvāt nekādas ērtības, bet labprāt atvēlēšot savu gultu mazajā kambarītī.

— Kur tad jūs pašas gulēsiet?

— Drīz jau būs rīts. Turklāt meitai vēl jāpasēž pie šuvekļa.

— Ko tad viņa šuj? Vai kleitu?

— Nē, tikai blūzi. Grib rīt vilkt baznīcā, es piedāvājos palīdzēt, bet viņa ne un ne.

Es uzliku uz galda šujmašīnu un teicu, ka ar šādu mašīnu blūzi uzšūt ir nieka lieta.

— Vai jūs esat skroderis?

— Nē, es tikai tirgojos ar šujmašīnām.

Es paņemu lietošanas pamācību un skaļi nolasu, kā ar mašīnu jārīkojas. Meitene klausās ļoti uzmanīgi, viņa ir vel tīrais bērns. Viņas tievie pirkstiņi nokrāsojušies zili no plūkošās drānas. Šie pirkstiņi ir tik nožēlojami, es raugos uz tiem, izņemu pudeli vīna un piedāvāju mums visiem trim iedzert. Pēc tam sākam šūt, es lasu norādījumus, bet meitene griež mašīnas kloķi. Viņa ir sajūsmināta, acis viņai mirdz.

— Cik viņai gadu?

— Sešpadsmit. Pērngad iesvētīta.

— Kā viņu sauc?

— Olga.

Māte stāv, raudzīdamās uz mums, viņai arī gribas griezt mašīnu, bet, līdzko viņa pastiepj roku, Olga tūlīt aizrāda:

— Nē, nē, māt, ka tu nesabojā!

Kad mēs taisāmies iespolēt diegu, māte grib paturēt kuģīti, bet Olga viņu atkal atraida, baidīdamās, ka viņa kaut ko nesabojā.

Saimniece uzliek uz uguns kafijas katliņu, istabā kļūst silti un mājīgi, māte un meita aizmirst savu vientulību, ap sirdi viņām ir viegli un labi, es pajokojos par mašīnu, un Olga jautri smejas. Ievēroju, ka viņas pat nevaicā, cik mašīna maksā, lai gan tā ir pārdodama, — tāds greznums viņām nav pa kabatai. Paskatīties, kā ar tādu mašīnu šuj, — tas jau vien ir liels prieks.

— Olgai katrā ziņā vajadzīga tāda mašīna. Redzat, cik ātri viņa iemācījusies ar to apieties.

Māte atbild, ka jāpaciešas, drīz Olga iešot kaut kur par kalponi un mazliet nopelnīšot.

— Tātad viņa grib iet pie kāda kalpot?

— Jā, mēs ceram atrast viņai vietu. Abas vecākās meitas jau nostājušās uz savām kājām. Un viņām, paldies dievam, neiet slikti. Rīt viņas arī būs baznīcā, Olga ar viņām satiksies.

Pie vienas sienas karājas ieplīsis spogulītis, pie otras ar nagliņām piesistas lētas bildītes, kurās dižojas jātnieku gvarde un princis ar princesi krāšņos tērpos. Viena no bildītēm ir galīgi izbalējusi, tajā attēlota ķeizariene Eiženija, es redzu, ka attēls te karājas jau sen, un jautāju, no kurienes tas šeit radies.

— Vai es vairs atminu! Ak jā, laikam to atnesa vīrs.

— Kur viņš to dabūja?

— Liekas, Hersetā, vīrs tur jaunībā strādāja. Nu jau kādi trīsdesmit gadi pagājuši.

Es tūlīt nolemju, kā rīkoties, un saku:

— Bet šis attēls ir ļoti vērtīgs.

Saimniece domā, ka es par viņu zobojos, bet es ilgi pētu attēlu un apgalvoju, ka tas maksā lielu naudu. Taču saimniece nav nekāda muļķe, viņa saka:

— Vai jūs nemaldāties? Tā te karājas jau kopš tā laika, kad mēs šo māju uzcēlām.

Olga jau no mazotnes to bildi sauca par savu.

Es izliekos noslēpumains un kā īsts lietpratējs iztaujāju visus sīkumus.

— Kur tā Herseta atrodas?

— Tepat netālu. Kādas divas jūdzes no šejienes. Tā ir lēnsmaņa muiža...

Kafija ir gatava, un mēs ar Olgu pārtraucam darbu. Atliek tikai piešūt āķus. Es lūdzu, lai man parāda jaku, zem kuras viņa vilks šo blūzi. Izrādās, ka jakas viņai nav, viņa apliks vilnas lakatu. Taču vecākā māsa uzdāvinājusi viņai nonēsātu virsjaku, to viņa uzvilkšot virsū, tad viss būšot kārtībā.

— Olga tik ātri aug, ka nav nekādas jēgas pirkt viņai labu jaku ātrāk nekā pēc gada, — māte man saka.

Olga šuj āķus, darbs viņai šķiras. Bet viņa izskatās tik miegaina, tāpēc es tēvišķā balsī raidu viņu gulēt. Saimniece aizbildinās ar diezgan ticamu ieganstu un paliek sēžam pie manis, bet es pierunāju arī viņu likties gultā.

— Saki paldies ciemiņam par lielo palīdzību! — māte mudina Olgu.

Olga pienāk pie manis, dod man roku un pateicas. Es izmantoju šo gadījumu un ievedu viņu kambarītī.

— Ejiet jūs arī pie miera! — es saku mātei. — Man aiz noguruma jau mēle metas.

Redzēdama, ka es iekārtojos pie krāsns un palieku zem galvas savu maisu, viņa smaidīdama pašūpo galvu un aiziet.

XXIX

Nākamajā rītā es jūtos labi un mundri, saule spīd iekšā pa logu, Olga un viņas māte jau sasukājušās, mitrie mati tā spīd, ka prieks skatīties.

Mēs pabrokastojam trijatā, un pēc kafijas Olga palepojas manā priekšā savā jaunajā blūzē, adītajā lakatā un virsjakā. Ak, šī apbrīnojamā jaka ar atlasa apmali un tādām pašām divrindu pogām, bet apkakle un piedurkņu gali apšūti ar lentītēm.

Tieviņā Olga šai jakā pazūd kā maisā. Meitene ir sīciņa kā putnēns.

— Vai nevarētu jaku iešūt? Laiks vēl ir, — es piedāvājos.

Bet māte ar meitu saskatās — šodien taču ir svētdiena, tad nedrīkst ņemt rokā nedz adatu, nedz grieznes. Es tūlīt uzminu viņu domas, jo bērnībā biju tāpat radināts.

Turpretī tagad izmantoju ķecerisku viltību: šūs taču mašīna, tas ir pavisam kaut kas cits. Cilvēki jau svētdienās braukā ar karietēm.

Bet viņas to nesaprot. Pēc pāris gadiem taču jaka Olgai būs pašā laikā.

Man gribējās Olgai kaut ko uzdāvināt, iekams šķiramies, bet man nav nekā, un es iedodu viņai tikai vienu kronu. Viņa sniedz man roku, mirdzošām acīm rāda naudu mātei un čukst, ka atdošot to māsām. Māte izskatās tikpat aizkustināta un piekrīt, ka tā būs vislabāk.

Olga savā kuļainajā jakā dodas uz baznīcu, ejot lejā no kalna, viņa kājas liek krustām šķērsām. Ak dievs, cik viņa ir jauka un mīļa!...

— Vai Herseta ir prāva muiža?

— Jā, ļoti liela.

Es sēžu pie galda, kaujos ar miegu un prātoju, ko nozīmē vārds «Herseta». Varbūt tas ir nomnieka uzvārds? Varbūt šejienes zemes īpašnieka vārds? Viņa meita ir neredzēta skaistule, un pats jarls lūdz viņas roku. Pēc gada viņa tam dzemdē dēlu, ko ieceļ tronī...

Vārdu sakot, es iešu uz Hersetu. Ir taču vienalga, kurp eju, tāpēc nolemju doties uz turieni. Varbūt man tur laimēsies dabūt darbu, varbūt lieti noderēšu tam vai citam uzdevumam, lai būtu kā būdams, es tur satikšu visādus cilvēkus. Tagad, kad esmu nolēmis iet uz Hersetu, man vismaz ir zināms mērķis.

Pēc negulētās nakts man acis krīt ciet, es lūdzu saimniecei atļauju apgulties viņas gultā. Pa sienu uz augšu gausi rāpjas zils krusta zirneklis, un es tam sekoju ar acīm, kamēr aizmiegu.

Es noguļu divas stundas un pamostos atpūties un spirgts. Saimniece vāra pusdienas. Es sasaiņoju savu maisu, samaksāju par naktsmājām un piedāvāju maiņu — es ņemšu Olgas bildi, bet atstāšu viņai šujmašīnu.

Saimniece atkal man netic.

— Ja tikai viņa piekristu, es esmu ar mieru. Attēls ir ļoti vērtīgs, es zinu, ko daru.

Es noņemu attēlu no sienas, nopūšu putekļus un uzmanīgi to saritinu; uz sienas paliek gaišs četrstūris. Tad es atvados.

Saimniece nāk man līdzi un lūdz, lai es pagaidot Olgu, lai viņa varētu man vismaz pateikties.

— Lūdzu, lūdzu, pagaidiet... Taču es steidzos.

— Pasveiciniet Olgu un sakiet, ja viņai kaut kas neskaidrs, lai vadās pēc norādījumiem!

Saimniece ilgi noraudzījās man pakaļ. Es gāju svilpodams, ļoti apmierināts ar sevi. Es jutos atpūties, arī maiss bija kļuvis pavisam viegls. Saule spīdēja, ceļš jau bija apžuvis. Un iedams es sāku dziedāt.

Nervi...

Hersetā nonācu nākamajā dienā. Šī māja izskatījās tik liela un bagāta, ka sākumā es domāju iet tai garām. Taču, aprunājies ar kādu no puišiem, es nolēmu piedāvāt lēnsmanim savu darba spēku. Esmu jau agrāk strādājis pie bagātiem cilvēkiem, piemēram, pie kapteiņa Evrebē...

Lēnsmanis bija neliela auguma plecīgs vīrs ar garu, baltu, kuplu bārdu un biezām, tumšām uzacīm, skarbu valodu, bet acis liecināja, ka viņš ir labdabīgs. Un tiešām vēlāk izrādījās, ka viņam patīk dzīt jokus un no sirds izsmieties. Reizēm gan viņš izturējās augstprātīgi, it kā atcerējies savu stāvokli un bagātību.

— Nē, darba man nav. No kurienes jūs nākat?

Es minēju dažas mājas, kur biju iegriezies pa ceļam.

— Tātad jūs staigājat apkārt diedelēdams?

— Nē, es neesmu nekāds diedelnieks, man ir nauda.

— Nu tad ejiet tālāk! Darba šeit nav. Rudens aršana jau pabeigta. Vai jūs protat cirst kārtis žogam?

— Jā.

— Ak tā? Taču man vairs nav koka sētu, tagad visas ir drāšu. Bet vai mūrēt mākat?

— Jā.

— Žēl gan. Pie manis visu rudeni strādāja mūrnieks, arī jums darba pietiktu.

Viņš bakstīja ar spieķi zemi.

— Kā jums ienāca prātā nākt pie manis?

— Visi ieteica, lai ejot pie lēnsmaņa, tur darbu vienmēr dabūšot.

— Ak tā? Jā, man jau te strādā visādi ļaudis, šoruden nolīgu arī mūrnieku. Bet vai vistu aploku protat taisīt? Tādu meistaru ar uguni nesameklēsi, ha-ha-ha! Ak tad jūs strādājāt pie kapteiņa Falkenberga?

— Jā.

— Ko jūs tur darījāt? — Cirtu kokus.

— Es to cilvēku nepazīstu, viņš dzīvo tālu no šejienes, bet esmu par viņu dzirdējis. Vai jums ir kāda rekomendācija?

Es iedevu papīru.

— Nu labi, palieciet pie manis! — lēnsmanis, neko vairs netaujājis, noteica.

Viņš no sētas puses ieveda mani virtuvē.

— Šis cilvēks nostaigājis lielu gabalu, paēdiniet viņu labi krietni! — viņš sacīja.

Es apsēdos lielā, gaišā virtuvē, un man pasniedza tik gardas pusdienas, kādas sen nebiju ieturējis. Vēl nebiju beidzis ēst, kad virtuvē atkal ienāca lēnsmanis.

— Paklausieties... — viņš vērsās pie manis.

Es pietrūkos kājās un stāvēju viņa priekšā taisns kā svece, un lēnsmanim šāda cieņas parādīšana acīmredzot tīri labi patika.

— Nē, nē, ēdiet vien, paēdiet, kā nākas. Vai esat jau paēdis? Es kaut ko iedomājos... Nāciet man līdzi!

Lēnsmanis pieveda mani pie lielas nojumes.

— Ja esat ar mieru, tad es jūs sūtīšu uz mežu cirst malku. Man gan ir divi puiši, taču vienu patlaban nepieciešams izmantot par ziņnesi, bet kopā ar otru jūs iesiet uz mežu. Kā redzat, malkas te diezgan, bet lai stāv vien, tās mantas nekad nav par daudz. Jūs teicāt, ka jums ir nauda, — varbūt parādīsiet man to?

Es parādīju naudaszīmes.

— Labi. Redzat, es ieņemu augstu amatu, un man jāzina, kādi cilvēki pie manis strādā. Bet jūsu sirdsapziņa droši vien ir tīra, ja jau atnācāt pie lēnsmaņa, ha-ha-hā! Tātad šodien jūs varat atpūsties, bet rīt iesiet uz mežu cirst malku.

Es sāku gatavoties rītdienas darbam, pārlūkoju savas drēbes, noasināju zāģi un cirvi. Man nebija cimdu, bet vēl jau nesala, cits viss man bija.

Lēnsmanis vairākas reizes iznāca ar mani aprunāties gan par šo, gan to, redzams, viņam patika tērzēt ar nepazīstamu cilvēku.

— Panāc šurp, Margrēt! — viņš uzsauca savai sievai, kas gāja pāri pagalmam. — Tas ir mūsu jaunais strādnieks, es viņu sūtīšu cirst malku.

XXX

Lai gan nebijām saņēmuši nekādu rīkojumu, taču pēc saviem ieskatiem cirtām kokus, kam bija nokaltušas galotnes. Vakarā lēnsmanis mūs tādēļ uzslavēja. Starp citu, rīt viņš pats nākšot uz mežu un mums visu parādīšot.

Es tūlīt sapratu, ka darba mežā nepietiks līdz ziemsvētkiem. Pa naktīm piesala, bet sniegs vēl nebija uzsnidzis, tāpēc darbs šķirtin šķīrās, mēs cirtām kokus citu pēc cita. Arī pats lēnsmanis teica, ka mēs strādājot kā plēsti, ha-ha-hā! Pie šā vecā vīra bija viegli strādāt, viņš pats bieži nāca uz mežu un dzina visādus jokus, bet, tā kā es tos laidu gar ausīm, tad viņš laikam nodomāja, ka esmu garlaicīgs, toties strādīgs cilvēks, uz ko var paļauties. Viņš mani sāka sūtīt uz pastu aiznest un pārnest vēstules.

Muižā neredzēja neviena bērna, izņemot kalpones, te strādāja tikai padzīvojuši cilvēki, tāpēc vakaros nezināju, ko iesākt. Lai kaut kā nosistu laiku, es sadabūju alvu un skābes un salodēju dažus vecus katlus. Taču šis darbs bija ātri padarīts. Kādu vakaru es uzrakstīju šādu vēstuli:

«Ak, ja Jūs būtu manā tuvumā, es strādātu par diviem!»

Otrā rītā, kad nesu uz pastu lēnsmaņa vēstules, paņēmu līdzi arī savu vēstuli un to nosūtīju. Jutos mazliet nemierīgs, jo vēstule bija ļoti neizskatīga — papīru es dabūju no lēnsmaņa, bet aploksni, uz kuras bija lēnsmaņa vārds, vajadzēja no vienas vietas aplīmēt ar markām. Dievs vien to zina, ko viņa teiks, saņemot šādu vēstuli! Vēstulei nebija nedz paraksta, nedz sūtītāja adreses.

Mēs joprojām strādājām mežā, runājām par mūsu sīkajām ikdienas raizēm, par to, ka pelnām savu dienišķo maizi godīgi un sviedriem vaigos. Dienas aizritēja, un es ar nožēlu redzēju, ka darbs drīz beigsies, taču loloju cerību, ka varbūt lēnsmanis man dos citu darbu. Gan jau kaut kas atradīsies. Man nemaz netiktos pirms ziemsvētkiem no jauna doties ceļā.

Kad es atkal ierados pastā, man pasniedza vēstuli. Es tūlīt nesapratu, ka vēstule rakstīta man, un apjucis grozīju to rokās, taču pastmeistars mani pazina, paskatījās uz aploksni un sacīju, ka uz tās esot mans vārds, bet lēnsmaņa adrese. Pēkšņi es visu aptvēru un iebāzu vēstuli kabatā.

Jā, protams, tā ir man, es pavisam piemirsu... Es taču arī aizrakstīju...

Ausīs man sāka džinkstēt, es steidzos ārā, atplēsu aploksni un lasīju:

«Nerakstiet man...»

Nedz paraksta, nedz adreses, tomēr viss skaidrs. Pirmais vārds pasvītrots.

Pats neapjēdzu, kā nokļuvu mājās. Atceros, ka, nonācis līdz pirmajam ceļa stabiņam, apsēdos uz tā, vēlreiz izlasīju vēstuli un iebāzu to kabatā, bet, nonācis līdz nākamajam stabiņam, atkal rīkojos tāpat. «Nerakstiet.» Varbūt tādā gadījumā drīkstu aiziet pie viņas un parunāties? Tik skaists papīrītis, ātrs, smalks rokraksts! Viņas roka turējusi šo papīru, viņas acis to skatījušas, viņas elpa tam uzdvesusi! Un beigās daudzpunkti, kas var nozīmēt visu, ko vien vēlas.

Es pārgāju mājās, nodevu vēstules lēnsmanim un devos uz mežu. Mans biedrs nevarēja saprast, kas man lēcies, darbojos kā pa sapņiem, laiku pa laikam pārlasīju vēstuli un atkal noglabāju kabatas grāmatiņā pie naudaszīmēm.

Cik viņa apķērīga, ka bija mani atradusi! Droši vien turējusi aploksni pret gaismu un zem markām izlasījusi lensmaņa adresi. Tad pieliekusi savu daiļo galviņu, pamirkšķinājusi acis un nodomājusi: «Tātad viņš tagad strādā Hersetā pie lēnsmaņa...»

Kad mēs vakarā parnācām mājās, lēnsmanis iznāca pie mums, par šo to paspriedelēja un tad vaicāja:

— Jūs teicāt, ka esat strādājis pie kapteiņa Falkenberga Evrebē?

— Jā.

— Es uzzināju, ka viņš izgudrojis mašīnu.

— Mašīnu?

— Jā, mehānisku zāģi. Tā rakstīts avīzē.

Es paraustīju plecus. Kā viņš varēja izgudrot zāģi, ja to jau esmu izgudrojis es?

— Tas būs pārpratums, — es atteicu. — Zāģi nav izgudrojis kapteinis.

— Nav izgudrojis kapteinis?

— Nē. Tiesa gan, zāģis patlaban atrodas pie viņa.

Es lēnsmanim visu izstāstīju. Viņš iznesa avīzi, un mēs abi lasījām: «Jauns izgudrojums... Mūsu līdzstrādnieks ziņo... īpašas konstrukcijas zāģim var būt liela nozīme mežrūpniecībā... Ierīces uzbūve ir šāda...»

— Jūs taču neapgalvosiet, ka tas ir jūsu izgudrojums?

— Jā, tā tas ir.

— Tātad kapteinis grib to nozagt? Tas nu gan ir jauki, tiešām jauki! Labi, paļaujieties uz mani. Vai kāds zina, ka jūs strādājāt pie šā izgudrojuma?

— Jā, to visi var apliecināt.

— Tā nu gan ir nedzirdēta nekaunība — piesavināties svešu izgudrojumu! Un naudu — varbūt veselu miljonu!

— Es tiešām nesaprotu kapteiņa rīcību.

— Toties es to saprotu, ne jau velti esmu lēnsmanis. Es šo cilvēku jau sen turu aizdomās, sasper viņu jods, viņš nemaz nav tik bagāts, kā izliekas. Tagad es pats viņam aizrakstīšu pavisam īsu vēstuli — ko jūs par to sakāt? Ha-ha-ha-hā! Paļaujieties tikai uz mani!

Es kļuvu domīgs. Lēnsmanis gribēja rīkoties pārāk strauji, varbūt kapteinis nemaz nav vainīgs, varbūt avīzes korespondents kaut ko saputrojis. Es lūdzu, lai lēnsmanis atļauj man pašam aizrakstīt kapteinim.

— Tātad jūs gribat sadziedāties ar šo blēdi? Nemūžam! Es ņemšu to visu savās rokās! Jūs nepratīsiet nostādīt šo jautājumu pareizā gaismā.

Es tik ilgi ņemos viņu pārliecināt, ka viņš beidzot piekrita, lai pirmo vēstuli rakstot es pats, pēc tam rīkošoties viņš. Papīru es atkal aizņēmos no lēnsmaņa.

Tajā vakarā no rakstīšanas nekas neiznāca, diena bija bijusi tik satraukta, un es vēl joprojām nevarēju nomierināties. Es apsvēru: nedrīkstēju rakstīt kapteinim, tas varētu mest ēnu uz viņa kundzi, tātad jāraksta Falkenbergam un jālūdz, lai viņš neizlaiž no acīm manu izgudrojumu.

Naktī man atkal parādījās mirusī, šī garā, baltā kreklā tērptā sieviete, kas nedeva man miera un pieprasīja atpakaļ savu īkšķa nagu. Viņa bija izraudzījusi īsto laiku, kad es vēl atrados dienas satraukuma varā. Baismās trīsēdams, es redzēju, ka viņa ieslīd pa durvīm, apstājas istabas vidū un izstiepj pret mani roku. Pie pretējās sienas gulēja mans meža darbu biedrs, un es izjutu bezgalīgu atvieglojumu, dzirdot, ka arī viņš gultā nemierīgi svaidās un kunkst. Tātad arī viņš izjūt šausmas. Es pakratīju galvu un sacīju, ka nagu esmu apglabājis mierīgā vietā un vairs neko nevaru darīt. Bet mirusī stāv, kā stāvējusi. Es sāku lūgt viņai piedošanu, bet piepeši mani pārņēma niknums un es uzkliedzu, ka ilgāk negribu ar viņu runāt. Viņas nagu es toreiz tikai aizņēmos uz kādu laiciņu, bet nu jau kopš vairākiem mēnešiem esmu to apracis un savu pienākumu izpildījis... Tad mirusī pieslīdēja pie manas gultas galvgaļa, lai uzbruktu man no mugurpuses. Es pietrūkos gultā sēdus un skaļi iekliedzos.

— Kas noticis? — izbijies iesaucās mans biedrs.

Es izberzēju acis un atbildēju, ka redzēju briesmīgu sapni.

— Vai te kāds bija? — viņš jautāja.

— Es nezinu. Vai tiešām bija?

— Es redzēju — kāds izslīdēja ārā pa durvīm...

XXXI

Pagāja dažas dienas, es sakopoju domas, apsēdos un sāku rakstīt vēstuli Falkenbergam. «Man Evrebē palika neliela ierīce koku zāģēšanai, varbūt ar laiku tā noderēs mežrūpniecībā, tāpēc es gribētu iegriezties un paņemt to līdzi. Esi tik labs un paturi to acīs, lai kaut kur nenomētājas.»

Es izvēlējos vislaipnāko izteiksmes veidu. Es nedrīkstēju zaudēt savu cieņu.

Falkenbergs par šo vēstuli pastāstīs virtuvē un varbūt pat skaļi nolasīs visiem priekšā.

Taču es neaprobežojos tikai ar laipnām frāzēm vien, bet minēju arī noteiktu datumu: pirmdien, vienpadsmitajā decembrī, es ieradīšos pēc sava zāģa.

Lūk, termiņš skaidrs un noteikts — ja mašīna tajā datumā tur neatradīsies, tad kaut kas jāuzsāk.

Vēstuli es pats aiznesu uz pastu un uzlīmēju uz aploksnes daudz pastmarku...

Jaukais satraukums mani neatstāja — es taču biju saņēmis visburvīgāko vēstuli pasaulē, nēsāju to krūšu kabatā. «Nerakstiet man...» Nu jā, toties aiziet es drīkstu. Ne jau veltīgi viņa bija likusi daudzpunktus...

Pasvītrotais vārds nebūt neliecināja, ka viņa dusmojas. Varbūt tas darīts tikai tādēļ, lai pastiprinātu iespaidu? Sievietēm patīk pasvītrot vārdus un lietot daudzpunktus. Taču viņai tas nebūt neliekas raksturīgi.

Darbs pie lēnsmaņa pēc dažām dienām beigsies, biju visu labi aplēsis, vienpadsmitajā būšu Evrebē. Nav nekādas jēgas vilcināties. Ja nu kapteinis tiešām tīko pēc mana zāģa, tad kavēties nedrīkst. Kāda velna pēc ļaušu šim cilvēkam nozagt miljonu? Vai netiku pūlējies sviedriem vaigā? Tagad jau nožēloju, ka rakstīju Falkenbergam tik laipnu vēstuli, vajadzēja lietot bargāku toni, Falkenbergs tagad varbūt domā, ka tāds mīkstpēdiņš vien esmu. Ej nu sazini, varbūt viņš vēl apliecina, ka mašīnu neesmu izgudrojis es! Tā tikai vēl trūka, mans mīļais draudziņ Falkenberg! Piesargies, pazudināsi savu dvēseli un neiegūsi mūžīgo svētlaimību; un, ja tu par to nebēdātu, es tevi sauktu pie atbildības par viltus liecību, jo lēnsmanis ir mans draugs un labvēlis. Vai tu zini, kādas tam var būt sekas?

— Protams, jums jābrauc, — teica lēnsmanis, kad es atklāju savu nodomu. — Un atgriezieties ar izgudrojumu atpakaļ pie manis! Jums jāaizstāv savas tiesības, te runa ir par lielām summām.

Nākamajā dienā pa pastu pienāca ziņa, kas uzreiz visu grozīja. Kapteinis Falkenbergs bija ievietojis avīzē atsaukumu — noticis pārpratums, zāģi izgudrojis nevis viņš, bet kāds cilvēks, kas pie viņa kādu laiku strādājis. Par pašu zāģi viņš nekā noteikta paskaidrot nevarot. Zem paziņojuma bija paraksts: Kapteinis Falkenbergs.

Mēs ar lēnsmani pārmijām skatienus.

— Nu, ko jūs tagad teiksiet? — viņš jautāja.

— Katrā ziņā kapteinis nav vainīgs.

— Hm... Vai zināt, ko es domāju?

Mēs abi klusējām. Lēnsmanis ir un paliek lēnsmanis, viņš visur saskata krāpniecību.

— Šķiet visai apšaubāmi, ka šis kapteinis ir gluži bez grēka.

— Ak tā? Un ko tad jūs domājat?

— Es tādus vīrus pazīstu. Tagad viņš met kažoku uz otru pusi. Izlasīja jūsu vēstuli un nobijās! Ha-ha-hā!

Nu man vajadzēja atzīties, ka rakstīju nevis kapteinim, bet gan pāris rindiņu kādam viņa strādniekam, turklāt šī vēstule vēl nemaz nebūs saņemta, jo es to iesviedu pastkastītē tikai vakar.

Tad lēnsmanis apklusa un vairs nemeklēja šai notikumā krāpniecību. Tieši otrādi, tagad viņš pat apšaubīja mana izgudrojuma vērtību.

— Ej nu sazini, varbūt tas daikts nekur neder, — viņš sacīja. Bet tūlīt labsirdīgi piebilda: — Es gribēju teikt, ka to droši vien jāuzlabo. Tā, piemēram, kara kuģi un lidmašīnas — tos jau arī nemitīgi jāpapildina. Vai jūs tomēr iesiet uz turieni?

Lēnsmanis vairs neteica, lai es atgriežos atpakaļ ar zāģi, toties uzrakstīja man lielisku rekomendāciju. Viņš mani labprāt būtu paturējis pie sevis — tā bija rakstīts ieteikumā —, bet darbu vajadzējis pārtraukt, jo mani aizsauca strādāt uz citu novadu...

Kad es no rīta taisījos ceļā, pagalmā mani gaidīja sīciņa meitenīte. Tā bija Olga.

Nabaga bērns, viņa droši vien iznākusi no mājas jau pusnaktī, lai varētu šeit būt tik agri! Te nu viņa stāvēja, ģērbusies savā zilajā blūzē un platajā jakā.

— Vai tu tā esi, Olga? Uz kurieni tu? Izrādījās, ka viņa nākusi pie manis.

— Kā tu izdibināji, ka es esmu te?

Cilvēki pastāstījuši. Vai patiesi viņai piederot šujmašīna? Bet tas taču nevarot būt tiesa...

— Protams, šujmašīna ir tava, es to iemainīju pret gleznu. Vai labi šuj?

— Jā, ļoti labi.

Nekāda lielā runāšana mums neiznāca, es vēlējos, lai meitene aizietu, iekams iznāk lēnsmanis un sāk mūs izprašņāt.

— Tā, bet tagad ej atpakaļ uz mājām, bērns! Ceļš ir tāls.

Olga sniedza man roku, mazā rociņa pazuda manā lielajā plaukstā un tur palika, līdz es to palaidu vaļā. Viņa man pateicās un laimīga steidzās projām. Ejot viņa tik jocīgi, it kā krusteniski lika soļus.

XXXII

Drīz būšu pie mērķa.

Svētdienas nakti es pārgulēju kādās iebūvieša mājās netālu no Evrebes, lai pirmdienas rītā jau agri būtu pie kapteiņa. Deviņos visi jau būs piecēlušies, un man laimēsies ieraudzīt to, pēc kuras ilgojos.

Nervi man bija ārkārtīgi saspringti, visu redzēju drūmās krāsās: lai gan rakstīju Falkenbergam laipnu vēstuli un nelietoju neviena skarba vārda, tomēr kapteinis varbūt ir noskaities, ka minēju noteiktu datumu, iedrošinājos nosacīt viņam termiņu.

Kāds velns mani dīdīja rakstīt vēstuli?

Jo tuvāk nācu mājai, jo zemāk nodūru galvu un ierāvos sevī, lai gan nekādu vainu neapzinājos. Es nogriezos no ceļa un apmetu līkumu, gribēdams nonākt vispirms pie sētas mājas un sastapt Falkenbergu. Viņš mazgāja karieti. Mēs sasveicinājāmies kā veci draugi.

— Kur taisies laist?

— Nekur, es tikai vakar atgriezos. Braucu uz staciju.

— Ko tur vedi?

— Kundzi.

— Kundzi?

— Nu jā, kundzi. Klusums.

— Ak tā. Uz kurieni tad kundze aizbrauca?

— Uz pilsētu. Klusums.

—Te bija atnācis kāds svešs cilvēks un uzrakstīja avīzē par tavu zāģi, — Falkenbergs teica.

— Vai kapteinis arī aizbraucis?

— Nē, kapteinis ir mājās. Kad pienāca tava vēstule, viņš sarauca pieri.

Es pasaucu Falkenbergu šķūņaugšā, manā maisā vēl bija divas pudeles vīna, es tās izvilku. Ak, šīs pudeles, es tās tādu gaisa gabalu biju nēsājis līdzi, cenzdamies nesaplēst, cik tagad tās lieti noderēja! Falkenbergam tūlīt mēle atraisījās.

— Kāpēc kapteinis rauca pieri? Vai tu devi viņam lasīt manu vēstuli?

— Tas notika tā, — Falkenbergs klāja vaļā. — Kad es pārnācu ar pastu, kundze bija virtuvē. «Kas tā par aploksni ar tik daudzām markām?» viņa vaicāja. Es atplēsu aploksni, izlasīju vēstuli un teicu, ka tā ir no tevis, ka tu būsi te vienpadsmitajā.

— Un ko viņa teica?

— Nekā neteica. Tikai vēlreiz jautāja: «Tātad vienpadsmitajā viņš būs te?»

— Un pēc pāris dienām tev lika viņu aizvest uz staciju?

— Jā, pēc pāris dienām. Un tad es nodomāju: «Ja jau kundze zina par vēstuli, tad tas jāzina arī kapteinim.» Kā tu domā, ko viņš teica, kad iedevu viņam vēstuli?

Es klusēju, savās domās iegrimis. Te kaut kas slēpās. Vai viņa nebēga no manis?

Nē, es esmu prātu zaudējis. Evrebes kapteiņa sieva taču nebēgs no kaut kāda strādnieka! Tomēr tas man likās dīvaini. Es biju cerējis, ka drīkstēšu ar viņu parunāt, ja man aizliegts rakstīt.

Falkenbergs izskatījās samulsis.

— Es vēstuli parādīju kapteinim, lai gan tu par to neminēji ne vārda. Vai to nevajadzēja darīt?

— Vai kapteinis tagad uz mani dusmojas?

— Nē, tā neliekas. Viņš par to vairs nebilst ne vārda. Kāda man daļa gar kapteini?

Kad Falkenbergs jau bija gluži apreibis, es viņam jautāju, vai viņš zina kundzes adresi pilsētā. Nē, bet varbūt to zina Emma. Mēs pasaucām Emmu, uzcienājām ar vīnu, mēļojām gan šo, gan to un tad noprasījām skaidri un gaiši. Nē, Emma kundzes adresi nezina. Bet kundze braukusi iepirkties ziemsvētkiem, viņa aizbraukusi kopā ar Elizabetes jaunkundzi, mācītāja meitu, vecāki gan zināšot adresi. Kādēļ man jāzina adrese?

— Man gadījās nopirkt senlaicīgu piespraudi, gribu piedāvāt to kundzei.

— Parādi!

Par laimi, man tiešām bija veca, ļoti skaista piespraude, es to biju nopircis no kādas Hersetas kalpones.

— To nu gan kundze nepirks, — Emma sacīja. — Pat es tādu par velti neņemtu.

— Gan jau ņemtu, ja dabūtu mani piedevām, — es piespiedos pajokot.

Emma aizgāja. Es atkal sāku izprašņāt Falkenbergu. Viņam ir smalks deguns.

Viņš dažreiz ļoti labi izprot cilvēkus.

— Vai tu vēl dziedi kundzei?

— Nē, vairs ne. Un Falkenbergs nožēloja, ka saderējis te par kalpu.

Te asaras straumēm līstot.

— Straumēm līst asaras? Vai tad kapteinim ar sievu nav labas attiecības?

— Kādas viņiem, velns parāvis, labas attiecības! Tādas pašas kā agrāk. Pēdējo sestdien viņa raudāja visu dienu.

— Padomā tikai, cik dīvaini! Viņi tik saticīgi dzīvoja, acīs vien skatījās, — es tēlotā naivumā sacīju un gaidīju Falkenberga atbildi.

— Velns viņus sazin! — Falkenbergs sava novada izloksnē sacīja. — Pēc tavas aizbraukšanas viņa makten izģindusi, kauli un āda.

Es nosēdēju šķūņaugšā divas stundas, visu laiku pa logu paturēdams acīs kungu ēku, bet kapteinis nerādījās. Kāpēc viņš nenāca ārā? Nebija nekādas jēgas gaidīt vēl ilgāk, jāiet projām, lai gan nedabūju izskaidroties ar kapteini. Tagad man tikai atlika izjaukt zāģi, salikt maisā un doties projām no šejienes.

Emma bija virtuvē un slepus mani paēdināja pirms tālā ceļa.

Ceļš tiešām bija tāls, vispirms jāizmet neliels līkums un jāiegriežas mācītāja mājā, bet no turienes jādodas uz staciju. Sniga sniegs, iet bija grūti, turklāt es nedrīkstēju vilcināties un zaudēt laiku. Dāmas pilsētā bija domājušas palikt tikai tik ilgi, lai iepirktos ziemsvētkiem, un izbraukušas jau dažas dienas pirms manis.

Nākamas dienas pievakarē es nonācu mācītāja mājā. Biju nolēmis, ka gudrākais būs parunāt ar kundzi.

— Iegriezos te ceļā uz pilsētu, — es teicu. — Man jānes līdzi zāģis, vai jūs man neatļautu koka daļas atstāt te?

— Tātad tu dodies uz pilsētu? — kundze vaicāja. — Tu taču varētu pie mums pārgulēt.

— Nē, paldies. Rīt no rīta man jābūt pilsētā. Kundze padomāja, tad sacīja:

— Pilsētā patlaban ir Elizabete. Viņa kaut ko aizmirsusi — vai tu nevarētu paņemt līdzi mazu sainīti?

«Nu man adrese rokā!» es nopriecājos.

— Man tikai tas jāsataisa.

— Ja nu es pilsētā vairs nesatieku Elizabetes jaunkundzi?

— Ak nē, viņa ir kopā ar Falkenbergas kundzi, viņas tur paliks visu nedēļu.

Tā bija jauka ziņa, lieliska ziņa. Tagad dabūšu gan adresi, gan arī laika pietiks.

Kundze valšķīgi paskatījās uz mani un sacīja:

— Tātad tu pārgulēsi te nakti? Citādi nepaspēšu sagatavot...

Man ierādīja istabu mājā, jo gulēt šķūnī tagad bija par aukstu. Kad saimes ļaudis jau bija devušies pie miera un mājā iestājies klusums, pie manis ienāca kundze ar sainīti un teica:

— Atvaino, ka nāku tik vēlu. Bet tu jau aiziesi rīta agrumā, kad es vēl gulēšu...

XXXIII

Un tā es atkal esmu pilsētas kņadā un drūzmā, starp avīzēm un cilvēkiem, bet, tā kā pagājuši jau vairāki mēneši, tas viss man vairs neliekas tik pretīgs. Visu rīta cēlienu es klaiņoju pa ielām, nopērku jaunu uzvalku un tad dodos pie Elizabetes jaunkundzes. Viņa dzīvo pie radiem.

Kaut laimētos satikt arī to otru! Esmu uztraucies kā puika. Pie cimdiem neesmu pieradis, tāpēc tos novelku. Dodamies augšup pa kāpnēm, pamanu, ka manas sastrādātās rokas nepiedien smalkajam uzvalkam, un atkal uzvelku cimdus. Tad piezvanu.

— Elizabetes jaunkundzi? Jā, esiet tik laipns un mazliet uzgaidiet!

Iznāk Elizabetes jaunkundze.

— Labdien. Jūs jautājāt pēc manis? Ak tas esat jūs!

— Es atnesu sainīti no jūsu mātes. Lūdzu, te būs. Viņa atplēš papīru un paskatās sainītī.

— Nē, māte patiesi ir lieliska! Teātra binoklis! Mēs taču jau bijām teātrī... Bet es jūs pirmajā mirklī nepazinu.

— Tiešām? Nav jau nemaz tik sen kā tikāmies.

— Nē, bet... Paklausieties, jūs laikam vēlaties kaut ko dzirdēt par zināmo personu? Ha-ha-hā!

— Jā, — es atbildu.

— Viņas te nav. Es apmetos pie saviem radiem. Bet viņa dzīvo viesnīcā «Viktorija».

— Nu jā, man tikai vajadzēja jums nodot sainīti, — es atbildu un mēģinu slēpt savu vilšanos.

— Pagaidiet mazliet. Man arī jāiet uz pilsētu, iesim kopā.

Elizabetes jaunkundze uzvelk mēteli, uzsauc pa durvīm «uz redzēšanos!» un seko man. Mēs paņemam ormani un aizbraucam uz kādu klusu kafejnīcu. Bet jaunkundzei te garlaicīgi.

— Varbūt brauksim kaut kur citur?

— Jā. Uz kafejnīcu «Grand».

Es baidos, ka tur jutīšos neveikli, esmu no tā visa atradis, varbūt vajadzēs sasveicināties ar paziņām. Taču jaunkundze grib tikai uz kafejnīcu «Grand». Viņa pilsētā pabijusi tikai dažas dienas, taču jau pieradusi pie šejienes dzīves un nemaz nekautrējas. Tomēr agrāk viņa man patika daudz labāk.

Mēs atkal paņemam važoni un braucam uz kafejnīcu «Grand». Jau ir vakars.

Jaunkundze apsēžas pie galdiņa visgaišākajā vietā un labpatikā staro. Es pasūtu vīnu.

— Kā jūs esat uzcirties! — viņa saka un smaida.

— Es taču nevarēju te nākt ar darba blūzi mugurā.

— Nē, protams, ne. Bet, vaļsirdīgi runājot, tā blūze... Vai lai es saku, ko domāju?

— Jā, lūdzu.

— Blūze jums piestāv labāk.

— Tādā gadījumā pie velna šo pilsētas uzvalku!

Es sēžu kā uz oglēm, neklausos viņas mēļošanā, man prātā pavisam kaut kas cits.

— Vai jūs ilgi paliksiet pilsētā? — es jautāju.

— Mēs jau iepirkāmies un drīz brauksim projām. Jā, diemžēl...

Viņa apklust, bet tūlīt atkal atdzīvojas un smaidīdama jautā: — Vai jums tiešām patika pie mums uz laukiem?

— Jā. Tur bija brīnišķīgi.

— Tātad jūs drīz atkal atgriezīsieties? Ha-ha-hā! Protams, viņa smejas par mani.

Viņa grib parādīt, ka saprot, cik slikti esmu tēlojis savu lomu. Muļķa meitene, es taču varētu pamācīt jebkuru strādnieku un esmu lietpratējs daždažādos amatos. Tikai savu īsto dzīves aicinājumu nekādi nevaru piepildīt, tālāk par iecerēm netieku.

— Vai palūgt tēvam, lai pavasarī pieliek pie staba ziņojumu, ka jūs esat lietpratējs ūdensvada ievilkšanā un piedāvājat savus pakalpojumus?

Viņa piemiedz acis un smejas. Viņai jau viegli smieties!

Es tikko valdos, šie joki mani aizskar, kaut arī tie ir tik labsirdīgi. Es paraugos apkārt, mani sveicina, un es atbildu, bet tas viss man šķiet tik tāls. Vispārējo uzmanību piesaista šī skaistā meitene, kas sēž pie mana galdiņa.

— Vai jums tiešām ir tik daudz paziņu?

— Jā, vienu otru pazīstu... Vai jūs pilsētā labi pavadījāt laiku?

— Lieliski! Man te ir divi brālēni, tie mani iepazīstināja ar saviem draugiem.

— Nabaga Ēriks tagad laukos skumst, — es pajokoju.

— Liecieties mierā ar savu Ēriku! Te ir viens jauns cilvēks, vārdā Bevers. Tikai patlaban mēs esam saķildojušies.

— Gan jau salabsiet.

— Vai jūs tā domājat? Ķilda ir diezgan nopietna. Bet atzīšos — es ceru, ka viņš te ieradīsies.

— Tad viņš ieraudzīs jūs kopā ar mani.

— Tāpēc jau mēs te atbraucām, lai viņš kļūtu greizsirdīgs.

— Nu labi, pacentīsimies, lai viņš tāds kļūtu.

— Nu jā, tomēr... Labāk iznāktu, ja jūs būtu drusku jaunāks. Es gribēju sacīt...

Es piespiesti pasmaidu.

— Tas nekas. Jūs veltīgi mūs, večukus, noniecināt, nebūt neesam zemē metami.

Atļaujiet tikai man apsēsties jums blakām uz dīvāna, lai viņš neredz manu pliko pakausi.

Ak vai, cik grūti ir mierīgi un ar cieņu pārkāpt pār vecuma slieksni! Cilvēks pats sevi vairs nepazīst, vaibstās, visādi māžojas, negrib atpalikt no jaunajiem, apskauž tos.

— Elizabetes jaunkundz, — lūdzoši saku. — Vai jūs nevarētu piezvanīt Falkenbergas kundzei un palūgt, lai viņa atbrauc šurp?

Viņa mazliet padomā.

— Kāpēc ne, to var, — viņa, par mani iežēlodamās, saka.

Mēs aizejam pie tālruņa, piezvanām uz viesnīcu «Viktorija» un lūdzam pasaukt Falkenbergas kundzi.

— Vai tu tā esi, Lovīz? Ja tu zinātu, ar ko es esmu kopā! Vai tu nevarētu atbraukt? Tas ir labi. Mēs esam kafejnīcā «Grand». To es tev neteikšu. Jā, protams, tas ir vīrietis, kas tagad kļuvis smalks kungs, vairāk es nekā neteikšu. Tātad tu atbrauksi? Kā, jau esi pārdomājusi? Jāapciemo radi? Nu, dari, kā zini, bet... Nu protams, viņš stāv man blakām. Kāpēc tu tā steidzies? Nu labi, paliec sveika!

Elizabetes jaunkundze noliek klausuli un saka:

— Viņai jāiet pie radiem.

Mēs ejam atpakaļ un apsēžamies. Es pasūtu vēl vīnu, mēģinu izlikties jautrs un piedāvāju šampanieti.

— Labprāt iedzeršu, — jaunkundze atbild. Un, kad mēs tā sēžam, jaunkundze saka:

— Lūk, tas ir Bevers. Cik labi, ka mēs pasūtījām šampanieti!

Es spēju domāt tikai par vienu, bet man jārāda sava māka un jāsavaldzina jaunkundze cita labad; es runāju vienu, taču domāju pavisam ko citu. Man neiziet no prāta šī telefona saruna. Viņa, bez šaubām, saprata, ka es gribu viņu redzēt. Ko gan esmu noziedzies? Kāpēc mani tik pēkšņi atlaida no Evrebes un Falkenbergu paturēja manā vietā? Kapteinis ar sievu lāgā nesatika, bet, kad saprata, ka no manis jāpiesargās, nolēma pasargāt savu dzīves biedreni no apkaunojošas grēkā krišanas.

Tagad viņa atbraukusi pilsētā un viņai kauns, ka esmu kalpojis viņas mājās, bijis viņas kučieris un viņa ir divas reizes dalījusies ar mani ceļa maizē. Varbūt viņai pat neērti, ka neesmu vairs nekāds jaunais...

— Nē, mums nekas neiznāks, — Elizabetes jaunkundze saka.

Es pūlos runāt visādus niekus, jaunkundze klausās un smejas. Es daudz dzeru, kļūstu pārgalvīgāks, atļaujos vaļīgus jokus, un beidzot jaunkundzei no tiesas šķiet, ka es viņu nopietni aplidoju. Viņa arvien biežāk paveras manī.

— Vai es jums tiešām liekos skaista?

— Dieva dēļ, saprotiet taču, es runāju par Falkenbergas kundzi.

— Cst!... — jaunkundze izsaucas. — Protams, es zinu, ka runājat par Falkenbergas kundzi, bet neizrādiet to... Šķiet, ka viņš tiešām jau sāk kļūt greizsirdīgs. Izliksimies, ka esam aizrāvušies viens ar otru!

Tātad viņa nav noticējusi, ka viņu aplidoju. Nu, protams, kas nu es par aplidotāju, tam jau esmu par vecu.

— Tomēr ar Falkenbergas kundzi jums nekas neiznāks, — viņa saka. — Jūsu cerības ir veltīgas.

— Jā, ar viņu nekas neiznāks. Un ar jums arī ne.

— Vai tagad jūs atkal runājat par viņu?

— Nē, tagad es runāju par jums. Klusums.

— Bet vai jūs zināt, ka es biju jūsos iemīlējusies? Tolaik, kad jūs dzīvojāt pie mums.

— Tas nu gan ir jocīgi! — es saku un pavirzos viņai tuvāk uz dīvāna. — Tagad mēs šo Beveru galīgi satrieksim.

— Jā, padomājiet tikai, es vakaros gāju uz kapsētu, lai jūs tur sastaptu. Bet jūs, muļķis, nenieka nesapratāt.

— Tagad jūs, protams, runājat par Beveru, — es saku.

— Nē, tā nudien ir patiesība, ko es saku. Un vienreiz es aizgāju pie jums uz lauka. Tieši pie jums, nevis pie Ērika.

— Ak tu pasaulīt, jūs nācāt pie manis! — es saku un izliekos apbēdināts.

— Jā, jums tas droši vien šķiet savādi. Bet neaizmirstiet, ka mums arī tai lauku nomalē nepieciešams kāds, kurā varētu iemīlēties.

— Vai Falkenberga kundze domā tāpat?

— Falkenbergas kundze... Nē, viņa apgalvo, ka nevienā vairs neiemīlēšoties, spēlēšot tikai flīģeli un tā joprojām. Bet es runāju par sevi. Vai jūs zināt, ko es reiz izdarīju? Nē, labāk es to neteikšu. Vai jūs gribat to dzirdēt?

— Labprāt.

— Nu jā, es jau jūsu acīs esmu tikai maza meitenīte, tāpēc tam nav nekādas nozīmes. Tas notika toreiz, kad jūs pie mums mājās gulējāt šķūņaugšā, es tur ielavījos un saklāju jums labu guļvietu.

— Ak tad jūs to izdarījāt? — es pārsteigts izsaucos un izkrītu no savas lomas.

— Jums vajadzētu redzēt, kā es tur zagos, ha-ha-hā! Bet meitene vēl nemāk izlikties, pēc šās atzīšanās viņa sarkst un piespiesti smejas, lai slēptu mulsumu. Es gribu viņai palīdzēt un saku:

— Jums ir laba sirds. Falkenbergas kundze kaut ko tādu nebūtu darījusi.

— Protams, ne, viņa taču ir vecāka. Jūs varbūt domājat, ka mēs esam vienos gados?

— Tātad Falkenbergas kundze apgalvo, ka negribot nevienā iemīlēties?

— Jā. Galu galā es to nezinu. Falkenbergas kundze taču ir precēta sieva, mēs par tādām lietām nerunājam. Runāsim labāk par mani! Atcerieties, mums reiz kopā bija jāiet uz veikalu? Es gāju gausāk un gausāk, lai jūs mani panāktu...

— Tas no jūsu puses bija jauki. Tagad es jums to atdarīšu.

Es pieceļos, aizeju pie jaunā Bevera un jautāju, vai viņš neizdzertu kādu glāzi kopā ar mums. Viņš nāk man līdzi. Elizabetes jaunkundze tumši pietvīkst. Es uzsāku sarunu un, kad redzu, ka jaunie cilvēki aizrāvušies viens ar otru, atceros kādu neatliekamu darīšanu un viņus pametu.

— Diemžēl, jaunie draugi, man jāsteidzas projām. Jūs, Elizabetes jaunkundz, esat mani galīgi apbūrusi, bet tik daudz es saprotu, ka jūs neiegūšu. Tomēr — ko var zināt...

XXXIV

Pa līkloču ieliņām dodos uz rātsnamu, apstājos un vēroju viesnīcas «Viktorija» galvenās durvis. Varbūt viņa tiešām aizgājusi pie radiem? Es ieeju viesnīcā un apjautājos šveicaram.

— Jā, Falkenbergas kundze ir savā istabā. Numurs divpadsmit, otrā stāvā.

— Kundze nav izgājusi?

— Nē.

— Vai viņa drīz aizbrauks?

— Par to viņa nekā nav teikusi.

Es izeju atkal ārā, ormaņi steigšus atsedz pārklāju, ikviens aicina mani sēsties iekšā. Es izvēlos ratus un tajos iekāpju.

— Uz kurieni brauksim?

— Pastāvēsim tepat. Es jūs nolīgstu uz laiku.

Ormaņi sačukstas un spriedelē: šis cilvēks uzmana viesnīcu, tur droši vien ir viņa sieva ar kādu ceļojošu aģentu.

Jā, es novēroju viesnīcu. Viens otrs logs ir apgaismots, un piepeši man prātā iešaujas doma, ka viņa varbūt stāv pie loga un mani redz.

— Pagaidiet tepat, — es saku un vēlreiz ieeju viesnīcā.

— Kur atrodas divpadsmitais numurs?

— Otrā stāvā.

— Un vai logi ir uz rātsnamu?

— Jā.

— Tātad tā bija mana māsa, kas man māja, — es meloju šveicaram, lai tiktu viņam garām.

Eju augšup pa kāpnēm un, nonācis pie durvīm, tūdaļ pieklauvēju. Atbildes nav.

Klauvēju vēlreiz.

— Kas tur ir, vai istabene? — no iekšpuses vaicā.

Es nedrīkstu atbildēt, jo balss mani tūlīt nodotu. Pakustinu durvju rokturi, durvis ir aizslēgtas. Viņa laikam baidījās, ka es nākšu, varbūt redzēja mani pa logu.

— Nē, nav istabene, — es saku un dzirdu, ka man dreb balss.

Es ilgi stāvu un klausos. Iekšā kāds rosās, bet durvis neatver. Tad atskan divi īsi zvani uz šveicara telpu... «Tā ir viņa,» es nodomāju, «viņa aicina istabeni, viņai bail».

Es paeju nost no viņas durvīm, lai viņu neapkaunotu, un, kad parādās istabene, kāpju lejā. Dzirdu istabenes atbildi:

— Jā, tā esmu es. — Durvis atveras.

— Nē, — saka istabene. — Tur bija kāds kungs, viņš kāpa lejā.

Es iedomājos noīrēt sev istabu viesnīcā, bet pārliku: viņa taču nav no tām, kas viesnīcā satiktos ar ceļojošiem aģentiem. Nonācis lejā, es, šveicaram garām ejot, piebilstu, ka mana māsa droši vien jau apgūlusies.

Tad es izeju ārā un atkal apsēžos ormaņa ratos. Aizrit stunda pēc stundas, ormanis jautā, vai es neesmu nosalis. Jā, mazliet salst. Vai es kādu gaidot? Jā... Viņš paņem segu no bukas un sniedz man, un par viņa laipnību es viņam iedodu dzeramnaudu.

Laiks rit. Stunda pēc stundas. Ormaņi vairs nekautrējas, bet runā cits ar citu, ka tā jau arī zirgs varot nosalt.

Nē, turpināt gaidīšanu nav nekādas jēgas. Es samaksāju ormanim, aizeju uz mājām un uzrakstu šādu vēstuli:

«Jūs aizliedzāt man rakstīt, bet atļaujiet man tikai Jūs vēlreiz redzēt. Es gaidīšu atbildi viesnīcā rīt piecos.»

Varbūt noteicu pārāk vēlu stundu? Es esmu uztraucies, seja man izvaibstīta, un gaišā dienā seja man sašķiebjas, dienā es izskatos briesmīgs.

Es pats aiznesu vēstuli uz viesnīcu un atgriežos mājās.

Cik gara šķiet nakts, cik gausi velkas stundas! Man vajadzētu aizmigt un atpūsties, sakrāt spēkus, bet es nevaru. Rītausmā es pieceļos. Ilgi klaiņoju pa ielām, pēc tam pāreju mājās un liekos gultā.

Stundas aizrit. Kad es atmostos un apjēdzu, kur esmu, es skrienu pie tālruņa.

Zvanu uz viesnīcu un jautāju, vai Falkenbergas kundze nav aizbraukusi.

Nē, vēl nav.

Paldies dievam, viņa no manis nebēgs, manu vēstuli viņa jau sen ir saņēmusi.

Vakar ierados nelaikā, tas ir viss.

Es paēdu un atkal apguļos, kad atmostos, ir jau pēcpusdiena, atkal metos pie tālruņa un zvanu.

— Nē, kundze nav aizbraukusi. Bet viņas mantas ir sasaiņotas. Patlaban viņa kaut kur izgājusi.

Es steigšus sapošos, aizbraucu līdz rātsnamam un sāku vērot viesnīcas durvis.

Pusstundas laikā pa viesnīcas durvīm iet iekšā un nāk laukā daudz cilvēku, taču viņas nav. Tagad pulkstenis beidzot ir pieci, es eju pie šveicara.

— Falkenbergas kundze ir aizbraukusi.

— Aizbraukusi?

— Vai jūs zvanījāt pa tālruni? Brīdi vēlāk viņa nonāca lejā un paņēma mantas.

Bet viņa lika jums nodot šo vēstuli.

Es paņemu vēstuli un, to neatplēsis, jautāju, cikos atiet vilciens.

— Vilciens atgāja bez ceturkšņa piecos, — šveicars saka un paraugās pulkstenī.

— Tagad ir tieši pieci.

Es biju zaudējis veselu pusstundu, stāvēdams uz ielas.

Galvu nokāris es apsēžos uz kāpnēm. Šveicars joprojām mēļo. Viņš, protams, ļoti labi saprot, ka dāma nav mana māsa.

— Es kundzei teicu, ka nupat zvanīja kāds kungs. Bet viņa atbildēja, ka viņai neesot laika, lai es nododot jums šo vēstuli.

— Vai aizbraucot viņu pavadīja vēl kāda dāma?

— Nē.

Es pieceļos un eju. Uz ielas es atplēšu aploksni un lasu: «Jūs nedrīkstat mani vairs vajāt...»

Vienaldzīgi es iebāžu vēstuli kabatā. Tā mani nepārsteidz, tas nav nekas jauns.

Sieviete paliek sieviete, mirklīgā jūtu uzplūdā viņa uzšņāpj pāris vārdu, vienu vai divus pasvītro un pieliek daudzpunktus.

Man atliek vēl pēdējā cerība, es eju uz Elizabetes jaunkundzes mājokli. Es piespiežu zvana pogu, dzirdu, ka iekšā skan zvans, bet nav nekādas atbildes — gluži kā drūmā un mežonīgā tuksnesī.

Elizabetes jaunkundze bija aizbraukusi pirms stundas.

Sākumā es dzēru vīnu, pēc tam viskiju. Izdzēru spaiņiem viskija. Veselas trīs nedēļas es plītēju, piedzēros līdz nesamaņai, lai aizmirstos. Šādā stāvoklī man pēkšņi ienāca prātā doma aizsūtīt uz kādu nabadzīgu lauku mājiņu spoguli zeltītā ietvarā.

Tas domāts meitenītei, vārdā Olga, tik maigai un sīciņai kā mazputniņš.

Acīmredzot nervi man joprojām nav kārtībā.

Manā istabā stāv zāģis. Es to vairs nevaru sastādīt, jo gandrīz visas koka daļas palikušas kādā mācītāja mājā. Tagad izgudrojums man ir vienaldzīgs, nemaz vairs nav mīļš. Dārgie neirastēniķu kungi, mēs esam lieliski cilvēki, bet bieži vien esam sliktāki par dzīvniekiem.

Un kādā jaukā dienā man apriebsies šī bezjēdzīgā dzīve un es atkal došos uz kādu salu.

CEĻINIEKS KLUSI KOKLĒ

IESKAŅA

Šogad laikam būs daudz ogu. Brūklenes, lācenes un zilenes. Tiesa kas tiesa, no ogām vien nevar pārtikt. Tomēr tās priecē gan sirdi, gan acis. Un, ja moka slāpes un bads, ogas dod veldzi un spirdzinājumu.

Lūk, par ko es vakar vakarā domāju.

Līdz tam laikam, kad būs nogatavojušās vēlīnās rudens ogas, vēl paies divi trīs mēneši. Taču lauku ārēs ir arī citi košumi. Pavasarī un vasarā ogulāji tikai zied, toties ir zilie pulkstenīši un virši, dziļie, rāmie meži, klusums un koku smarža. It kā tāla strauta urdzoņa skan no debesīm — vienmuļi un nerimtīgi. Un, kad strazds uzsāk savu dziesmu, tikai dievam vien zināms, cik augstu uzlido putna balss; sasniegusi vislielāko augstumu, tā pēkšņi gluži stāvus krīt lejā, it kā ar dimantu iegriežot sev ceļu, un atkal skan zemos, glāsmainos trilleros. Arī krastmalā ir rosība, tur šaudās alki, krauķi un jūras čurkstes. Meklēt barību atlidojusi cielava, tā lidinās strauji un sparīgi, tad nometas uz dzīvžoga un arī sāk vīterot. Bet, kad saule jau slīgst pret rietu, garlaka skumīgi izkliedz savu sveicienu no kāda ezera augstu kalnos. Tā ir pēdējā dienas dziesma. Tagad dzirdama tikai sienāžu trinkšķināšana. Un par sienāzi nav ko teikt, saskatīt to nevar, un labuma no tā nekāda. Nekā cita nezina kā slēpties zālē un ierīvēt sevi ar kolofoniju.

Es sēžu un domāju, ka arī vasara dāvā ceļiniekam savus priekus, tātad nemaz nav jāgaida rudens.

Taču tagad es domāju par kaut ko citu, es te sēžu un rakstu mierīgus vārdus par visādām nevainīgām lietām, it kā man nekad vairs nebūtu jāraksta par vētrainiem un briesmīgiem notikumiem. Bet tas ir tāds viltīgs paņēmiens, es to iemācījos no kāda cilvēka dienvidu puslodē, no meksikāņa Rofa. Pie viņa sombrēro malām bija piešūti misiņa žvadzekļi, tāpēc es viņu, patiesību sakot, arī atceros. Bet vislabāk es atceros, cik mierīgi viņš stāstīja par savu pirmo slepkavību. «Kādreiz man bija iemīļotā, viņu sauca par Mariju, tolaik viņai bija tikai sešpadsmit gadu, bet man — deviņpadsmit.

Viņas rociņas bija kā skaliņi; kad viņa pateicās man par kaut ko vai sasveicinājās ar mani, man šķita, ka turu saujā tikai divus tievus pirkstiņus. Reiz vakarā mūsu kungs iesauca viņu savā istabā un lika kaut ko viņam pašūt. To nevarēja liegt, bet otrā dienā viņš atkal meiteni aizsauca no lauka uz savu istabu. Tā pagāja vairākas nedēļas, tad viss izbeidzās.

Pēc septiņiem mēnešiem Marija nomira, mēs apbērām viņu ar zemi, arī sīciņās rociņas apbērām. Es aizgāju pie Marijas brāļa Ineša un teicu: «Rīt sešos mūsu kungs viens pats jās uz pilsētu.» — «To es zinu,» Iness atbildēja.— «Dod man savu šauteni, es viņu rīt no rīta nošaušu,» es sacīju. — «Šautene man vajadzīga pašam,» viņš atbildēja. Tad mēs sākām runāt par kaut ko citu — par rudeni un lielo aku, kuru bijām izrakuši. Aiziedams es no sienas paņēmu viņa šauteni. Taču Iness metās man pakaļ, saukdams, lai viņu pagaidot. Mēs apsēdāmies un šo un to pārrunājām. Iness man atņēma šauteni un atgriezās mājās. Otrā rītā agri es stāvēju pie vārtiem, lai tos atvērtu savam kungam, bet Iness bija paslēpies krūmos. Es viņam teicu: «Ej projām, citādi būsim divi pret vienu.» — «Kungam aiz jostas ir pistole, bet kas ir tev?» Iness jautāja. — «Man nav itin nekā,» es atbildēju, «toties man ir pīckā ar svina lodīti galā, ar to var rīkoties bez trokšņa.» Iness paskatījās uz svina bumbiņu, kaut ko apsvēra, tad pamāja ar galvu un aizgāja. Tad jāšus tuvojās kungs, viņš bija sirms un vecs, vismaz gadu sešdesmit. «Ver vaļā vārtus!» viņš pavēlēja. Bet es nevēru. Viņš droši vien nodomāja, ka esmu sajucis prātā. Viņš, atvēzējās pret mani ar pātagu, bet es nelikos to manām. Tā kā viņš steidzās, tad pats nokāpa no zirga un attaisīja vārtus.

Tad es devu viņam pirmo sitienu, tas trāpīja pie acs un izrāva robu deniņos. «Vai!» viņš iekliedzās un nokrita gar zemi. Es viņam teicu dažus vārdus, bet viņš tos nesaprata, es iesitu vēlreiz, un viņš bija pagalam. Viņam kabatā bija daudz naudas, es paņēmu, cik vajadzēja ceļam, uzlēcu zirgā un aizjāju. Iness stāvēja savas mājas durvīs, kad es jāju garām. «Līdz robežai ir divarpus dienu, ko jāt,» viņš teica.

Tā šo notikumu atstāstīja Rofs un beidzis mierīgi paraudzījās apkārt.

Es nedomāju stāstīt par slepkavībām, bet gan par priekiem, kaislībām un mīlestību. Taču mīlestība ir tikpat vētraina un briesmīga kā slepkavība.

«Tagad visi meži ir zaļi,» es no rīta ģērbdamies domāju. Kalnos jau kūst sniegs, mājlopi vairs nevar nostāvēt kūtīs un grib tikt laukā, cilvēku mājokļiem visi logi ir plaši atvērti. Es atpogāju kreklu un ļaujos vēja pūtīm, es redzu, kā iedegas zvaigznes, un jūtu, ka sirdi pārņem nemiers. Ak, šis mirklis liek man atkal justies tā kā senāk, kad biju daudz jaunāks un nebēdnīgāks.

Varbūt kaut kur austrumos vai rietumos ir tāds mežs,» es domāju, «kur arī vecs cilvēks var justies tikpat brīvi kā jauns, lūk, turp es došos!»

Mijas gan lietus, gan saule, gan vējš; es eju jau daudzas dienas, vēl ir pārāk auksts, lai nakšņotu mežā, taču es bez pūlēm atrodu pajumti zemnieku mājās. Kāds cilvēks brīnās, ka es bez mērķa klīstu apkārt, droši vien uzdodos par kādu citu, gribu kļūt slavens tāpat kā dzejnieks Vergelāns. Šis cilvēks nezina manus plānus, nezina, ka dodos uz pazīstamām vietām, kur dzīvo daži cilvēki, kurus atkal vēlos sastapt. Taču viņš ir visai atjautīgs, un es neviļus pamāju par zīmi, ka viņam piekrītu. Ikvienā cilvēkā ir daudz liekulības, jebkurš jūtas glaimots, ja viņu notur par ievērojamāku personu nekā īstenībā. Taču drīz pienāk viņa sieva un meita un pārtrauc mūsu sarunu ar savu parasto mēļošanu. «Viņš nav nekāds diedelnieks,» saka sieva, «viņš samaksāja par vakariņām.» Tad es atkal ļāvos cilvēka mūžsenajai gļēvulībai un nekā neatbildēju, bet, kad šis cilvēks piedēvēja man visus pasaules grēkus, es arī klusēju.

Taču mēs, trīs sirdscilvēki, gūstam uzvaru pār viņa saprātu, un viņš atzīstas, ka ir tikai jokojis. Vai tad mēs jokus nesaprotot? Šais mājās es pavadīju veselu diennakti, rūpīgi ieziedu savas kurpes un savedu kārtībā drēbes.

Tad saimniekam no jauna mostas aizdomas pret mani. «Neaizmirsti promejot atlīdzināt manai meitai,» viņš saka. Es izliekos, ka šie vārdi mani neskar, un smaidīdams atbildu: «Kāpēc man būtu jāatlīdzina?» — «Citādi mēs no tiesas domāsim, ka tu esi liels vīrs.»

Šis cilvēks bija neizturams! Es darīju vienīgo, ko varēju, — nelikos dzirdam viņa dzēlīgās piezīmes un vaicāju pēc darba. Teicu, ka man te ļoti patīk, viņš varētu mani izmantot jebkuros pavasara darbos. «Turpretī man vislabāk patiktu, ja tu ietu projām, tu esi tikai tāds jokupēteris,» vīrs sacīja.

Bija skaidrs, ka viņš mani necieš, bet tuvumā negadījās neviena no mājas sievietēm, kas nāktu man palīgā. Es raudzījos uz viņu un nevarēju saprast viņa izturēšanos. Viņa skatiens bija bargs, un pēkšņi man šķita, ka tik gudras acis savu mūžu neesmu redzējis. Tikai viņš ļāva vaļu savam naidam un šo iespaidu sagandēja.

Viņš vaicāja: «Ko ļaudīm teiksim — kā tad tevi sauc?» — «Nekas nav jāsaka,» es atbildēju. — «Varbūt tu esi klejojošais Eilerts Sunts?» viņš klaušināja. Uz šo joku es atbildēju: «Varbūt esmu.» Taču šāda atbilde viņu vēl vairāk saērcināja. Viņš kļuva vēl dzēlīgāks. Viņš teica: «Nabaga Sunta kundze!» Es paraustīju plecus un atbildēju:

«Tu maldies, sievas man nav!» — un grasījos iet projām. Taču vīrs apbrīnojami ātri attapās un sauca man nopakaļ: «Ne, tu maldies, es runāju par tavu māti, kas tevi dzemdējusi!»

Nonācis uz ceļa, es pavēros atpakaļ un redzēju, ka sieva un meita ieved viņu mājā. Un tad nodomāju: «Nē, ceļinieka takas nav tikai rozēm kaisītas!»

Kaimiņu sētā es uzzināju, ka šis cilvēks ir atvaļināts furažieris. Viņš bijis vājprātīgo namā, kad zaudējis kādu prāvu. Šajā pavasarī viņa slimība no jauna uzliesmojusi, varbūt tieši mana ierašanas devusi šai ziņā pēdējo triecienu. Bet, ak tu pasaulīt, kāds saprāts atstaroja viņa acīs tieši tad, kad viņu atkal pārņēma vājprāts!

Viņu arī tagad lāgiem atceros, no viņa es guvu labu mācību: nav viegli uzminēt, kurš ir vai nav vājprātīgs! Un vēl vienu atziņu: lai dievs mūs pasargā no cilvēkiem, kam pārāk vērīga acs!

Tai pašā dienā es gāju garām mājai, uz kuras sliekšņa sēdēja jauns cilvēks un spēlēja mutes harmonikas. Nekāds lielais muziķis viņš nebija, bet acīmredzot dzejiska dvēsele, jo sēdēja un spēlēja pats sev par prieku, tāpēc es tikai iztālēm pacēlu cepuri, bet tuvāk negāju, lai viņu neiztraucētu. Jauneklis man neveltīja ne mazāko uzmanību, noslaucīja harmonikas un atkal pielika tās pie lūpām. Pagāja labs laiciņš, un, kad viņš no jauna noslaucīja mutes harmonikas, es iekāsējos. «Vai tu tā esi, Ingeborga?» viņš jautāja. Nodomāju, ka viņš uzrunā kādu sievieti mājā, tāpēc neatbildēju. «Vai tu tur stāvi?» viņš jautāja. Es samulsu. «Es. Vai tad tu mani neredzi?» Jauneklis neatbildēja, bet sāka taustīties ar rokām un tad piecēlās. Es ieraudzīju, ka viņš ir akls. «Sēdi mierīgi, nebaidies no manis,» es teicu un apsēdos viņam blakām.

Mēs uzsākām sarunu. Dabūju zināt, ka viņam ir astoņpadsmit gadu, bet akls viņš ir jau kopš četrpadsmit gadiem. Puisis bija liels un spēcīgs, viņa zodu sedza pirmās bārdas pūkas. Bet redze ... Es painteresējos, vai viņš atceras, kāda izskatās pasaule.

Jā, protams, viņam saglabājušās daudzas jaukas atmiņas no tiem laikiem. Vispār viņš likās priecīgs un apmierināts. Šopavasar viņš braukšot uz Kristiāniju, profesors viņu operēšot, varbūt viņš atkal atgūšot redzi. Vismaz varēšot staigāt bez citu palīdzības.

Viņa gara spējas likās aprobežotas, izskatījās, ka viņš daudz ēd, tāpēc bija tukls un spēcīgs kā dzīvnieks. Tomēr viņā bija kaut kas neveselīgs tāds kā trulums. Citādi nevarēja saprast tādu samierināšanos ar likteni. «Tik vientiesīga ticība izskaidrojama ar stulbumu,» es nodomāju. Tikai ar zināmu prāta aprobežotību var justies apmierināts ar šādu dzīvi, turklāt vēl gaidīt no tās kādu labvēlīgu pagriezienu.

Taču jau priekšlaikus biju apņēmies gūt mācību no visa, kas gadīsies ceļā, un pat šis nelaimīgais, kas tur sēdēja uz savas mājas sliekšņa, mani vērta it kā mazliet gudrāku. Kāpēc viņš mani vispirms nosauca par Ingeborgu, sievieti? Tātad biju pienācis klāt pārāk klusi, biju aizmirsis, ka jāsoļo smagi, tātad mani apavi ir par viegliem. Visi daudzo gadu dzīves smalkumi mani bija sabojājuši, nu man jāmācās no jauna kļūt par zemnieku.

Man vēl atlikušas trīs dienas, ko iet līdz savas ziņkārības mērķim Evrebei, pie kapteiņa Falkenberga. Būtu labi aiziet līdz turienei kājām un apjautāties pēc darba.

Tik lielā saimniecībā pavasarī vienmēr kaut kas atradīsies. Jau pagājuši seši gadi, kopš es tur biju pēdējo reizi. Tas bija ilgs laiks, turklāt es dažas nedēļas nebiju skuvies, bārda ataugusi, tātad neviens mani nepazīs.

Bija nedēļas vidus, gribēju tā iekārtoties, lai nonāktu tur sestdienas vakarā. Tad kapteinis man atļaus tur pavadīt svētdienu un apsvērs manu piedāvājumu. Pirmdien viņš atnāks un pateiks «jā» vai «nē».

Kā par brīnumu, es nejutu nekādu satraukumu, domājot par to, kas mani sagaida, itin nekādu nemieru. Es rāmi soļoju garām sētām, mežiem un pļavām. Es domāju:

«Šajā pašā Evrebē es taču esmu pārlaidis dažas piedzīvojumiem bagātas nedēļas, biju pat iemīlējies saimniecē, Lovīzes kundzē. Jā, iemīlējies... Viņai bija gaiši mati un tumši pelēkas acis, viņa izskatījās kā jauna meitene. Tas taču bija pirms sešiem gadiem, ak, cik ilgs laiks pagājis! Nez vai viņa arī būs pārvērtusies? Mani laika zobs ir sagrauzis, esmu savītis un kļuvis muļķīgs un apātisks, tagad es raugos uz sievieti kā uz romānu varoni. Ar mani ir beigas. Nu un tad? Visam pasaulē pienāk beigas. Kad to atskārtu pirmo reizi, man bija tāda sajūta, it kā esmu kaut ko pazaudējis, it kā mani būtu aptīrījis kabatas zaglis. Un tad es sāku prātot, vai spēšu pārdzīvot notikušo, vai varēšu ar to samierināties. Bet kāpēc ne? Es vairs neesmu tāds kā agrāk, taču pārvērtība norisa klusi un rāmi, bet nenovēršami. Visam pasaulē pienāk gals.»

Vecumā cilvēks vairs nedzīvo īstu dzīvi, viņš tikai balstās uz atmiņām. Mēs esam kā aizsūtītas vēstules, tās jau ir saņemtas, savu mērķi sasniegušas. Un ir vienalga, vai tie, kas mūs lasīja, juta prieku vai skumjas vai nepārdzīvoja nekādas izjūtas. Es pateicos par dzīvi, dzīvot bija tik aizraujoši!

Bet šī sieviete — viņa bija tāda pati, kādu jau sensenis pazīst visas pasaules gudrie: garā nabaga, rīcībā neatbildīga, toties bagātīgi apveltīta ar vieglprātību un tieksmi uz pasaulīgiem priekiem. Viņā ir daudz kas bērnišķīgs, tikai trūkst bērna nevainības.

Es stāvu pie ceļa staba, te jānogriežas uz Evrebi. Nejūtu ne mazāko saviļņojumu.

Pār pļavām un mežiem plešas liela un gaiša diena, tīrumos vietumis jau ar un ecē, darbs saules svelmē lāgā neveicas, visu pārņēmis tāds kā dienvidus gurdums. Es paeju ceļa stabam garām, lai novilcinātu laiku. Pēc kādas stundas es iegriežos mežā un klaiņoju tur; ogulāji ir pilnos ziedos, kokiem jaunās lapas saldi smaržo. Strazdu bars debesu klajā dzenā vientuļu vārnu, tie neganti trokšņo, izklausās, it kā tur juceklīgi skanētu nolietotas kastanjetes. Es atguļos uz muguras, palieku pagalvī maisu un aizmiegu.

Pēc kādas stundas atmostos un eju pie tuvākā arāja, gribu viņu izjautāt par Evrebes Falkenbergiem — vai viņi vēl ir dzīvi un kā viņiem klājas. Arājs dod izvairīgas atbildes, viņš stāv, acis piemiedzis, un viltīgi atbild: «Ej nu sazini, vai kapteinis ir mājās.» — «Vai viņš bieži izbrauc?» — «Ak nē, viņš laikam gan būs mājās.» — «Vai pavasara darbi jau apdarīti?» Arājs pasmaida. «Gan apdarīti, gan neapdarīti.» — «Vai cilvēku pietiek?» — «Kā lai es zinu? Varbūt pietiek, varbūt nepietiek. Sēšana jau sen pabeigta, arī mēsli sen izvesti. Tā tas ir.»

Viņš paskubina zirgus un atkal sāk art, es eju viņam blakus. Neko daudz es no viņa neizdibinu. Kad pēc brītiņa zirgi apstājas atpūsties, es izvelku dažus pretrunīgus spriedumus par Evrebes saimniekiem: kapteinis vasarās parasti uzturoties nometnē, sieva tajā laikā sēžot viena pati mājās. Nu jā, viesu esot vienmēr pilns nams, protams, bet paša kapteiņa neesot. Nu jā, taisnību sakot, kapteinis vislabāk jūtoties mājās, bet ko lai dara — uz nometni jābrauc. Nē, bērnu viņiem neesot, diezin vai vairs būšot.

Bet ej nu sazini, varbūt būs vēl daudz bērnu, vesels bars. Nu, kustieties, kleperi!

Mēs atkal aram un atkal atpūšamies. Man netiktu ierasties Evrebē nelaikā, un es vaicāju arājam, vai šodien kapteiņa mājās ir viesi. Viņam liekoties, ka ne. Varot jau gadīties arī, ka viesi atkal sabraukuši, spēlējot un dzerot. Nav ko runāt, Falkenbergi smalki ļaudis, naudas arī netrūkst, dzīvo lepni un bagāti.

Tīrais posts ar šo arāju. Es tagad mēģinu viņu izprašņāt par otru Falkenbergu, savu seno biedru meža darbos, par Larsu Falkenbergu. Šoreiz arājs atbild daudz noteiktāk. Larss? Jā, viņš dzīvojot te. Larsu viņš labi pazīstot. Evrebē Larss vairs nestrādājot, kapteinis piešķīris nelielu līduma gabalu, kuru Larss apstrādājot. Esot apprecējis kalponi Emmu, viņiem esot divi bērni. Centīgi un čakli cilvēki, savā jaunsaimniecībā turot divas govis.

Vaga beidzas, arājs apgriež zirgus, es no viņa atvados un eju projām.

Iegājis Evrebes mājas pagalmā, es pazīstu visas ēkas, kaut gan tām atlupusi krāsa.

Ievēroju — karoga kārts, kuru es pirms sešiem gadiem palīdzēju uzcelt, slejas vēl joprojām, tikai vairs nav auklas un bumbas kārts galā.

Tātad esmu pie mērķa. Pulkstenis četri pēc pusdienas, divdesmit sestais aprīlis.

Veci cilvēki labi atceras skaitļus.

I

Viss norisinājās citādi, nekā biju domājis: kapteinis Falkenbergs iznāca pagalmā, uzklausīja manu piedāvājumu un tūlīt to noraidīja. Strādnieku viņam esot pietiekami, un pavasara darbi jau arī gandrīz pabeigti.

Labi. Bet vai viņš man neatļautu apsēsties saimes istabā un mazliet atpūsties?

Lūdzu.

Kapteinis mani neuzaicināja pavadīt svētdienu viņa mājā, viņš apcirtās uz papēža un iegāja iekšā. Likās, viņš tikko bija piecēlies, jo iznācis pagalmā vēl naktskreklā, tikai uzmetis uz pleciem svārkus. Viņa deniņi un bārda bija nosirmojuši.

Iegāju saimes istabā, apsēdos un gaidīju, kad algādži nāks palaunadzī. Izrādījās, ka algādžu ir tikai divi — viens pieaudzis jauneklis un otrs vēl zaļš zēns; es ar viņiem aprunājos, un atklājās, ka kapteinis mani maldinājis, sacīdams, ka visi pavasara darbi jau paveikti. Es neslēpu, ka meklēju darbu un, lai viņi pārliecinātos par manām spējām, iedevu viņiem izlasīt Hersetas lēnsmaņa cildinošo ieteikumu no agrākajiem laikiem. Kad puiši devās ārā, es gāju viņiem līdzi, uzmetis mugurā savu maisu.

Ieskatījos stallī, tajā bija ļoti daudz zirgu, ielūkojos govju kūtī, vistu dārzā un sivēnu aizgaldā, redzēju, ka tur kaudzē samesti neizvestie pērngada mēsli.

Kā tad tā?

— Ko lai dara, — saka puisis. — Es mēslus vedu kopš ziemas līdz pat šim laikam, es biju viens pats. Tagad mēs kā nekā esam divi, bet mums jāar un jāecē.

Tādas tās lietas.

— Nu tad ardievu, — es saku un eju. Esmu nodomājis iegriezties pie sava sendienu biedra Larsa Falkenberga, taču par to neminu ne vārda. Mežainā paugurā es ieraugu dažas jaunas ēciņas un saprotu, ka tur ir līdums.

Puisis laikam nobažījies, ka pavasara darbiem nepietiks cilvēku, redzu — viņš pāriet pāri pagalmam un ieiet kungu mājā.

Esmu nogājis jau kādus pāris simtus soļu, kad puisis mani panāk un paziņo, ka tomēr esmu pieņemts darbā, viņš runājis ar kapteini.

— Līdz pirmdienai jau nebūs nekāda darba, bet nāc un iekod palaunadzi.

Puisis ir lādzīgs, viņš nāk man līdzi uz virtuvi un izrīko meitas: —Dodiet šim cilvēkam ēst, viņš pie mums strādās!

Sveša virēja, svešas kalpones, es paēdu un izeju ārā no virtuves. No kungiem neviens nav redzams.

Kad man apnīkst bezdarbībā sēdēt saimes istabā visu vakaru, es aizeju pie puišiem uz tīrumu un patērzēju. Puisis ir saimnieka dēls no šā novada ziemeļu gala, bet, tā kā viņš nav vecākais, tad mājas nemantos, tāpēc nolēmis kādu laiku iet kalpa gaitās Evrebē. Jā, izvēle nav no sliktākajām! Pats kapteinis par saimniecību interesējas aizvien mazāk, viņš arī ļoti bieži ir projām, un puisim jārīkojas pašam pēc saviem ieskatiem. Tā, piemēram, rudenī viņš uzaris lielu gabalu purvainas atmatas, nākamgad tur varēs sēt labību; puisis rāda uz līdumu, kuru jau vienreiz uzaris un taisās art otrreiz.

Paraugies uz ziemājiem, redz, cik jauki sazēluši!

Skaidri redzams, ka šis jaunais cilvēks labi saprot savu darbu, man patīk viņa prātīgā valoda. Viņš, izrādās, beidzis apriņķa skolu, mācījies tur vest saimniecības grāmatas un ierakstīt siena gubu skaitu vienā, bet govs atnešanos citā ailē. Tas ir labi!

Agrāk zemnieki šādus aprēķinus paturēja galvā un sievietes noteikti zināja, kurā dienā atnesīsies tā vai cita no visām divdesmit vai piecdesmit govīm.

Puisis bija izdarīgs un no darba nebaidījās, tikai pēdējā laikā viņu nomāca milzīgā darba nasta, kas gūlās uz viņa pleciem kapteiņa saimniecībā. Dabūjis palīgu, viņš kļuva krietni mundrāks. No pirmdienas man došot zirgu, kas patlaban iejūgts ecēšās, un vajadzēšot vest mēslus — puisis nolemj. Zēns lai ņem kapteiņa izbraucamos zirgus un ecē ar tiem, bet viņš pats atkal ars. Vīrs un vārds, tagad mēs visu laikā apsēsim.

Svētdiena.

Man jāuzmanās, lai neizrādītu, ka es te jau visu pazīstu, zinu, cik tālu plešas kapteiņa mežs, kur atrodas dažādas ēkas un piebūves, aka un ceļš. Es sagatavojos rītdienas darbam, ieziežu ratus un aizjūgu un rūpīgi notīru zirgu. Pēcpusdienā es vairākas stundas noklaiņoju pa kapteiņa mežu, paeju garām Larsa līdumam, bet neiegriežos pie viņa un, nonācis līdz kaimiņdraudzes robežai, dodos atpakaļ. Mani pārsteidz, ka mežs ir ļoti izcirsts.

Kad pārnācu mājās, puisis man jautāja:

— Vai tu naktī dzirdēji troksni un dziedāšanu?

— Jā, dzirdēju. Kas tur bija?

— Viesi, — puisis smaidīdams atbildēja.

Jā gan, viesi! Tagad viņu vienmēr gaužām daudz Evrebē!

Viņu vidū bija kāds aplam tukls un jautrs kungs ar uzskrullētām ūsām, viņš arī bija kapteinis, dienēja vienā daļā ar Falkenbergu. Es redzēju viņu kopā ar citiem viesiem iznākam ārā no mājas. Viesu vidū bija arī kāds kungs, ko viņi godāja par inženieri, — jauns puisis mazliet pāri divdesmit gadiem, vidēja auguma, melnīgsnējs un bez ūsām. Un tur bija arī mācītājmājas Elīzabete. Elīzabeti es labi atcerējos no agrākiem laikiem, tāpēc viņu uzreiz pazinu, lai gan bija pagājuši seši gadi un viņa kļuvusi par nobriedušu sievieti. Seno dienu mazā Elīzabete vairs nebija nekāda meitene. Viņas krūtis bija ļoti kuplas un liecināja par lielisku veselību. Puisis man pastāstīja, ka viņa esot apprecējusies ar to pašu gruntnieka dēlu, kuru mīlējusi jau kopš bērnības. Viņa joprojām draudzējoties ar Falkenberga kundzi un bieži ierodoties Evrebē. Taču vīrs ne reizi neesot bijis viņai līdzi.

Tagad Elīzabete stāv pie karoga kārts, un tur pienāk arī kapteinis Falkenbergs.

Grasoties kaut ko sacīt, viņš vienmēr paskatās apkārt. Acīmredzot viņš nekuļ tukšus salmus, gluži otrādi, runā tādus vārdus, kādus svešas ausis nedrīkst dzirdēt.

Pat saimes istabā dzirdama tuklā, jautrā kapteiņa balss, viņš sauc Falkenbergu, lai viņiem pievienojas, bet Falkenbergs viņu strupi noraida. Uz ceriņu saaudzi ved daži akmens pakāpieni, kapteinis dodas tur, viņam seko istabene ar vīnu un glāzēm.

Pēdējais iet inženieris.

Puisis, sēdēdams man blakām, sāk skaļi smieties.

— Ir gan rakaris tas kapteinis!

— Kā viņu sauc?

— Viņi to sauc par Brāli, jau aizpērn tā dēvēja. Viņa īsto vārdu nekad neesmu dzirdējis.

— Un inženieri?

— Lasens, kā dzirdu. Manā laikā viņš te ir otro reizi.

Tagad no mājas iznāk Falkenberga kundze, viņa apstājas uz kāpnēm un pamet acis uz karoga kārti, kur stāv tie divi, viņas augums joprojām ir slaids un stalts, bet seja novītusi, šķita, ka viņas vaigi agrāk bijuši tukli, bet tagad saplakuši. Viņa arī odas uz ceriņu saaudzi, es pazīstu viņas gaitu, tā ir tāda pati viegla un mierīga kā grāk. Bet, protams, pa šiem gadiem viņa zaudējusi krietni daudz no sava skaistuma.

No mājas iznāk vēl daži cilvēki: kāda vecāka dāma, ietinusies šallē, aiz viņas — divi kungi.

Puisis pastāsta, ka viesu parasti esot daudz mazāk, bet aizvakar bijusi kapteiņa dzimšanas diena un ciemiņi sabraukuši divās ekipāžās. Stallī joprojām stāv četri sveši zirgi.

Tos divus pie karoga kārts tagad visi sauc daudz uzstājīgāk, kapteinis īgni atbild:

«Ejam jau, ejam!» — tomēr joprojām paliek turpat stāvam. Viņš noņem no Elīzabetes pleca gruzīti, tad vērīgi palūkojas apkārt, uzliek roku uz viņas rokas un kaut ko nopietni ieskaidro.

Puisis saka:

— Šiem abiem vienmēr tik daudz, ko runāt. Līdzko šī atbrauc, abi tūlīt aiziet pastaigāties kaut kur labi tālu.

— Vai Falkenberga kundze neiebilst? — Neesmu nekā dzirdējis.

— Vai Elīzabetei arī nav bērnu?

— Kā nu ne, viņai ir pulka bērnu.

— Kā tad viņa tik bieži var atstāt bez uzraudzības bērnus un saimniecību?

— Nav liela bēda, kamēr ir dzīva Ērika māte. Brauc, kad vien iegribas.

Puisis iziet ārā no saimes istabas, es palieku viens. Kādreiz es te sēdēju, meistarodams savu zāģi. Ak, kā es biju aizrāvies! Aiz sienas kambarītī gulēja slimais Peters. Tiklīdz man vajadzēja kaut ko pienaglot, es katrreiz skrēju uz šķūni. Tagad es arī šo zāģi atceros kā iztēles augli. Tā mūs visus pārvērš gadi.

Istabā atkal ienāk puisis.

— Ja viesi arī rīt nebrauks projām, es paņemšu divus viņu zirgus un jūgšu tos arklā, — viņš saka, domādams tikai par darbu.

Es palūkojos pa logu, beidzot tie abi aizgājuši līdzi pārējiem.

Vakarā ceriņu saaudzē gāja jautri, kalpones skraidīja turp un atpakaļ, nesdamas paplātes ar dzērieniem un ēdieniem. Kungi ieturēja maltīti zem ziedošiem ceriņu zariem. «Brāli! Brāli!» skanēja saucieni. Taču visskaļāk smējās un klaigāja pats Brālis. Sēzdamies viņš bija salauzis kādu krēslu; ienāca viens no viesiem, lai aiznestu Brālim stipru koka krēslu, kas izturētu viņa smagumu. Jā, ceriņu saaudzē dzīroja uz velna paraušanu! Kapteinis lāgiem iznāca pagalmā, lai parādītu, ka joprojām stingri turas uz kājām un neizlaiž no acīm saimniecību.

— Mūsējo es pazīstu, — puisis teica. — Tas nav no tiem, kas nolūst. Pērngad, kad es viņu reiz vedu, viņš dzēra visu ceļu, bet bija pilnīgi skaidrā prātā.

Saule norietēja. Ceriņu saaudzē tagad droši vien kļuva vēsi, kungi pārcēlās uz istabām. Taču abi lielie logi bija līdz galam vaļā, pa tiem plūda Falkenberga kundzes flīģeļa liegās skaņas.

Vēlāk skanēja deju mūzika, tad laikam spēlēja resnais kapteinis Brālis.

— Ir gan cilvēki! — puisis īgņojās. — Cauru nakti dzied un dejo, bet pa dienu guļ. Labi, es tagad likšos slīpi.

Es palieku sēžam pie loga un redzu, ka pāri pagalmam steidzas mans biedrs Larss Falkenbergs un ieiet saimnieku galā. Viņš ataicināts, lai kungiem padziedātu. Vēlāk viņam piebalso kapteinis Brālis un citi viesi, jā, balsis skan līksmi un spēcīgi. Pēc tam Larss Falkenbergs ienāk saimes istabā, par dziedāšanu viņš saņēmis pudeli, kas rēgojas laukā no kabatas. Ieraudzīdams istabā tikai svešu cilvēku, viņš ieiet pie puiša, lai kopā iedzertu pa malciņam. Drīz tur iesauc arī mani. Es piesargos daudz runāt, lai mani nepazītu. Bet, kad Larss grasās iet uz mājām, viņš lūdz, lai es viņu pavadu. Pa ceļam noskaidrojas, ka visi mani jau sen sazīmējuši, Larss zina, ka esmu viņa agrākais pārinieks koku ciršanā.

To viņam pateicis kapteinis.

«Labi,» es nodomāju. «Ja jau tā, tad visa mana piesardzība ir lieka.» Galu galā es jutos apmierināts ar šādu pavērsienu. Tātad kapteinim vienalga, ko es pie viņa daru.

Larsu Falkenbergu es pavadīju līdz mājai. Mēs mēļojām par senajām dienām, par viņa jaunsaimniecību un šejienes ļaudīm: kapteinis jau sen zaudējis agrāko cieņu, vairs neesot draudzes valdes priekšsēdētājs, neviens vairs negriežoties pie viņa pēc padoma.

— Redzi, šo ceļu viņš izbūvēja līdz pat šosejai, neko citu viņš vairs nav darījis, lai gan kopš tā laika jau aizritējuši pieci gadi. Ēkas būtu krāsojamas, bet viņš neliekas ne zinis, lauki ir nolaisti, mežs izcirsts.

— Varbūt viņš dzer?

— Tā jau melš, bet neviens skaidri nezina. Pie joda visas šīs tenku vāceles!

Drusku jau iemet, bieži kaut kur aizbrauc un ilgi ir projām, bet, kaut arī atgriežas, uz saimniekošanu viņam prāts nenesas, tur tā vaina. Viņu būs apsēdis ļaunais gars, — Larss stāsta.

— Bet kundze?

— Kundze? Viņa nav pārvērtusies, spēlē klavieres un ir pati laipnība. Viņu māja ir viesmīlīga, viesu te vienmēr daudz. Bet nodokļi lieli, un izdevumi arī lieli. Jau tam vien vajadzīga milzu nauda, lai uzturētu kārtībā visas ēkas. Žēl gan kapteiņa, gan viņa kundzes, viņi viens otram līdz kaklam apnikuši. Ja pārmij kādu vārdu, tad skatās projām un tikko kustina lūpas. Mēnešiem ilgi viņi runā tikai ar svešiem cilvēkiem.

Vasarā kapteinis aizbrauc uz apmācībām, mājās nerādās, nepieskata nedz sievu, nedz saimniecību. Viņiem nav bērnu, tur tā nelaime, — Larss nosaka.

Emma iznāk no istabas un mums piebiedrojas. Viņa joprojām izskatās glīta un pievilcīga, un es to viņai pasaku.

— Jā, mana Emma ir smuka, — Larss apstiprina, — tikai uz dzemdēšanu viņai ir pārāk liela duka.

Tad viņš sievai ielej no pudeles un piespiež viņu izdzert. Emma aicina mūs iekšā.

Kāpēc jāstāv ārā, ja var sēdēt istabā pie galda?

— Kas nu vasarā par iekšā sēdēšanu, — Larss atbild un neved mani mājā. Kad es eju projām, viņš mani pavada un rāda, kur racis grāvi, aris atmatu un uzcēlis žogu.

Viņš ir krietni un saprātīgi strādājis savā mazajā zemes gabaliņā; redzot šo jauko mājiņu meža vidū, manā dvēselē līst apbrīnojams miers. Mazliet tālāk, aiz mājas un kūts, klusi šalc mežs, te ir vairāk lapu koku, apšu lapas čaukst kā zīds.

Es dodos atpakaļ. Ir vēls vakars, putni apklusuši, laiks ir piemīlīgs, liegs, zils mijkrēslis.

— Būsim šovakar jauni! — skaļi un skaidri saka kāds vīrietis aiz ceriņkrūmiem.

— Iesim dejot ganībās!

— Vai atceraties, kāds jūs bijāt pērngad? — atbild Falkenberga kundze. — Jūs bijāt mīļš un jauks un tā nerunājāt.

— Jā, pērngad es tā nerunāju. Un jūs to vēl atceraties! Bet arī pērn jūs mani sarājāt. «Jūs šovakar esat tik skaista,» es sacīju. — «Nē,» jūs atbildējāt. «Es vairs neesmu skaista, bet jūs vēl esat bērns. Tāpēc nedzeriet tik daudz,» jūs sacījāt.

— Jā, tā es sacīju, — Falkenberga kundze smaidīdama atbild.

— Jā, tā jūs teicāt. Bet tā nebija taisnība, es labāk zināju, vai jūs esat skaista vai ne, es taču visu vakaru tīksminājos ap jums.

— Bērns, īsts bērns!

— Un šovakar jūs esat vēl skaistāka.

— Tur kāds nāk.

Pie ceriņu pudura ir divi cilvēki — Falkenberga kundze ar svešo inženieri.

Ieraudzījuši, ka tas esmu es, viņi atsāk tērzēšanu, it kā manis te nemaz nebūtu. Tāda ir cilvēka daba: kaut gan es vēlos, lai neviens mani nepazītu un liktu mierā, tagad mani aizskar, ka šie divi tik atklāti parāda savu nevērību. «Vai tiešām mana sirmā galva nav pelnījusi cieņu?» es nodomāju.

— Jā, šovakar jūs esat vēl skaistāka, — inženieris atsāk.

Es eju viņiem garām, vienaldzīgi pasveicinu un dodos tālāk.

— Es tikai gribu jums teikt, ka tas neko nelīdz, — kundze atbild. — Jūs kaut ko pazaudējāt! — viņa man uzsauc.

Pazaudēju? Uz ceļa gulēja mans mutautiņš, es ar nolūku to biju tur nometis.

Tagad es pagriežos un to paceļu, pateicos un eju tālāk.

—Cik jūs esat uzmanīga pret svešām lietām! — inženieris izsaucas. — Sarkanrūtains zemnieka mutautiņš! Nāciet, iesim lapenē!

Pa naktīm tā ir aizslēgta, — kundze atbild. — Vai arī tur kāds ir.

Tad es vairs nekā nesadzirdu.

Es dzīvošu virs saimniecības istabas, vienīgais mana skabūzīša logs iziet uz ceriņu saaudzi. Kad esmu uzkāpis augšā, dzirdu, ka aiz krūmiem joprojām sarunājas, taču vārdus nevaru saklausīt. Es nodomāju: «Kādēļ lapene pa naktīm tiek aizslēgta, un kas to izdomājis? Varbūt kāds apķērīgs cilvēks sapratis — ja šīs durvis vienmēr mēdz būt aizslēgtas, tad droši var kopā ar kādu jauku pavadoni tur pavadīt nakti.»

Tālu uz ceļa, pa kuru nupat biju soļojis, redzu nākam divus cilvēkus — tie ir tuklais kapteinis Brālis un pavecākā dāma ar šalli. Viņi laikam būs sēdējuši mežā, kad es tiem gāju garām, un tagad pārdomāju, vai tikai neesmu tai brīdī pats ar sevi skaļi sarunājies.

Piepeši redzu, ka no ceriņu pudura izskrien inženieris un metas uz lapeni. Durvis ir aizslēgtas, viņš triecas pret tām ar plecu un tās uzlauž. Atskan brīkšķis.

— Nāciet šurp, te neviena nav! — viņš sauc. Falkenberga kundze pieceļas un dusmīgi saka:

— Ko jūs izdarījāt, trakais cilvēk!

— Ko es izdarīju? Mīlestība nav nekāds glicerīns, mīlestība ir nitroglicerīns!

Un viņš paņem Falkenberga kundzi zem rokas un ieved lapenē. Tā nu tas ir.

Bet tagad parādās tuklais kapteinis Brālis ar savu dāmu, tie tur lapenē to nevar zināt, un Falkenberga kundzei varbūt nemaz ar nepatiks, ka viņu atrod tik slepenā nstūrī kopā ar svešu vīrieti. Pārlaižu acis savai istabai, meklēju, ar ko varētu viņus brīdināt, atrodu tukšu pudeli, apstājos pie loga un no visa spara sviežu to pret lapeni.

Atskan šķindoņa, pudele saplīst, stikla šķembas izkaisās pa jumtu, kāds spalgi iekliedzas, Falkenberga kundze izskrien no lapenes, inženieris viņai seko, vēl turēdams viņu aiz kleitas. Viņi apstājas un raugās apkārt.

— Brāli, Brāli! — Falkenberga kundze sauc un brāžas cauri ceriņu puduriem. — Nē, nenāciet līdzi! Jūs nedrīkstat nākt man līdzi!

Taču inženieris viņai seko, viņš ir brīnum jauns un neatlaidīgs.

Tagad parādās tuklais kapteinis ar savu dāmu. Viņi runā par mīlestību, it kā pasaulē nekā cita nebūtu, par ko runāt. Tuklajam kungam, bez šaubām, jau ir gadu sešdesmit un viņa dāmai ap četrdesmit, nudien interesanti vērot viņu maigumu.

Kapteinis saka:

— Līdz šim vakaram es kaut kā savaldījos, bet tagad tas iet pāri cilvēka spēkiem, jūs mani esat pilnīgi apbūrusi.

— Ak, es gan nedomāju, ka tas tik nopietni, — dāma atbild, lai viņu atvēsinātu un pievērstu viņa domas kaut kam citam.

— Ļoti nopietni, — viņš apgalvo. — Bet tagad tam jādara gals, vai dzirdat! — viņš saka. — Mēs iznācām no meža, tur es domāju, ka spēšu izturēt vēl vienu nakti, tāpēc jums nekā neteicu. Bet tagad lūdzu jūs — nāciet man vēlreiz līdzi uz mežu.

Viņa purina galvu.

— Nē, es jau labprāt jums izpatiktu — darītu visu, ko jūs...

— Paldies! — viņš izsaucas.

Viņš pašā ceļa vidū apskauj šo sievieti un piespiežas viņai ar savu resno vēderu.

No tālienes šķiet, ka viņi cīkstas. Ak, šis kapteinis, vecais lapsa kūmiņš!

— Laidiet mani vaļā! — viņa lūdzas.

Viņš mazliet atbrīvo rokas, bet tad atkal sažņaudz savu dāmu. Un atkal iztālēm liekas, it kā viņi cīkstētos.

— Iesim atpakaļ uz mežu! — viņš uzstāj.

— Nekādā ziņā, — viņa atbild. — Mežā jau uzkritusi rasa.

Taču kapteinim atkal uznāk mīlestības uzplūds, un viņš kļūst varen runātīgs.

— Savā laikā es nepievērsu nekādu uzmanību sieviešu acu krāsai. Zilas acis — kas tur sevišķs! Acu krāsa, kaisles pilns skatiens — uz mani tas viss neatstāja nekādu iespaidu. Bet tad es ieraudzīju jūsu brūnās acis...

— Jā, acis man ir brūnas, — dāma apstiprina.

— Jūs mani apdedzinājāt ar savām acīm, jūsu acu liesmas mani sadedzinās...

— Jūs neesat pirmais, kas cildina manas acis, — dāma atbild. — Mans vīrs, piemēram...

— Lai nu paliek vīrs! — kapteinis iesaucas. — Varu jums sacīt tikai vienu — ja būtu jūs sastapis pirms divdesmit gadiem, tad negalvoju par savu saprātu. Nāciet taču man līdzi, mežā nemaz nav tik liela rasa.

— Iesim labāk iekšā, — viņa vedina.

— Iekšā! Tur nav neviena klusa stūrīša, kur varētu pasēdēt divatā.

— Gan jau kādu atradīsim, — viņa atbild.

— Labi, šovakar tam jādara gals, — kapteinis beidzot nosaka.

Un viņi ieiet iekšā.

Es sev jautāju: vai tiešām sviedu pudeli, lai kādu brīdinātu?

Ap trijiem no rīta dzirdu, ka puisis pieceļas un iet barot zirgus. Četros viņš dauza apakšā pie griestiem, lai mani modinātu. Es negribu viņu apbēdināt, lai domā, ka piecēlies pirmais, lai gan ik stundu būtu viņu varējis modināt — es visu nakti ne acu neaizvēru. Kad gaiss ir tik svaigs un tīrs, nav grūti pavadīt pat divas bezmiega naktis.

Puisis izbrauca tīrumā ar jaunu aizjūgu. Viņš uzmanīgi apskatījis svešos zirgus un izvēlējies to zirgu pāri, kas pieder Elīzabetei.

Tie ir labi zemnieku zirgi spēcīgām kājām.

II

Evrebē sabrauc vēl vairāk viesu, un dzīres turpinās. Mēs, algādži, vedam mēslus, aram un sējam, un tīrumos jau redzams jauns zēlums. Tīkami skatīties uz zaļo zelmeni.

Taču mums vienu otru reizi gadās pacīnīties ar kapteini Falkenbergu. «Viņam notrulis veselais saprāts, pat sava labklājība kļuvusi vienaldzīga,» puisis žēlojas.

«Kapteini it kā apsēdis ļaunais gars, pa pusei miegains viņš staigā apkārt un tikai pūlas būt labs mājastēvs, piecas diennaktis no vietas viņš ar saviem viesiem nakti pārvērtis par dienu. Un, kad pa naktīm notiek šāda uzdzīve, tad nedz lopiem laidarā ir miers, nedz kalpones var kārtīgi izgulēties; gadās pat, ka jaunie kungi ieiet pie viņām nakts vidū, apsēžas uz gultas un sāk melst visādus niekus, lai tikai redzētu plikas meitas.»

Mums, darba cilvēkiem, ar to visu nebija nekā kopēja, taču daudz reižu mēs kaunējāmies, ka strādājam pie kapteiņa, lai gan tāpēc vajadzētu lepoties. Puisis bija sadabūjis atturības biedrības nozīmi un nēsāja to pie blūzes.

Kādu dienu kapteinis atnāca pie manis uz tīrumu un lika iejūgt zirgus un pārvest no stacijas divus jaunus viesus. Jau bija pievakare, bet kapteinis acīmredzot tikko bija piecēlies. Šāds rīkojums mani samulsināja. Kādēļ viņš nevērsās pie sava puiša?

«Droši vien viņam duras acīs atturībnieka nozīme,» es nodomāju.

Kapteinis laikam uzminēja, kālab es vilcinos, pasmaidīja un teica:

— Varbūt tu Nilsa dēļ vilcinies? Labi, es vispirms parunāšu ar viņu.

Par Nilsu sauca puisi.

Es nekādā ziņā nedrīkstēju pieļaut, ka pats kapteinis iet pie Nilsa, jo Nilss joprojām ara ar svešiem zirgiem un bija lūdzis, lai dodu viņam zīmi, ja kaut kas atgadās. Es izvilku kabatas lakatiņu, noslaucīju seju un tad pamāju ar lakatiņu. Kalps to ieraudzīja un tūlīt izjūdza svešos zirgus. «Bet ko viņš tagad darīs?» es domāju. Gan jau attapīgais Nilss zinās padomu! Lai arī bija pats labākais darba laiks, viņš veda zirgus uz mājām.

Kaut jel varētu kapteini mazliet aizkavēt! Nilss visu saprata, viņš ātri dzina zirgus un jau pa ceļam sāka ņemt nost iejūgu.

Pēkšņi kapteinis cieši paraudzījās uz mani un jautāja:

— Kas tad tev — valodu esi zaudējis, vai?

— Droši vien Nilsam kaut kas misējies, — es beidzot sacīju. — Viņš izjūdz zirgus.

— Nu un tad?

— Nekas, es tāpat vien...

Ek, labāk zeme būtu atvērusies! Taču es gribēju Nilsam vēl mazliet palīdzēt, puisim neklājās viegli. Es saņēmos un teicu:

— Redzat, sēju arī esam pabeiguši, labība jau dīgst.

— Jau dīgst? Nu, lai tik dīgst!

— Man te ir simt divpadsmit āru, bet Nilsam vēl jāuzar veselus simt četrdesmit ārus. Tāpēc iedomājos — var būt, ka kapteinis neatraus mūs no darba...

Kapteinis spēji apsviežas uz papēžiem un, ne vārda neteicis, aiziet.

«Es esmu atlaists,» es nodomāju. Tomēr sekoju kapteinim uz mājām ar zirgiem un vezumu, lai izpildītu pavēli.

Par Nilsu es vairs nebēdāju, viņš jau bija gandrīz pie zirgu staļļa. Kapteinis viņam pamāja, bet viņš nelikās redzam. — Stāvi! — kapteinis uzsauca virsnieka balsī, bet Nilss nelikās arī dzirdam.

Mēs arī pienācām pie staļļa. Puisis jau bija novietojis zirgus pa steliņģiem.

Kapteinis ar pūlēm valdīja dusmas, taču jādomā, ka, nākdams šurp, bija mazliet nomierinājies.

— Kāpēc tu darba laikā jūdz ārā zirgus? — viņš jautāja.

— Lemesis ieplīsa, — puisis atbildēja. — Lai zirgi tikmēr atpūšas, kamēr pielieku citu, tas nebūs ilgi.

Kapteinis pavēlēja:

— Vienam no jums jābrauc ar karieti uz staciju. Puisis uzmeta man skatienu un nomurmināja:

— Hm. Ak, tā gan. Bet pa kuru laiku?

— Ko tu tur burkšķi?

— Mēs uz lauka esam divarpus cilvēku, neviena lieka nav, — puisis atbildēja.

Kapteinim droši vien bija radušās aizdomas, kāpēc Nilss tik ātri aizvedis bēros pie steliņģiem. Viņš apstaigāja stalli, apskatīja zirgus un, protams, tūlīt redzēja, kuri sakarsuši. Viņš pienāca pie mums un, rokas mutautā slaucīdams, jautāja:

— Vai tu arī ar svešiem zirgiem, Nils? Klusums.

— Lai es kaut ko tādu vairs neredzētu!

— Hm. Nē jau, nē, — Nilss atbildēja. Bet tad, pēkšņi saskaities, klāja vaļā:

— Šogad mums vajag vairāk zirgu nekā citiem gadiem. Mēs taču uzaram daudz vairāk zemes nekā agrāk. Šie svešie zirgi te stāv dienām un naktīm, ēd un dzer — bet kāds mums no tā labums? Liela muiža, ka es tos izvedu ārā, lai kādu stundiņu kājas izloka!

Kapteinis bargi un noteikti atkārtoja:

— Lai es vairs kaut ko tādu neredzētu! Vai saprati, Nils?

Klusums.

— Bet tu jau man teici, ka viens no kapteiņa zirgiem vakar bija sanīcis, — es vedināju Nilsu uz domām.

Puisis tūlīt apķērās:

— Nu kā tad! Zirgs steliņģī trīsēja kā drudzī. Tāpēc es to nevarēju jūgt arklā.

Kapteinis nomērīja mani no galvas līdz papēžiem un teica:

— Un ko tu te stāvi? Viņš pavēlēja man braukt uz staciju.

— Taisies drīz! Bet, tikko kapteinis to bija pateicis, Nilss tūdaļ iebilda:

— Nē, tas neiet.

«Bravo, Nils,» es nodomāju. «Viņam ir taisnība, un viņš paliks pie sava. Mūsu pašu zirgi šajos ilgajos pavasara darbos bija krietni nodzīti, kamēr svešie tikai stāvēja un ēda, un kļuva laiski un stīvi.»

— Kas tad neiet? — kapteinis jautāja kā no mākoņiem nokritis.

— Ja kapteiņa kungs atņem man palīgu, tad man te vairs nav nekā, ko darīt, — Nilss atbildēja.

Kapteinis piegāja pie staļļa durvīm un paraudzījās ārā. Viņš košļāja ūsas un pāri plecam pajautāja:

— Vai bez tā puikas tu arī nevari iztikt?

— Nē, puika ecē, — Nilss atcirta.

Šī bija mūsu pirmā sadursme ar kapteini, un mēs guvām virsroku. Vēlāk atgadījās daža laba saskriešanās, bet viņš ātri padevās.

— No stacijas jāatved viena kaste. Vai tas puika to nevarētu izdarīt?

— Tas puika mums tagad ir tikpat kā pieaudzis vīrs,— Nilss atbildēja. — Viņš ecē. Ja viņš brauks uz staciju, tad būs atpakaļ tikai rītvakar. Zaudēta vesela pusotra diena.

«Bravo!» es atkal nodomāju. Nilss jau agrāk man bija stāstījis par šo kasti, tas ir kārtējais dzērienu sūtījums, par to bija pastāstījušas kalpones.

Viņi pārmija vēl dažus teikumus, kapteinis rauca pieri, pārmeta, ka pavasara darbi nekad nav tā ieilguši. Nilss aizsvilās un atbildēja:

— Ja jūs paņemat zēnu no tīruma, es aizeju! — Un viņš jautāja tā, it kā mēs iepriekš būtu norunājuši:

— Tu taču arī iesi projām?

— Jā, — es atbildēju.

Tad kapteinis padevās un smaidīdams teica:

— Tā jau ir sazvērestība. Taču man jāpiekrīt, ka jums savā ziņā ir taisnība. Un darbi jums iet no rokas.

Par to kapteinis diezin vai varēja spriest un, ja arī varēja, tad sevišķi nepriecājās.

Viņš tikai šad tad bija pārlaidis acis saviem tīrumiem, un viņam šķita, ka tur daudz uzarts un iesēts, tas arī bija viss. Bet mēs, kalpa puiši, sviedriem vaigā rūpējāmies par savu kungu labklājību — tādi mēs bijām.

Jā, acīmredzot tādi bijām.

Starp citu, dažreiz mūsu raušanās man nemaz nelikās tik nesavtīga. Puisis bija vietējais un negribēja pavasara darbos atpalikt no citiem, viņam tas bija goda jautājums. Un es viņam piebiedrojos. Manuprāt, Nilss piesprauda savu atturībnieka nozīmi tikai tāpēc, lai kapteinis kaut mazliet nāktu pie sajēgas un novērtētu mūsu lielos pūliņus. Arī šajā ziņā es ar Nilsu biju vienis prātis. Turklāt es loloju cerību, ka vismaz Falkenberga kundze sapratīs, kas mēs esam par vīriem.

Falkenberga kundzi es pirmo reizi redzēju tuvumā kādu pēcpusdienu, kad gāju laukā no virtuves. Viņa nāca pāri pagalmam slaida un kailu galvu. Es paklanījos, noņēmu cepuri un pavēros viņā — viņas seja izskatījās apbrīnojami jauna un nevainīga. Manu sveicienu viņa atņēma gluži vienaldzīgi un pagāja man garām.

Nekādā ziņā nebija domājams, ka starp kapteini un viņa sievu viss būtu beidzies.

Istabene Ragnhilda bija kundzes mīlule un uzticības persona. Viņa spiegoja kundzes labā, visu noklausījās, stāvēdama kāpnēs un aplūkodama savas rokas, un, kad viņa no pagalma nāca iekšā, tad vispirms paspēra divus trīs klusus solīšus gaitenī.

Ragnhilda bija skaista, izveicīga meitene spulgām acīm. Reiz vakarā es viņu noķēru tieši pie lapenes, kur viņa stāvēja, ostīdama ceriņus. Man pienākot, viņa satrūkās, brīdinādama pamāja uz lapenes pusi un, izbāzusi mēles galiņu, aizskrēja.

Kapteinis droši vien zināja Ragnhildas niķus un kādreiz — domāju, ka viņš bija piedzēries un par kaut ko noskaities, — visu klātienē teica:

— Tava Ragnhilda ir īsta intrigante. Es negribu, ka viņa paliek mūsu mājā.

Kundze atbildēja:

— Tas jau nenotiek pirmo reizi, ka tu ne par šo, ne par to gribi atlaist Ragnhildu.

Liec vērā, ka viņa ir visčaklākā kalpone.

— Varbūt savam amatam, — kapteinis atcirta.

Šī saruna manī modināja pārdomas. Vai tiešām kundze bija tik viltīga, ka turētu spiedzi tikai tādēļ, lai visiem pierādītu, ka uztraucas par kapteiņa izdarībām? Pasaules acīs kundze tad būtu cietēja, kas klusībā ilgojas pēc sava laulātā drauga, bet saņem tikai apvainojumus un pārestību. Un vai viņai šādā gadījumā nav pilnīgas tiesības atdarīt vīram tādā pašā veidā? Dievs vien to zina, varbūt tā tas arī bija.

Taču drīz izrādījās, ka esmu maldījies.

Pēc vienas dienas kapteinis mainīja taktiku. Viņš nekādi nevarēja izvairīties no Ragnhildas uzraudzības, kad klusā nostūrī sačukstējās ar Elīzabeti vai vakarā gribēja palikt ar viņu divatā lapenē. Viņš spēji apmeta kažoku uz otru pusi un sāka Ragnhildu cildināt. Tikai sieviete — pati Elīzabete varēja viņu uzvedināt uz šādu domu.

Mēs, kalpa puiši, sēdējām pie garā galda virtuvē, tur bija arī Falkenberga kundze un kalpones. Pēkšņi virtuvē ienāca kapteinis, turēdams rokās suku.

— Nobirstē mani pāris reižu, — viņš sacīja Ragnhildai.

Viņa paklausīja. Kad viņa bija beigusi, kapteinis viņai teica:

— Paldies, spulgacīt!

Kundze mazliet samulsa un tūdaļ aizsūtīja meiteni ar kādu uzdevumu uz istabaugšu. Kapteinis pavadīja viņu ar skatienu un noteica:

— Savu mūžu neesmu redzējis tik spožas acis!

Es pašķielēju uz kundzi. Viņas acis iedzalkstījās, viņa pietvīka un izgāja ārā. Taču durvīs viņa pagriezās, tagad viņas seja bija mazliet nobālusi. Viņa acīmredzot jau bija pieņēmusi kādu lēmumu. Pār plecu viņa sacīja vīram:

— Vai tik mūsu Ragnhildai acis nav pārāk spožas? Kapteinis izbrīnījās.

— Ej nu!

Un kundze mazliet iesmējās, pameta ar galvu uz mūsu pusi un paskaidroja:

— Jā, viņa pārlieku draudzējas ar puišiem. Virtuvē visi klusē.

— Tāpēc būs labāk, ja viņa no mums aizbrauks.

Tā bija neģēlīga izdoma, bet mēs neko nevarējām darīt, mēs sapratām, ka Falkenberga kundze apzināti melo. Kad iznācām ārā, Nilss pikti sacīja:

— Varbūt man iet atpakaļ un pateikt viņai dažus vārdus...

Tā kā tam nebija nekādas jēgas, es viņu atrunāju.

Pagāja pāris dienu. Kapteinis nelaida garām iespēju pateikt Ragnhildai kundzes klātienē parupjus glaimus.

— Ek, cik tev stingra miesa, — viņš sacīja.

Cik dīvainus vārdus tagad dzirdēja kapteiņa mājā! Sabrukums bija noticis pamazām, gadu pēc gada, sava tiesa vainas bija arī viesiem, iedzeršanai, vienaldzībai un bērnu trūkumam.

Vakarā pie manis ienāca Ragnhilda un teica, ka esot atlaista; kundze nekā neesot paskaidrojusi, tikai norādījusi uz mani.

Tas arī nebija godīgi. Kundze taču zināja, ka es te ilgi nepalikšu, kāpēc tieši mani padarīt par grēkāzi? Viņa gribēja par katru cenu atriebties vīram, citādi to nevarēja izskaidrot.

Starp citu, Ragnhilda jutās ļoti apbēdināta, pat raudāja, bet tad slaucīja acis. Pēc brītiņa viņa nomierinājās, uzzinājusi, ka es drīz aiziešu, ka kundze tad viņu droši vien ņems atpakaļ. Es gan biju pārliecināts, ka viņa to nedarīs.

Kapteinis un Elīzabetes kundze varēja svinēt uzvaru — uzmācīgā istabene bija padzīta uz laiku laikiem.

Cik maz es toreiz sapratu! Mana uztvere laikam vairs nebija tik asa. Turpmākie notikumi lika man savas domas mainīt — ak, cik gan grūti izprast cilvēkus!

Cik es sapratu, tad Falkenberga kundze tiešām bija greizsirdīga uz savu vīru, nevis izlikās, lai pati gūtu brīvu rīcību. Nepavisam arī ne! Taču viņa ne mirkli neticēja, ka vīrs metis acis uz kalponi. Tā bija tikai kara viltība, tagad viņa izmantoja visus līdzekļus. Viņa toreiz virtuvē neviļus bija pietvīkusi, jā gan, bet tas varēja būt aizvainojums par vīra nepiedienīgiem vārdiem, nekas vairāk. Tā nebija nekāda īsta greizsirdība.

Viņa gribēja pārliecināt vīru, ka ir greizsirdīga uz Ragnhildu. Tieši to viņa vēlējās. Viņas valoda bija skaidra. «Jā, es tiešām atkal esmu greizsirdīga, tu redzi, viss ir tāpat kā agrāk, es esmu tava!» Falkenberga kundze, kā izrādījās, bija labāka, nekā es domāju. Daudzajos gados abi laulātie draugi bija aizvien vairāk atsvešinājušies, vispirms aiz vienaldzības, tad aiz spīts, un tagad viņa gribēja spert pirmo soli un no jauna apliecināt savu mīlestību. Tā tas bija. Taču pret to, no kuras baiļojās visvairāk, viņa nekādā ziņā negribēja izrādīt greizsirdību — pret Elīzabeti, šo bīstamo draudzeni, kura bija daudz gadu jaunāka par viņu. Tā tas bija.

Bet kapteinis? Vai viņa sirdī kaut kas saviļņojās, kad viņš ieraudzīja savu sievu pietvīkstam? Varbūt. Iespējams, ka viņa galvā pazibēja kāda atmiņu drumsla, viegls izbrīns, prieks. Taču viņš neizrādīja nekādu satraukumu. Gadi viņa augstprātību un lepno spīvumu bija vērtuši vēl lielāku. Jā, tā tas likās.

Tad norisinājās tie notikumi, par kuriem es ieminējos jau iepriekš.

III

Falkenberga kundze ilgu laiku bija tēlojusi komēdiju ar savu vīru. Viņa bija izrādījusi tādu pašu vienaldzību kā vīrs un guvusi gandarījumu nejaušās aizraušanās ar kādu no daudzajiem viesiem. Tagad šie viesi cits pēc cita aizbrauca. Palika tikai tuklais kapteinis Brālis un dāma ar šalli. Arī inženieris Lasens vēl palika. «Paliec, cik ilgi vien vēlies, mans draugs,» laikam nodomāja kapteinis Falkenbergs. Viņš ne acu nepamirkšķināja, kad viņa sieva ar Lasenu bija uz «tu» un jau sauca inženieri par Hugo. «Hugo, Hugo!» viņa mēdza saukt, stāvot uz kāpnēm. Un kapteinis nevilcinoties viņu informēja: «Hugo aizgāja pastaigāties pa ceļu.»

Reiz es dzirdēju, ka kapteinis izsmējīgi sacīja, norādīdams uz ceriņu saaudzi:

«Troņmantnieks Hugo gaida tevi savā valstībā!» Redzēju, ka Falkenberga kundze satrūkās, mulsi iesmējās, lai slēptu apjukumu, un aizgāja pie inženiera.

Beidzot viņa bija izšķīlusi pirmo greizsirdības dzirksteli. Viņai gribējās izšķilt vēl dažas. Tas notika svētdienā.

Todien Falkenberga kundze bija neparasti rosīga, viņa pateica man dažus laipnus vārdus un uzslavēja mūs abus ar Nilsu par čaklumu un izveicību.

— Es šodien aizsūtīju Larsu uz pastu, — viņa sacīja. — Viņš atvedīs vēstuli, kuru es sen jau gaidu. Vai tu nevari man izdarīt pakalpojumu un aiziet pie Larsa pēc šās vēstules? Es priecīgi atbildēju «jā».

— Larss būs atpakaļ tikai ap vienpadsmitiem. Tātad tev nav ko steigties.

— Labi.

— Un pārnācis nodod vēstuli Ragnhildai.

Pirmo reizi pēc manas atgriešanās Evrebē Falkenberga kundze mani uzrunāja.

Tas bija tik neparasti, ka es pēc tam aizgāju uz savu kambarīti, apsēdos un jutos saviļņots. Pie viena es šo to pārdomāju. «Tā ir gatavā muļķība — izlikties par nepazīstamu. Kāpēc man šajā karstumā jāmokās ar garo bārdu? Sirmās bārdas dēļ es izskatos pēc īsta veča!» Un es ņēmos un noskuvu savu kuplo bārdu.

Ap desmitiem es devos uz līdumu. Larss vēl nebija atgriezies, bet es pasēdēju kopā ar Emmu, un drīz viņš pārradās. Viņš atdeva man vēstuli, un es devos mājup.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad pārnācu.

Ragnhilda nekur nebija redzama, bet citas kalpones jau bija devušās pie miera. Es ieskatījos ceriņu saaudzē. Tur pie apaļā akmens galda sēdēja kapteinis Falkenbergs un Elīzabete, viņi sarunājās un nelikās par mani ne zinis. Pēkšņi man ienāca prātā, ka tagad izskatos tāds pats kā pirms sešiem gadiem, jo biju noskuvies; es izņēmu vēstuli no kabatas un gāju uz galveno ēku, lai pats nodotu kundzei vēstuli.

Otrajā stāvā uz kāpņu laukumiņa man klusi panācās pretī Ragnhilda un paņēma vēstuli. Viņas karstā dvaša man iesitās sejā, meitene šķita visai satraukta, viņa pamāja ar roku uz gaiteņa pusi, kur bija dzirdamas balsis.

Es nodomāju, ka Ragnhilda atkal noklausās — vai nu pati no sava prāta, vai kāds viņu te bija norīkojis. Katrā gadījumā man gar to nebija nekādas daļas. Kad Ragnhilda man pačukstēja: «Nerunā, ej klusām lejā!» — es paklausīju un devos uz savu istabu.

Es atvēru logu. Tagad dzirdēju, ka tie divi ceriņu saaudzē pie akmens galda sarunājas un dzer vīnu, bet kundzes istabā vēl redzēju degam gaismu.

Pagāja minūtes desmit, tad gaisma nodzisa.

Pēc brīža saklausīju ātrus soļus — kāds steidzās augšā pa kāpnēm. Es neviļus paraudzījos, vai tas nav kapteinis. Bet kapteinis sēdēja, kā sēdējis.

Tad es atkal dzirdēju soļus — tas pats cilvēks nāca lejā pa kāpnēm, pēc brītiņa kāds viņam sekoja. Tagad es vairs nenovēršu acis no kungu mājas. Vispirms parādījās Ragnhilda — viņa skrēja, it kā viņu kāds vajātu, un iešāvās saimes galā. Pēc tam iznāca Falkenberga kundze ar vēstuli rokā; vēstule mijkrēslī baltoja, kundzes mati bija atrisuši. Viņai sekoja inženieris. Abi devas pa taciņu uz šoseju.

Ragnhilda iedrāzās manā istabā un atkrita uz ķeblīša aizelsusies, nepacietībā degdama atvieglot sirdi.

— Es šovakar pieredzēju zilus brīnumus! — viņa čukstēja. — Aiztaisi logu!

Kundze un šitais inženieris — tavu neuzmanību! — vēl drusku, un viņa būtu tam atdevusies... — Inženieris bija apskāvis kundzi, kad Ragnhilda ienākusi istabā ar vēstuli.

— Ak tu mī un žē! Kundzes istabā, un lampa nodzēsta!

— Tu esi jukusi! — es teicu Ragnhildai.

Ak tu viltīgā lapsiņa, izrādījās, ka viņa visu dzirdējusi un turklāt redzējusi. Viņa tā bija pieradusi spiegot, ka nevarēja pat atturēties, ja runa bija par kundzi. Taču vispār viņa bija ļoti neparasta meitene.

Sākumā es izturējos augstprātīgi un liku saprast, ka man vienaldzīgas šādas tenkas.

— Vai tiešām tu aiz durvīm noklausījies? Ptū, kā tev nav kauna!

— Ko tad citu lai es daru? — viņa atbildēja.

Viņai tika teikts, ka jānes vēstule istabā, tiklīdz nodziest gaisma. Bet kundzes istabas logi iziet uz ceriņu saaudzi, kur sēž kapteinis ar mācītāj mājas Elīzabeti. Tur taču Ragnhilda nevarēja gaidīt. Viņa arī nevarēja stāvēt gaitenī un lāgu lāgiem palūrēt pa atslēgas caurumu, vai gaisma nav izdzēsta.

Tas izklausījās visai ticami.

Piepeši Ragnhilda pakratīja galvu un neslēptā apbrīnā sacīja:

— Ir gan tas jaunais inženieris rakaris! Gandrīz pievārēja mūsu kundzi! Tikai par mata tiesu un...

Pievārēja? Ko tas nozīmēja? Manī uzvilnīja greizsirdība; aizmirsis savu augstprātību, es sāku sīki izprašņāt Ragnhildu:

— Ko viņi darīja, kad tu iegāji? Kā tas viss notika? Sākumu Ragnhilda neesot redzējusi. Kundze viņai teikusi, ka aizsūtījusi cilvēku uz līdumu pēc vēstules; kad vēstule būs atnesta, Ragnhildai jānogaida, līdz kundzes istabā nodzisīs gaisma, un tad ar vēstuli jānāk iekšā. «Labi,» Ragnhilda atbildējusi. «Tikai pēc tam, kad es būšu nodzēsusi gaismu, vai dzirdi!» kundze piekodinājusi. Un tad nu Ragnhilda gaidījusi vēstuli. Bet tas ildzis veselu mūžību, viņa sākusi domāt, gudrot, apsvērt, tas viss licies tik ērmoti; viņa uzkāpusi augšstāvā un sākusi staigāt pa gaiteni, lai kaut ko izdibinātu.

Viņa dzirdējusi, ka kundze un inženieris dzīvi sarunājas, un sākusi ieklausīties. Kad viņa palūkojusies pa atslēgas caurumu, kundze patlaban atlaidusi vaļā matus un inženieris cildinājis viņas skaistumu.

Ir gan tas inženieris! Viņš kundzi noskūpstījis.

— Uz lūpām? Nevar būt!

Ragnhilda ievēroja manu uzbudinājumu un gribēja mani nomierināt:

— Uz lūpām? Nē, varbūt ne uz pašām lūpām. Inženierim mute nemaz nav skaista. Bet cik tu esi smalki noskuvies, ļauj paskatīties!

— Bet ko tad kundze teica? Vai viņa nenovērsās?

— Jā, protams. Un tad viņa iekliedzās.

— Iekliedzās?

— Jā, viņa iekliedzās. Tad inženieris teica: «Cst...» Un katru reizi, kad kundze ierunājās skaļāk, inženieris viņu apsauca. «Lai jau viņi mūs dzird!» kundze sacīja.

«Paši sēž ceriņu saaudzē un mīlinās!» Viņa to teica par kapteini un mācītājmājas Elīzabeti. «Re, tur viņi sēž!» viņa teica, piegājusi pie loga. — «Redzu jau, redzu,» inženieris atbildēja. «Bet nestāvi pie loga ar sajukušiem matiem!» Viņš piegāja pie kundzes un atvilka viņu nost no loga. Un tad viņi daudz runājās, un, kad inženieris runāja klusi, kundze skaļi atbildēja. «Ja tu tā nekliegtu, cik tad būtu labi,» inženieris aizrādīja. Tad viņa apklusa un viņam uzsmaidīja, un palika sēžam pavisam klusi.

Kundze ir viņā neprātīgi iemīlējusies.

— Tu tā domā?

— Nevis domāju, bet skaidri zinu. Šitādā iemīlējusies! Viņš paliecās uz viņas pusi un apskāva viņu tieši tā — paskaties!

— Un kundze visu laiku tikai klusēja?

— Jā, nemaz neiepīkstējās. Bet tad piecēlās, atkal piegāja pie loga un atgriezās savā vietā. Viņa izbāza mēles galiņu un noskūpstīja inženieri. Brrr! Viņam tik neglīta mute! Tad viņš teica: «Tagad mēs esam gluži vieni un, ja kāds nāks, tūlīt dzirdēsim!»

— «Kur tad ir Brālis un viņa dāma?» kundze jautāja. — «Nu jau būs aizstaigājuši aiz trejdeviņām zemēm. Mēs esam vieni paši, un neliec man vēl ilgāk lūgties!» inženieris teica. Tad viņš satvēra kundzi un pacēla uz rokām. Ir gan stiprinieks! «Ne, laid mani vaļā!» viņa sauca.

— Nu, un tad? — es, satraukumā aizelsies, jautāju.

— Tad tu atnesi vēstuli un es vairāk nekā neredzēju. Kad es atkal pienācu pie durvīm, slēdzenē jau bija ielikta atslēga un spraudziņa palikusi pārāk maza. Taču es dzirdēju, ka kundze teica: «Ko tu dari? Nē, nē, tā nedrīkst!» Viņš laikam gan tobrīd kundzi apskāva. Pēc tam viņa teica: «Pagaidi mazliet, palaid mani vaļā uz mirkli!»

Viņš palaida. «Izdzēs lampu!» viņa sacīja. Un — ak vai! — istabā kļuva pavisam tumšs. Bet es nudien neapjēdzu, ko iesākt, — Ragnhilda turpināja. — Brīdi neziņā stāvēju un domāju: varbūt pieklauvēt pie durvīm...

— Jā, to tev vajadzēja darīt! Tiešām nesaprotu, kāpēc tu tā nedarīji.

— Bet tad kundzei būtu skaidrs, ka visu laiku esmu stāvējusi aiz durvīm, —

Ragnhilda atbildēja. — Es metos prom no durvīm un lejā pa kāpnēm. Tad apgriezos un kāpu augšā smagiem soļiem, lai kundze tos dzirdētu. Tomēr durvis joprojām bija aizslēgtas, es pieklauvēju, un kundze atslēdza durvis. Bet inženieris viņai sekoja, satvēris viņas svārku stērbeli, gluži kā traks pēc viņas. «Neej projām, neej projām!» viņš tikai sauca, uz mani pat nepaskatīdamies. Kad es gāju ārā no istabas, kundze nāca man līdzi. Ak tu pasaulīt, ja es īstā brīdī nebūtu pieklauvējusi! Cik tur trūka, un mūsu kundze būtu pazudināta!

Gara, nemierīga nakts.

Kad mēs, kalpa puiši, nākamajā dienā pārnācām pusdienās, meitas sačukstējās, ka kungu starpā notikusi izskaidrošanās. Ragnhilda to skaidri zināja. Vakar vakarā kapteinis bija ievērojis gan vaļā palaistos matus, gan nodzēsto lampu; viņš smējies un apgalvojis sievai, ka atrisušie mati izskatoties apburoši. Kundze sākumā klusējusi un tad teikusi: «Jā, es reizēm atlaižu vaļā matus. Kas tev ko iebilst? Tie ir mani, nevis tavi mati.»

Nabadzīte, viņa neprata aizstāvēties, ja vajadzēja izskaidroties ar kapteini.

Tad atnākusi Elīzabete un iejaukusies viņu strīdā. Tā bija daudz atjautīgāka. Kad kundze teikusi: «Jā, mēs sēdējām istabā, bet jūs — ceriņkrūmos,» — Elīzabete dzēlīgi atcirtusi: «Lampu mēs gan nenodzēsām!» — «Liela muiža, ka mēs nodzēsām lampu, mēs taču tūdaļ gājām ārā.»

Es nodomāju: «Ak tu kungs, vajadzēja sacīt, ka nodzēsām lampu tāpēc, ka gājām ārā!»

Ar to ķilda būtu beigusies, bet kapteinis atļāvies aizrādīt, ka viņa sieva esot daudz vecāka par Elīzabeti. «Tev vienmēr vajadzētu staigāt vaļējiem matiem,» viņš piebildis, «tu izskatītos gandrīz kā meitene.» — «Jā, tiesa kas tiesa, tad man vajadzētu izskatīties jaunākai!» kundze atcirtusi. Bet, ieraudzījusi, ka Elīzabete novērsusies smejas, viņa sadusmojusies un teikusi, lai Elīzabete taisoties, ka tiekot.

Bet Elīzabete iespiedusi rokas sānos un sacījusi: «Kaptein, lieciet aizjūgt manus zirgus!» Kapteinis atbildējis: «Labi, es pats tevi aizvedīšu.»

Ragnhilda to visu dzirdējusi pati ar savām ausīm, jo stāvējusi turpat tuvumā.

Tātad viņi abi ir greizsirdīgi viens uz otru, viņa tāpēc, ka viņš sēdējis ceriņu saaudzē, bet kapteinis tālab, ka viņa palaidusi vaļā matus un nodzēsusi lampu.

Kad mēs iznācām no virtuves un gribējām doties pie miera, kapteinis, rosīdamies gar Elīzabetes karieti, man uzsauca:

— Es gan negribēju traucēt tavu atpūtu, — bet vai tu nevarētu salabot lapenes durvis?

— Labi, — es atbildēju.

Lapenes durvis bija salauztas kopš tā vakara, kad inženieris tās izgāza ar plecu, — bet kādēļ kapteinis tās tieši tagad grib salabot? Ja jau viņš aizbrauc līdzi Elīzabetei, tad viņam pašam lapenes nevajag. Varbūt viņš šo paslēptuvi grib noslēgt citiem, kamēr pats būs projām? Tas bija zīmīgs fakts.

Es paņēmu darbarīkus un gāju uz ceriņu saaudzi.

Pirmo reizi es redzēju lapeni no iekšpuses. Tā bija pavisam jauna. Pirms sešiem gadiem tādas lapenes te vēl nebija. Tā bija plaša telpa, pie sienām gleznas, bija pat modinātājs — tas gan negāja —, mīksti krēsli, galds, plats, atsperīgs dīvāns, pārvilkts ar sarkanu plīšu. Aizkari bija nolaisti. Vispirms es salaboju dakstiņu jumtu, ko biju sadauzījis, sviezdams pudeli, tad izņēmu atslēgu un sāku pārbaudīt; kad es ar to noņēmos, pienāca kapteinis. Viņš droši vien arī šodien bija iemetis vai arī nebija izgulējis vakarējo reibumu.

— Ielauzies te neviens nav, — viņš sacīja. — vai nu durvis atstātas vaļā un vējš tās dauzījis, vai arī kāds no viesiem tumsā uzgrūdies tām virsū. Daudz nemaz nevajag, lai tās izgāztu.

Bet durvis bija pamatīgi cietušas, atslēga salauzta un durvju aploda iekšpusē atsista.

— Rādi šurp! Te ieliec jaunu tapiņu un pievelc atsperi, — kapteinis sacīja, apskatīdams atslēgu. Tad viņš apsēdās uz krēsla.

Falkenberga kundze nokāpa pāris akmens pakāpienu līdz ceriņu saaudzei un sauca:

— Vai kapteinis ir te?

— Jā, — es atbildēju.

Viņa pienāca pie lapenes. Viņa izskatījās satraukta.

— Man ar tevi jāparunā. Tikai dažus vārdus, — viņa teica.

Kapteinis nepieceldamies atbildēja:

— Lūdzu. Vai apsēdīsies vai paliksi stāvam? Nē, neej prom! — viņš man skarbi uzsauca. — Man ļoti maz laika!

Bet to viņš, protams, teica tikai tādēļ, lai varētu paņemt līdzi slēdzeni.

— Es laikam... jā, droši vien sarunāju to, ko nevajag... — kundze iesāka.

Kapteinis klusēja.

Taču paciest šo klusēšanu kundze nevarēja, jo bija atnākusi, lai visu vērstu par labu, tāpēc nogrieza kā ar nazi:

— Galu galā tagad viss vienalga. Viņa pagriezās un grasījās iet projām.

— Bet tu, liekas, gribēji ar mani runāt? — kapteinis vaicāja.

— Nē, nav vērts. Es pārdomāju.

— Nu labi, — kapteinis noteica.

Un viņš pasmaidīja. Viņš bija piedzēries, turklāt par kaut ko sapīcis.

Bet kundze, iedama man garām, pagriezās un sacīja:

— Tev gan šodien nevajadzēja nekur braukt. Jau tā par mums tenko.

— Neklausies tenkās! — viņš atbildēja.

— Tālāk tā vairs nevar turpināties. Man kauns, ka tu to nesaproti, — kundze sacīja.

— Nu, kauns krīt uz mums abiem, — kapteinis izaicinoši teica un pārlaida acis pār sienu.

Es paņēmu slēdzeni un gāju ārā.

— Neej! Man nav laika gaidīt! — kapteinis uzsauca.

— Jā, jā, tev nav laika, tev jābrauc projām, — kundze teica. — Bet tev vajadzētu apdomāties. Es arī pēdējā laikā daudz ko esmu pārdomājusi, bet tu nekā neievēro, — kundze sūdzējās.

— Ko tu gribi ar to teikt? — viņš augstprātīgi vaicāja. — Ko es neievēroju? Vai to, ka tu vakaros uzjautrinies ar atrisušiem matiem un nodzēs lampu? Tu maldies, es to labi ievēroju.

— Man te kaut kas jāsakniedē, — es teicu un izskrēju laukā no lapenes.

Es paliku projām ilgāk, nekā vajadzēja, taču, kad atgriezos, kundze joprojām bija tepat. Saruna notika ļoti skaļi. Kundze teica:

— Bet vai tu saproti, ko es darīju? Es pūlējos izrādīt greizsirdību. To es darīju.

Kaut vai pret istabeni, nevis pret...

— Pret ko? — kapteinis vaicāja.

— Nē, nē, tu negribi mani saprast. Kā vēlies. Bet tad vaino pats sevi!

Tie bija kundzes beidzamie vārdi. Tie atdūrās kā bultas pret vairogu. Viņa aizgāja.

— Nu, vai salaboji? — viņš jautāja. Taču es jutu, ka viņa domas maldās citur, viņš tikai gribēja izrādīties vienaldzīgs. Pēc brītiņa viņš sāka žāvāties un teica:

— Jā, man priekšā tāls ceļš. Bet Nilss jau nevienu no strādniekiem nelaidīs.

Kad biju ielicis atslēgu un piesitis iekšējo durvju aplodu, darbs bija galā.

Kapteinis pārbaudīja durvis, iebāza slēdzeni kabatā, pateicās man par darbu un aizgāja.

Pēc tam viņš aizbrauca kopā ar Elīzabeti.

— Es drīz atgriezīšos! — viņš sacīja kapteinim Brālim un arī inženierim Lasenam, no abiem atvadīdamies. — Lai jums labi klājas! — viņš vēl iztālēm uzsauca.

IV

Pienāca vakars. Kas tagad notiks? Notika daudz kas.

Kad mēs, kalpa puiši, ēdām vakariņas, kungi tikai vēl pusdienoja un ēdamistabā valdīja liela jautrība. Ragnhilda nesa iekšā paplātes ar ēdieniem un dzērieniem un apkalpoja viesus. Reiz viņa ienāca saimes istabā un smiedamās teica, ka šovakar arī kundze esot pilnā.

Nakti es nebiju gulējis un arī dienā nedabūju atpūsties. Pēdējie notikumi bija mani ietekmējuši un laupījuši man mieru. Tāpēc, paēdis vakariņas, es aizgāju uz mežu, lai kādu laiciņu būtu viens. Es tur nosēdēju labi ilgi.

No savas vietas labi redzēju mājas. Kapteinis tagad bija aizbraucis, kalpi devušies pie miera, arī stallī un kūtī viss klusu. Tuklais kapteinis Brālis ar savu dāmu tūlīt pēc pusdienām kaut kur pazuda. Viņš bija varen iededzies pret šo dāmu, par spīti savam vecumam un tuklumam, taču arī viņa vairs nebija nekāda jaunā. Tātad Falkenberga kundze un jaunais inženieris šovakar bija vieni paši, tikai — kur?

Labi, lai tā būtu.

Es, žāvādamies un vakara dzestrumā saldams, devos atpakaļ un iegāju savā istabā. Pēc brītiņa ienāca Ragnhilda un lūdza, lai es neliekos gulēt un vajadzības gadījuma viņai izpalīdzot. Viņai vienai šovakar esot baismi, kungi darot, kas ienākot prātā, piedzērušies staigājot apakšveļā pa visām istabām. Vai tad kundze arī esot piedzērusies? Jā, arī viņa! Vai kundze arī staigājot apakšveļa? Nē, bet kapteinis Brālis, un kundze viņam uzsaucot: «Bravo!» Un arī inženieris staigājot izģērbies.

Viņi visi esot pavisam traki. Nupat Ragnhilda ienesusi viņiem vēl divas pudeles vīna, kaut gan viņi jau esot galīgi piesūkušies.

— Iesim paklausīties! — Ragnhilda vedināja. — Tagad viņi uzkāpuši kundzes istabā.

— Nē, es gribu doties pie miera, — es atbildēju. — Un arī tev ieteiktu darīt to pašu.

— Bet viņi jau kuru katru brīdi var piezvanīt!

— Lai zvana!

Tad Ragnhilda atzinās, ka pats kapteinis viņu lūdzis palikt nakti augšā, — varbūt kundzei kaut ko ievajagas. Šī atzīšanas visu uzreiz nostādīja citā gaismā. Tātad kapteinis par kaut ko baidījās un bija norīkojis Ragnhildu sardzē. Es atkal apģērbos un gāju viņai līdzi uz kungu māju.

Mēs apstājāmies otrā stāva gaitenī un dzirdējām, ka kundzes istabā valda liela jautrība. Taču kundze runāja skaidrā balsī un nelikās apreibusi. — Nu, viņa var daudz turēt! — Ragnhilda neatlaidās.

Es labprāt uz mirkli vēlētos redzēt kundzi.

Mēs iegājām virtuvē un apsēdāmies. Bet man nebija miera, es paņēmu no sienas lampu un lūdzu Ragnhildu man sekot. Mēs atkal uzkāpām otrā stāvā.

— Palūdz, lai kundze iznāk ārā, — es teicu.

— Kāpēc?

— Man viņai kaut kas jāsaka. Ragnhilda pieklauvēja un iegāja iekšā.

Tikai tagad, pašā pēdējā mirklī, es sāku gudrot, ko lai īsti kundzei saku. Varbūt paraudzīties viņai sejā un teikt, ka kapteinis mani lūdzis viņai nodot sveicienu? Nē, ar to vien nepietika. Varbūt sacīt, ka kapteinis bija spiests pats aizvest Elīzabeti, jo Nilss negribēja atbrīvot nevienu no mums?

Sekundes dažreiz mēdz būt ļoti garas, bet domas uzplaiksni zibens ātrumā. Man atlika laika atmest šos divus plānus un izgudrot trešo, iekams iznāca kundze. Taču šis trešais plāns nebija labāks par abiem pirmajiem.

Kundze pārsteigta vaicāja:

— Ko, tu gribi?

Pienāca arī Ragnhilda un jautājoši lūkojās manī. Es pagriezu lampu tā, lai gaisma kristu kundzei sejā, un sacīju:

— Piedodiet, ka tik vēlu jūs traucēju. Es rīt agri iešu uz pastu, varbūt kundzei ir kāda vēstule, ko aiznest?

— Vēstule? Nē, — viņa teica un papurināja galvu. Viņa bija izklaidīga, taču nelikās apreibusi. Bet varbūt viņa tikai prata valdīt pār sevi.

— Nē, nekādas vēstules man nav, — viņa atkārtoja un grasījās iet istabā.

— Tad, lūdzu, piedodiet, — es atkārtoju.

— Vai kapteinis tev lika iet uz pastu? — viņa jautāja.

— Nē, man pašam ir vajadzība.

Tad viņa iegāja istabā. Durvīs viņa sadusmota sacīja saviem viesiem:

— Kārtējais iegansts!

Mēs atkal devāmies lejā. Es tomēr biju redzējis kundzi.

Bet tāpēc vajadzēja nokļūt tik nožēlojamā stāvoklī! Nelīdzēja arī tas, ka Ragnhilda izpļāpājās, tieši otrādi, es pavisam sadugu. Šī jaukā meiča, protams, bija mani piemānījusi, kapteinis nemaz nebija nolicis viņu sardzē. Viņa paskaidroja, ka esmu viņu pārpratis, bet manas aizdomas kļuva vēl lielākas. Ragnhilda bija spiegojusi pati uz savu roku, aiz patikas pret šādu nodarbošanos.

Es aizgāju uz savu istabu. Ko tad es ar savu nepieklājīgo uzmācību biju panācis?

Kundze to nosauca par kārtējo ieganstu, tātad bija mani izpratusi. Es dziļā nožēlā sev apsolījos, ka, sākot ar šodienu, te ne par ko vairs neinteresēšos.

Tad ar visām drēbēm iemetos gultā.

Logs bija vaļā, un pēc kāda laika es dzirdēju, ka Falkenberga kundze iznākusi ārā un kaut ko skaļi runā. Ar viņu kopā ir inženieris un lāgu lāgiem kaut ko īsi atbild.

Kundze jūsmo par skaisto laiku, par silto vakaru, ārā esot tik jauki, nesalīdzināmi jaukāk nekā istabās.

Tagad viņas balss vairs neskanēja tik dzidri.

Es pieskrēju pie loga un redzēju, ka viņi abi stāv pie akmens kāpnēm, kas ved uz ceriņu saaudzi. Likās, inženierim bija kaut kas uz sirds, ko viņš iepriekš nebija spējis izteikt. «Uzklausiet jel mani!» viņš teica. Jā, nu sekoja īsi un satraukti vārdi, uz kuriem viņš saņēma atbildi, jā, saņēma atlīdzinājumu. Inženieris runāja ar kundzi, kā runā ar kurlu cilvēku, jo viņa tik ilgi bijusi kurla pret viņa lūgumiem; viņi stāvēja pie akmens pakāpieniem un bija aizmirsuši visu uz pasaules. Lai jau klausās, lai skatās — šī nakts piederēja viņiem, tie bija viņu vārdi, pavasaris iemeta viņus vienu otra skaujās. Viņš bij iededzies, ikviena viņa kustība viņu vēl vairāk iekvēlināja, viņš bija gatavs jebkuru brīdi pakļaut viņu sev. Un, tā kā viņa dziņas alka piepildījuma, viņā pamodās brutāls spēks.

— Esmu centies tevi ilgi pierunāt, — viņš, elpai aizraujoties, sacīja. — Vakar tu gandrīz piekriti, bet šodien atkal esi kurla pret maniem lūgumiem. Tā vien liekas — tu un Brālis, un krustmāmiņa gribat nodoties nevainīgām izpriecām, bet mani izmantot kā štāba leitnantu, kas pakavē dāmām laiku. Taču neceriet, no tā nekas neiznāks! Tu te esi manā priekšā kā aizliegtu augļu pilns dārzs, ko iežogo augsta sēta ar slēgtiem vārtiem, — bet vai zini, ko es ar tiem tūlīt darīšu?

— Ko tad tu darīsi? Hugo, tu esi daudz dzēris, tu esi pārāk jauns. Mēs abi esam pārāk daudz dzēruši, — viņa sacīja.

— Bet tu ar mani dzen nelietīgu rotaļu, tu sūti cilvēku pēc vēstules, kuru gaidīt gaidi, bet tai pašā laikā tev pietiek viltības modināt manī cerību — apsolīt man...

— Es tā nekad vairs nedarīšu.

— Nekad tā nedarīsi? — viņš atsāka. — Ko tu ar to gribi teikt? Esmu redzējis, kā tu tiecies pretī kādam vīrietim — man pašam, tiecies pretī, izbāzusi mēles galiņu...

Tu mani skūpstīji, ak! Labāk ciet klusu un nesaki, ka tā nekad vairs nedarīsi, tas jau ir izdarīts! Es to vēl tagad sajūtu, tas bija tik bezgala jauki, un pateicos tev, ka tu to darīji. Bet tu joprojām esi paslēpusi šo vēstuli uz krūtīm. Parādi man to!

— Cik tu esi uzstājīgs, Hugo! Nē, ir jau vēls, tagad mums jāšķiras.

— Vai tu rādīsi man vēstuli vai ne?

— Kādēļ gan? Nē.

Viņš sakustējās, it kā grasīdamies lietot varu, bet tad apdomājās un caur zobiem noteica:

— Ko? Nerādīsi? Tu nudien esi... man pat negribas izteikt to vārdu... nekrietna sieviete, varbūt vēl sliktāka...

— Hugo!

— Jā, varbūt vēl sliktāka...

— Tu katrā ziņā gribi redzēt vēstuli? Te tā ir! — Viņa iebāza roku zem blūzes un izvilka vēstuli, vicināja to gaisā, lai viņš redz, cik tā nevainīga. — Vēstule ir no manas mātes. Re, viņas paraksts! Lūk, te!

Viņš nodrebēja, it kā būtu saņēmis pliķi, un teica:

— Ak no mātes? Tātad tā nemaz nav tik svarīga?

— Nē, redzi nu! Tomēr ir diezgan svarīga, bet... Viņš atslējās pret žogu un sāka risināt kādu domu.

— Ak tā, no tavas mātes. Vēstule no mātes mums visu izjauc. Vai zini, ko es domāju? Tu esi blēdījusies. Visu laiku esi mani vazājusi aiz deguna. Tagad man ataust gaisma.

Viņa gribēja taisnoties:

— Nē, tā ir svarīga vēstule. Māte taisās braukt šurp, grib mūs apciemot tuvākajā laikā. Es gaidīju šo vēstuli.

— Atzīsties, ka tu mani tikai mānīji, — viņš uzstāja.

— Tu liki, lai vēstuli ienes īstajā brīdī, kad mēs nodzēsām lampu. Tā tas ir. Tu gribēji mani tikai satraukt. Biji norīkojusi savu istabeni, lai mūs uzmana.

— Esi taču prātīgs! Ak, ir jau tik vēls, iesim!

— Varbūt es tiešām esmu pārāk daudz dzēris un tagad nevaru skaidri izteikt savas domas.

Vēstule joprojām nedeva viņam mieru, viņš runāja tikai par to.

— Bet no mātes vēstules tev taču nevajadzēja iztaisīt tādu noslēpumu? Tagad man viss ir skaidrs. Tu sacīji — mums jāšķiras. Varat iet, kundze, es jūs neaizturēšu.

Ar labu nakti, kundze! Saņemiet manu dēla novēlējumu!

Viņš palocījās un atkal izslējās, nicīgi smīnēdams.

— Dēla novēlējumu? Jā gan, es esmu veca... — Kundze izskatījās satraukta. — Tu esi tik jauns, Hugo, tas tiesa. Un tāpēc es tevi skūpstīju, ka tu esi tik jauns. Tava māte es nevarētu būt, bet tiešām esmu par tevi daudz, daudz vecāka. Ne jau gluži vecene, tu varētu par to pārliecināties, ja... Taču esmu vecāka par Elizabeti un visiem citiem. Bet ko es gribēju teikt? Jā, gluži vecene neesmu. Es nezinu, kā mani ietekmējuši gadi, bet par veceni vēl nav pārvērtuši. Vai tev tā neliekas? Ak, tu no tā visa neko nesaproti...

— Labi jau, labi, — viņš izvairīgi atbildēja. — Bet kāda ir tavu vārdu jēga? Jauna sieviete te veltīgi nonīkst, jo viņai nekā cita nav ko darīt kā sevi sargāt, turklāt viņa grib, lai arī pārējie rīkojas tāpat. Dievs mans liecinieks, tu man kaut ko apsolīji, bet tev šādi solījumi neko nenozīmē, tu tikai jauc man prātus, liec mani pie zemes ar saviem lielajiem baltajiem spārniem.

— Lielie baltie spārni... — viņa klusi atkārtoja.

— Jā, bet tev varētu būt lieli sarkani spārni. Ai, cik tu esi skaista, tomēr no tevis nav nekāda labuma...

— Nē, es esmu pārāk daudz dzērusi. Kāpēc no manis nav nekāda labuma? — Piepeši viņa satvēra jaunekli aiz rokas un pavilka viņu dažus soļus lejup pa kāpnītēm, es dzirdēju viņu sakām: — Kāpēc es uztraucos? Vai viņš tiešām domā, ka Elīzabete ir labāka par mani?

Viņi dodas uz lapeni. Te viņa pēkšņi attopas.

— Pag, uz kurieni mēs ejam? — viņa vaicā. — Ha-ha-hā, mēs abi esam prātu zaudējuši. Tu droši vien arī tā domā. Bet nē, es neesmu zaudējusi prātu, patiesību sakot, es reizēm zaudēju prātu. Durvis ir aizslēgtas, nāc, iesim no šejienes projām.

Kas tā par muļķīgu iedomu — aizslēgt durvis, kad mums jāiet tur iekšā! Aizdomu tirdīts, viņš atbildēja:

— Nu tu atkal melo. Tu labi zināji, ka durvis ir aizslēgtas.

— Kāpēc tu domā par mani tik slikti? Bet kāpēc viņš slēdz ciet durvis, it kā lapene piederētu viņam vienam? Jā, es zināju, ka durvis ir aizslēgtas, tāpēc es atvedu tevi šurp. Es neuzdrīkstos. Nē, Hugo, es negribu, tik tiešām negribu. Tu esi prātu zaudējis! Iesim atpakaļ.

Viņa atkal satvēra inženieri aiz rokas un gribēja vest projām. Viņi mazliet pastīvējās, viņš negribēja sekot. Tad viņš ar abām rokām strauji apskāva viņu un vairākas reizes noskūpstīja. Viņa aizvien vairāk padevās, starp skūpstiem teikdama aprautus vārdus:

— Nekad neesmu skūpstījusies ar svešu vīrieti, nekad! Zvēru pie dieva, tici man! Nekad neesmu skūpstījusies...

— Jā jau, jā, — viņš piebalsoja un soli pa solim vilka viņu uz lapeni.

Pie lapenes viņš uz mirkli palaida rokas vaļā, spēcīgi ar plecu atspiedās pret durvīm un tās atgrūda. Tad viņš atkal metās pie kundzes. Abi nebilda ne vārda.

Vēl durvīs viņa mēģināja pretoties un pieķērās pie stenderes.

— Nē, es viņam nekad neesmu bijusi neuzticīga, nē, nē, es negribu, es nekad, nekad...

Viņš pierāva viņu sev klāt, skūpstīja vienu minūti, divas minūtes alkaini un nepārtraukti, viņa arvien vairāk atliecās atpakaļ, roka noslīdēja gar durvju stenderi un atlaidās vaļā...

Man gar acīm sāka palot balta migla. Tagad viņi ir tur... Viņš viņu iegūst...

Viņa atdodas viņam...

Mani pārņēma nomācošs gurdenums un miers, jutos tik nelaimīgs un vientuļš. Jau bija vēls, manai sirdij iestājies vakars.

Pēkšņi caur baltajiem miglas vāliem ieraudzīju kādu lokanu stāvu — no ceriņkrūmiem iznira Ragnhilda. Viņa skrēja pāri pagalmam, izbāzusi laukā mēles galiņu.

Inženieris pienāca pie manis, padeva labrītu un lūdza mani salabot lapenes durvis.

— Vai tad atkal atlauztas?

— Jā, šonakt.

Bija agrs rīts, pulkstenis tikai puspieci, un mēs vēl nebijām aizgājuši uz tīrumu.

Inženiera acis bija šauras, bet tajās dega uguntiņas. Droši vien viņš visu nakti nebija gulējis. Viņš man nepaskaidroja, kāpēc durvis uzlauztas.

Ne jau viņa, bet kapteiņa Falkenberga dēļ es tūdaļ aizgāju uz lapeni un atkal salaboju durvis. Nebija nekādas steigas, kapteinim jābrauc tāls ceļš turp un atpakaļ.

Bet nu jau būs pagājusi gandrīz diennakts, kopš viņš izbrauca no mājām.

Inženieris man sekoja. Pats nesaprotu, kāpēc, bet inženieris atstāja uz mani labu iespaidu. Jā, tieši viņš šīs durvis bija šonakt salauzis, toties viņam netrūka dūšas uzņemties vainu, un tieši viņš — un neviens cits — lūdza mani, lai tās salaboju. Ak, tas tikai uzjundīja manu patmīlību, man glaimoja, ka viņš uz mani paļāvās. Tā tas patiesībā bija. Un tāpēc viņš atstāja uz mani tik labu iespaidu.

— Esmu koku pludināšanas uzraugs, — viņš teica. — Cik ilgi tu esi nodomājis te strādāt?

— Ne visai ilgi. Kamēr būs pabeigti pavasara darbi.

— Ja gribi, vari dabūt darbu pie manis.

Tas man būtu nepazīstams darbs, turklāt es nelabprāt sagājos ar plostniekiem un proletāriešiem, man labāk patika zemnieki un mežstrādnieki. Tomēr es pateicos inženierim par šādu piedāvājumu.

— Tu esi lāga vīrs, ka salaboji durvis. Redzi, man ievajadzējās šauteni, gribēju kaut ko nošaut. Tad iedomājos — kapteinis šauteni varbūt glabā te.

Es neatbildēju, man labāk patiktu, ja viņš nebūtu neko paskaidrojis.

— Tāpēc es lūdzu tevi, iekāms neesi aizgājis uz tīrumu, — viņš pabeidza.

Es salaboju atslēgu un piesitu durvju apmali, kas atkal bija atrauta. Pēkšņi mēs izdzirdējām, ka pārbrauc kapteinis Falkenbergs, un cauri krūmiem redzējām, ka viņš izjūdz zirgus un ieved tos stallī.

Inženieris it kā satrūkās, sāka taustīties pēc pulksteņa, izvilka to no kabatas, bet viņa acis bija kļuvušas tik apaļas un tukšas, ka viņš, protams, neko neredzēja. Piepeši viņš iesaucās:

— Ak dievs!... Pavisam aizmirsu... Un ātri iegāja dārzā.

«Tātad dūšas tomēr pietrūka,» es nodomāju.

Tūlīt pienāca kapteinis. Viņš bija bāls, neizgulējies un noputējis, bet pilnīgi skaidrā. Jau no tālienes viņš jautāja:

— Kā tu tiki iekšā?

Es klusēdams viņu sveicināju.

— Vai durvis atkal uzlauztas?

— Es tikai... es tikai atcerējos, ka vakar man pietrūka dažu naglu. Šodien es tās iesitu. Varat slēgt ciet, kapteiņa kungs.

Ak es aitasgalva! Nekā labāka nespēju izdomāt, tagad viņš tūlīt visu sapratīs.

Viņš brīdi pastāvēja un, acis piemiedzis, raudzījās uz durvīm, viņam, protams, radās aizdomas. Tad viņš iebāza slēdzeni caurumā, aizslēdza durvis un aizgāja. Ko citu viņš būtu darījis?

V

Visi viesi aizbraukuši: gan tuklais kapteinis Brālis, gan dāma ar šalli, gan inženieris Lasens. Un kapteinis Falkenbergs arī beidzot dosies uz apmācībām. Es domāju: «Viņš droši vien aizbildinājies ar ļoti svarīgu iemeslu, lai dabūtu atvaļinājumu, citādi viņam jau sen vajadzētu būt nometnē.»

Mēs, kalpa puiši, pēdējās dienās krietni rāvāmies pa tīrumu, nodzīdami gan sevi, gan zirgus, bet tā gribēja Nilss, un tam bija arī sava jēga: viņš centās iegūt laiku vēl citiem darbiem.

Kādu dienu viņš man lika nogrābt pagalmu un visu glīti nokopt ap ēkām. Tur tika patērēts viss ietaupītais laiks, toties saimniecība tagad izskatījās pavisam citāda. Nilss gribēja kapteini pirms aizbraukšanas mazliet uzmundrināt. Vēlāk es no laba prāta piesitu vienu otru žoga latiņu un salaboju izļodzījušās šķūņa durvis. Beidzot es pat sāku likt jaunas jumta spāres siena šķūnim.

— Kurp tu dosies no šejienes? — kapteinis man reiz vaicāja.

— Lāgā vēl nezinu. Tāpat vien paklaiņošu.

— Arī šeit tev būtu ko darīt, darba man atliku likām.

— Kapteinis varbūt domā krāsot māju?

— Jā, arī to. Nē, pagaidām ne. Nokrāsot visas šīs ēkas maksās bargu naudu. Taču man padomā kaut kas cits. Vai kokus cirst tu proti?

Viņš tātad izlikās, it kā mani nepazītu no tās reizes, kad es strādāju viņa mežā. Bet vai tad viņam vairs ir koki, ko cirst?

— Jā, meža darbus protu. Kur tad kapteinis šogad gribētu cirst kokus?

— Visur. Vienalga, kur. Vēl jau atradīsies.

— Nu labi.

Un tā es ieliku jaunas spāres un, kad biju šo darbu beidzis, noņēmu karoga kārti un piestiprināju tai auklu un bumbu. Nu jau Evrebē izskatījās daudz kārtīgāk, un Nilss pat sacīja, ka viņam ap sirdi kļuvis vieglāk. Es pierunāju viņu aiziet pie kapteiņa un aizlikt kādu vārdu par ēku krāsošanu, bet kapteinis tikai raizīgi palūkojies uz viņu un teicis:

— Nu jā, bet ar krāsošanu vien tālu netiksi. Rudenī redzēsim, kāda būs raža, šogad daudz iesējām.

Bet, kad es nokasīju no karoga kārts veco krāsu, pieliku jaunu auklu un galā bumbu, pat kapteinis jutās neveikli un pa telegrāfu pasūtīja krāsu. Nebija jau nekāda steiga, viņš taču varēja aizrakstīt vēstuli.

Pēc divām dienām pienāca krāsa, bet to nolika sāņus. Mums vēl bija jāveic daudzi pavasara darbi.

Tagad mēs izmantojām kapteiņa abus izbraucamos zirgus gan pie ecēšām, gan sējmašīnām. Un, kad bija jāstāda kartupeļi, Nilss pieprasīja visas sētas kalpones.

Kapteinis visam piekrita un pēc tam aizbrauca uz nometni. Mēs palikām vieni.

Pirms aizbraukšanas abu laulāto draugu starpā notika vēl viena izskaidrošanās.

Visi saimes ļaudis saprata, ka kungam ar kundzi nav saskaņas, bet visus sīkumus par to izklāstīja Ragnhilda un lopu meita. Tīrumi sazēla, pļavās zāle ik dienas kļuva kuplāka, pavasaris iepriecēja mūs ar siltu, bagātīgu lietu. Taču kapteiņa sētā nebija miera. Kundze staigāja apkārt gan saraudātām acīm, gan bija pārspīlēti līksma, it kā mezdama izaicinājumu it visiem. Atbrauca viņas māte, klusa, piemīlīga dāma bālu peles seju un brillēm, bet nepalika ilgi, tikai dažas dienas, tad atkal aizbrauca atpakaļ uz Kristiansandu, kur viņa dzīvoja. Viņa atrunājās, ka nepanesot šejienes gaisu.

Un tad notika galīgā izskaidrošanās, pēdējā niknā sadursme, kas ilga vairāk nekā stundu. Ragnhilda par to visu mums vēlāk pastāstīja. Nedz kapteinis, nedz viņa sieva nebija pacēluši balsi, taču vārdi bijuši pārdomāti un noteikti: abi savā sarūgtinājumā bija vienojušies iet katrs savu ceļu.

— Ko tu runā! — mēs virtuvē visi izsaucāmies un sasitām plaukstas.

Ragnhilda tūlīt pieņēma augstprātīgu stāju un sāka stāstīt dažādās balsīs:

— «Ar tavu ziņu atkal bija izlauztas lapenes durvis?» kapteinis jautā, — «Jā,» kundze atbild. — «Un kas vēl notika?» viņš vaicā. — «Tas bija viss!» kundze atbild.

Tad kapteinis pasmaida un saka: «Tava atbilde ir tik noteikta, ka uzreiz viss skaidrs!»

Kundze klusē. «Ar ko šis kucēns tevi iekārdināja? Vairāk nopelnu viņam nav kā tikai tas, ka viņš reiz grūtā brīdī man izlīdzēja.» Kundze palūkojas uz kapteini un atbild: «Vai viņš tev izlīdzēja?» — «Jā, viņš par mani galvoja,» kapteinis atbild. Tad kundze atkal saka: «To es nezināju.» Kapteinis jautā: «Vai tiešām viņš tev to neteica?»

Kundze papurina galvu. «Bet vai tas kaut ko grozītu, ja tu būtu zinājusi?» — «Jā,» viņa vispirms atbild, bet tad saka: «Nē, negrozītu vis.» — «Vai tu esi viņā iemīlējusies?» viņš jautā. — «Un tu, vai tu esi iemīlējies Elīzabetē?» — «Jā,» kapteinis atbild un pasmaida. — «Labi,» saņēmusi šādu atbildi, kundze cieti nosaka.

Tad abi ilgu laiku klusē. Kapteinis ierunājas pirmais: «Tev taisnība, man vajadzēja apdomāties. Es neesmu nekāds paklīdis cilvēks, un dīvainākais, ka man nekad nav patikusi uzdzīve. Tomēr es tai padevos. Bet tagad tam beigas.» — «Tas tev tikai nāks par labu,» viņa nosaka. — «Jā gan,» viņš atbild, «tomēr būtu labāk, ja tu arī par to priecātos.» — «Nē, lai jau priecājas Elīzabete,» viņa atbild. — «Ak jā, Elīzabete...» viņš tikai nosaka un pašūpo galvu. Tad viņi atkal labu brīdi nebilst ne vārda. «Ko tu esi nolēmusi iesākt?» kapteinis vaicā. — «Par mani, lūdzams, neraizējies,» kundze rāmi atbild. «Ja tu vēlies, es varu kļūt par žēlsirdīgo māsu, ja gribi, varu nogriezt matus un kļūt par skolotāju.» — «Ja es vēlos! Izlem taču pati!» — «Vispirms taču man jāzina, ko vēlies tu.» — «Es gribu palikt te, bet tu labprātīgi izvēlies trimdu,» viņš saka. — «Jā,» viņa atbild un paloka galvu.

— Ak vai! — mēs virtuvē visi izsaucāmies. — Bet varbūt viss atkal būs labi! — Nilss izsaucās un palūkojās uz mums, it kā gribēdams zināt mūsu domas.

Divas dienas pēc kapteiņa aizbraukšanas kundze visu laiku spēlēja flīģeli. Trešajā dienā Nilss viņu aizveda uz staciju. Viņa aizbrauca pie mātes uz Kristiansandu.

Tagad mēs jutāmies vēl vientuļāki. Kundze nekā no savām mantām nebija paņēmusi līdzi. Varbūt gribēja parādīt, ka šeit viss pieder kapteinim un svešu mantu viņai nevajag. Ak, cik tas viss bija skumji...

Ragnhildai kundze bija pavēlējusi nekur nebraukt. Visa noteikšana par saimniecību un māju bija virējas ziņā, viņa glabāja arī atslēgas. Un tas mums visiem nāca par labu.

Sestdien kapteinis bija dabūjis atvaļinājumu un pārbrauca mājās. Nilss teica — agrāk viņš tā nekad neesot darījis. Viņš turējās kā vīrs, kaut gan kundze bija aizbraukusi. Viņš nebija dzēris ne pilīti alkohola. Man viņš strupi un skaidri norādīja, kādi koki cērtami. Mēs abi aizgājām uz mežu, un viņš man teica: «Cērt visu no vietas, pat jaunos. Kaut tūkstoš duču. Nebūšu mājās trīs nedēļas.» Svētdien viņš aizbrauca. Viņa stāja bija kļuvusi stingrāka, un viņš atgādināja agrāko dienu kapteini.

Kad mēs beidzot bijām galā ar sēju un kartupeļu stādīšanu, Nilss ar zēnu varēja nodoties ikdienas darbiem. Es devos cirst kokus.

Visas šīs dienas man neklājās slikti. Bija nolijis silts pavasara lietus, mežā bija mitrs. Tomēr es gāju uz mežu un neņēmu vērā šo apstākli. Lietum sekoja karstums, un, pārnācis mājās, es gaišajos vakaros salaboju vienu otru sašķiebušos loga rāmi vai notekas cauruli, beidzot es pat pieslēju ugunsdzēsēju kāpnes un sāku kasīt nost veco, atlupušo krāsu rijas sienai ziemeļu pusē. Tas tiešām būtu lieliski, ja es pa vasaru varētu par jaunu nokrāsot riju! Krāsas mums bija pārpārim.

Taču darbs un visa šī saimniecība man pēkšņi vairs nepatika. Darbs veiktos pavisam citādi, ja mājās būtu saimnieki. Mana vecā pieredze apstiprinājās — darba cilvēkam patīk apzināties, ka par viņu stāv nomodā kāds cits, ja vien viņš pats nav izraudzīts par priekšstrādnieku. Kalpones darīja, ko iedomājās, un neviens viņas nenorīkoja, Ragnhilda un govju meita ēdiena reizēs irgojās un pļāpāja, reizēm pat ķīvējās, un virēja ne vienmēr spēja tikt ar viņām galā. Tas viss man likās neizturami.

Bez tam kāds no mūsējiem laikam bija bijis līdumā un mana labā darbabiedra Larsa Falkenberga sirdī modinājis neuzticību pret mani.

Reiz vakarā Larss ieradās pie mums, paveda mani sāņus un aizliedza man turpmāk nākt pie viņa. Viņš izskatījās smieklīgs un reizē bīstams.

Es pie viņa nemaz negāju bieži, tikai tad, kad nesu mazgāt veļu, varbūt kādas reizes piecas sešas. Larsa parasti mājās nebija, un es ar Emmu patērzēju gan par senajām dienām, gan arī par tagadni. Pēdējo reizi, kad es tur biju, Larss negaidot pārradās mājās un nikni pārmeta Emmai, tāpēc ka viņa sēdēja manā klātienē apakšsvārkos. «Ir taču tik karsts,» viņa atbildēja. «Bet matus tu arī karstuma dēļ esi atlaidusi, vai?» Un viņš atkal sāka kliegt uz sievu. Tad es gāju projām, pateikdams arlabunakti, bet viņš man neatbildēja.

Kopš tā laika es viņa mājā nebiju rādījies. Kāpēc viņš atnāca tieši šovakar? Pie visa vainīga Ragnhilda, kas atkal staigāja apkārt mēļodama.

Uz stingrāko aizliedzis man spert kāju viņa mājā, Larss pamāja ar galvu un caur pieri blenza uz mani. Droši vien cerēja, ka šāds trieciens mani uz vietas nogalēs.

— Esmu dzirdējis, ka arī Emma bijusi pie tevis. Varu apzvērēt, ka savu degunu viņa te vairs nerādīs, — viņš draudīgi teica.

— Viņa pāris reižu te bija pēc veļas.

— Nu jā, pēc veļas! Bet tu pats arī gandrīz katru dienu velcies pie mums ar saviem kankariem. Šodien atstiep kreklu, bet rīt — apakšbikses. Lai tavu veļu mazgā Ragnhilda!

— Labi jau, labi.

— Draņķis tāds! Ložņā pa cita sētu un lakstojies ap sievu, kad vīra nav mājās. Paldies par tādu draudzību!

Pienāca Nilss, viņš noģidis, kas šeit notiek, un, kā jau labs biedrs, grib man palīdzēt. Viņš bija dzirdējis Larsa pēdējos vārdus un apliecināja, ka visu laiku, kopš es te uzturos, nekā slikta no manas puses nav pamanījis.

Taču Larss Falkenbergs pēkšņi piepūtās kā tītars un nicīgi noraudzījās uz Nilsu.

Īstenībā viņam uz Nilsu jau sen bija zobs. Larss nebija peļams strādnieks, it īpaši savā jaunsaimniecībā, tomēr ar Nilsu viņu nekādā ziņā nevarēja salīdzināt. Un tas aizskāra Larsu Falkenbergu.

— Ko tu te muldi? — viņš jautāja.

— Runāju skaidru patiesību, — Nilss atbildēja.

— Ak tā, patiesību, nelga tāds! Man uz tevi tikai nospļauties!

Tad es ar Nilsu aizgāju, bet Larss vēl mums aiz muguras kaut ko uzsauca. Ejot garām ceriņu saaudzei, mēs, protams, tur ieraudzījām Ragnhildu, kas ostīja ziedus.

Tajā vakarā es nolēmu atstāt Evrebi, tiklīdz būšu pabeidzis cirst kokus. Kapteinis atbrauca pēc trim nedējām, ka bija solījies, un, redzēdams, ka biju nokasījis rijas sienai atlupušo krasu, mani uzslavēja. «Tev vajadzēs to arī nokrāsot,» viņš sacīja. Es parādīju, cik daudz koku esmu nocirtis, un teicu, ka mežā nekas liels vairs nav palicis, ko darīt. «Cērt tikai, cērt!» kapteinis atļāva. Un tad aizbrauca uz nometni, teikdams, ka ieradīšoties atkal pēc trim nedēļām.

Taču es vairs negribēju palikt Evrebē trīs nedējas. Nocirtu vēl dažus dučus koku un tad izdarīju aplēsi — tagad pietiks. Mežā un kalnos es vēl nevarēju dzīvot, puķes tur ziedēja, bet ogu nebija. Putni, kas pārojās, dziedāja un vīteroja, laidelējās taurenīši, mušas un odi, bet nebija nedz lāceņu, nedz citu ēdamu ogu.

Tagad esmu pilsētā.

Aizgāju pie inženiera Lasena, koku pludināšanas uzrauga; viņš turēja vārdu un mani pieņēma darbā, lai gan pludināšana jau bija pilnā sparā. Sākumā man uzdeva staigāt gar upes krastu un atzīmēt kartē tās vietas, kur plosti sastrēguši. Inženieris bija lāga puisis, tikai pārāk jauns, viņš deva man gluži liekus norādījumus, domādams, ka es no pludināšanas neko nesajēdzu. Šai ziņā viņš atgādināja pārgudru puiku.

«Un šis jaunais cilvēks bija izpalīdzējis kapteinim Falkenbergam grūtā brīdī!

Tagad kapteinis droši vien grib ātrāk norēķināties un tāpēc liek nocirst savus pēdējos kokus,» es nodomāju. Es vēlēju kapteinim labu un sāku sev pārmest, ka vēl dažas dienas nenostrādāju mežā, lai kapteinis drīzāk varētu nomaksāt parādu. Ko tad, ja tagad viņam kāda nieka pietrūks?

Inženieris Lasens, protams, bija pārticis cilvēks. Viņš dzīvoja viesnīcā, divistabu numurā; es gan biju bijis tikai viņa kantorī, bet arī tur bija dārga iekārta, daudz grāmatu un žurnālu, sudraba rakstāmpiederumi un apzeltīts altimetrs, un daudz citu lietu. Viņa vasaras mētelis ar zīda padrēbi karājās pie sienas. Viņš šajā pilsētiņā bija bagāta un izcila persona, ne jau velti vietējais fotogrāfs bija izlicis vitrīnā lielu inženiera ģīmetni.

Turklāt es redzēju, ka viņš pēcpusdienā pastaigājās ar šejienes jaunajām dāmām.

Tā kā viņš bija pludināšanas darbu galvenais vadītājs, tad vismīļāk pastaigājās pa divi simti trīsdesmit olekšu garo tiltu. Te viņš apstājās un raudzījās gan uz vienu, gan otru pusi. Taisni pie šā tilta balstiem un lejāk, kur upe sašaurinājās, gadījās vislielākie sastrēgumi. Šo sastrēgumu dēļ inženieris turēja pilsētā veselu brigādi strādnieku. Kad viņš stāvēja uz tilta un vēroja pludinātāju darbu, viņš atgādināja kuģa admirāli, jaunu un enerģisku, kura pavēles tiek izpildītas bez ierunām. Dāmas, ar kurām viņš bija atnācis, klusi un padevīgi stāvēja uz tilta, kaut gan šeit vienmēr no upes vēdīja dzestrums. Lai pārspētu ūdenskrituma šalkoņu, viņas sarunājoties sabāza galvas kopā.

Bet tieši tai brīdī, kad inženieris, ieņēmis savu komandposteni uz tilta, grozījās un kustējās gan šā, gan tā, viņš pēkšņi izskatījās mazs un lempīgs, šaura sporta jaka cieši apspīlēja muguru, tālab dibenpuse likās neproporcionāli plata.

Jau pirmajā vakarā, kad es visu biju ar viņu norunājis un saņēmis norādījumu rīt no rīta iet gar upi uz augšu, es viņu sastapu divu dāmu sabiedrībā. Mani ieraudzījis, viņš apstājās līdz ar savām pavadonēm un vēlreiz deva man tos pašus norādījumus.

— Labi, ka es tevi satiku. Tātad rīt no rīta agri piecelies, paņem līdzi plostnieka ķeksi un atbrīvo sastrēgušos baļķus. Ja sastrēgums pārlieku liels, atzīmē to uz kartes. Karti tu taču saņēmi? Un ej tālāk, kamēr satiksi manu otru plostnieku. Bet iegaumē, atzīmi taisi ar sarkanu, nevis ar zilu zīmuli.

To sacījis, viņš pievērsās savām dāmām un paskaidroja:

— Esmu pieņēmis šo cilvēku sev par palīgu, es viens pats nepagūstu apstaigāt visu krastmalu.

Lai parādītu, cik ļoti ir aizņemts, viņš izvilka kabatas grāmatiņu un tajā kaut ko atzīmēja. Viņš bija tik jauns, un viņam patika padižoties daiļo dāmu acīs.

Otrā rītā es jau četros devos ārā; kad bija uzaususi gaisma, jau atrados labi tālu krastmalā. Līdzi man bija ēdiens un plostnieka ķeksis, kas ne ar ko neatšķīrās no laivas ķekša.

Te nekuploja pamežs kā kapteiņa Falkenberga īpašumā. Kailo un akmeņaino augsni jūdzēm tālu klāja tikai virši un nobirušas skujas. Jā, te viss bez žēlastības bija nocirsts, kokzāģētavas aprijušas pārāk daudz. Palikuši vienīgi nīkulīgi kociņi, jaunaudzes gandrīz nekur neredzēja, visa apkaime likās drūma un nomācoša.

Kad ap pusdienas laiku biju likvidējis pāris sīku sastrēgumu un atzīmējis kartē vienu lielu, es ieturēju maltīti un iedzēru upes ūdeni. Mazliet atpūties, es devos tālāk un nosoļoju līdz pat vakaram. Pievakarē nonācu pie liela sastrēguma, kur jau rosījās kāds cilvēks, kuru man vajadzēja sastapt. Es tūlīt negāju viņam klāt, bet vispirms nolūkoju viņu iztālēm. Šis cilvēks rīkojās ārkārtīgi piesardzīgi, acīmredzot baidījās par savu dzīvību, bet vēl vairāk baidījās saslapināt kājas. Labu laiciņu es par viņu uzjautrinājos. Tikko viņam draudēja briesmas aizpeldēt uz atsvabināta baļķa, viņš jau laikus metās projām. Tad es piegāju tuvāk un pavēros viņā ciešāk — tas bija mans senais biedrs Grīnhusens.

Mans vecais draugs, pārinieks Skreijā, tas pats, ar kuru kopā es pirms sešiem gadiem mūrēju aku.

Tagad viņš bija te.

Mēs sasveicinājāmies, apsēdāmies uz baļķu sagrēdojuma un aprunājāmies, viens caur otru vaicājām un atbildējām. Tagad jau bija par vēlu darbu turpināt, mēs piecēlāmies un gājām gar krastmalu līdz tai vietai, kur Grīnhusens bija no baļķiem sev uzcēlis būdu. Mēs ielīdām tajā, iekūrām uguni, uzvārījām kafiju un ieturējām vakariņas. Tad atkal izlīdām ārā un, viršos atlaidusies, aizsmēķējām savas pīpes.

Grīnhusens bija novecojis, galīgi sakrities pa šiem gadiem tāpat kā es un vairs negribēja pat atcerēties mūsu trakulīgo jaunību, kad dejojām visu cauru nakti. Viņu toreiz dēvēja par rudo vilku. Jā, bet tagad viņš atgādināja nodzītu kleperi, pat smaidīt bija atradis. Būtu man līdzi dzeramais, varbūt viņš kļūtu priecīgāks, bet dzeramā nebija.

Jaunības gados Grīnhusens bija spīvs un iecirtīgs, bet tagad bija kļuvis truls un pieļāvīgs. Saki ko sacīdams, viņš tikai atbildēja: «Pilnīgi iespējams,» — vai: «Jā, tev taisnība.» Tā viņš teica nevis tāpēc, ka man piekristu, bet tāpēc, ka dzīve bija aplauzusi viņam ragus. Jā, mūsu tikšanās nemaz nebija tik patīkama, dzīve mūs visus līdz ar gadiem padara rāmus.

— Diena aiziet pēc dienas, tāds rīts, tāds vakars, tikai es pats vairs neesmu tāds kā  agrāk, — Grīnhusens stāstīja. Pēdējā laikā viņu mokot reimatisms, arī krūtīs šad tad iesāpoties, acīmredzot ar sirdi neesot vairs labi. Bet, kamēr inženieris Lasens dodot viņam darbu, iztikt varot, upi viņš tagad pazīstot no viena gala līdz otram un siltā laikā pārnakšņojot šajā būdiņā. Par apģērbu arī neesot liela bēda, tās pašas drēbes gan ziemu, gan vasaru. Pagājušajā gadā viņam uzsmaidījusi laime, Grīnhusens turpināja, viņš atradis noklīdušu aitu. Jā, nevis mežā, bet, lūk, tur. Un Grīnhusens parādīja ar pirkstu kaut kur uz upes augšteces pusi. Šā atraduma dēļ viņam visu ziemu pa svētdienām pusdienās bijusi svaiga gaļa. Viņam Amerikā vēl esot tuvinieki, precējušies bērni, kas tur iekārtojušies kā nu kurais, tikai viņam no tiem neesot nekāda labuma. Pirmajā laikā viņi sūtījuši nelielu pabalstu, bet tagad jau pagājuši turpat divi gadi, kopš nav saņemta ne rakstu rindiņa. Redz, kādas viņiem abiem ar sievu esot vecumdienas!

Grīnhusens nogrima domās.

No meža un no upes atskanēja nerimtīga šalkoņa. Te nebija nedz putnu, nedz zvēru, bet, pacēlis akmeni, es ieraudzīju zem tā kaut kādu dzīvību.

— Kā tu domā, no kā pārtiek visa šī sīkā radība? — es vaicāju.

— Kāda sīkā radība? — jautāja Grīnhusens. — Ā, šitie! Tās taču ir skudras.

— Nē, tās ir īpašas vabolītes, — es paskaidroju. — Ja šādu vabolīti noliek uz velēnas, bet virsū uzspiež akmeni, tā tik un tā paliek dzīva.

— Var jau būt! — Grīnhusens atbildēja, bet bija redzams, ka viņš manos vārdos lāgā neklausās.

Tad es turpināju klusībā risināt savu domu: «Bet, ja paliks zem akmens skudru, pēc laiciņa tur vairs nebūs nevienas vabolītes.»

Bet mežs šalc, un arī upe šalc, viena mūžība saskaņojusies ar otru mūžību. Taču vētra un negaiss liecina, ka abas mūžības sākušas karu.

— Jā, tā tas ir, — Grīnhusens beidzot ierunājas.

— Četrpadsmitajā augustā paliks divi gadi, kopš es saņēmu pēdējo vēstuli no Oleas, vēstulē bija arī smuka bildīte. Olea dzīvo Dakotā, tā izskatās pēc lepnā uzņēmuma, bet neko vairāk neesmu dabūjis zināt. Varbūt ar dieva palīgu viss vēl nokārtosies, — Grīnhusens teica un nožāvājās. — Jā, ko es vēl gribēju prasīt, — cik viņš tev dienā dos?

— Nezinu.

Taču Grīnhusens pavērās manī aizdomīgi, domādams, ka neesmu atklāts.

— Nu labi, labi, man jau vienalga. Tāpat vien paprasīju, — viņš noteica. Lai viņu nomierinātu, es sāku minēt:

— Divas trīs kronas droši vien dos.

— Tev jau dos, — viņš skaudīgi nosaka. — Bet man, rūdītam plostniekam, ne reizi divas kronas nav devis.

Taču viņš tūlīt nobijās, ka es to visu nepastāstu priekšniecībai, un tūlīt sāka cildināt inženieri Lasenu.

— Viņš man ir tikpat kā tēvs, jā, to es varu katram apgalvot.

Inženieris Lasens — Grīnhusenam tēvs! Likās smieklīgi dzirdēt šādus vārdus no vecā, bezzobainā Grīnhusena mutes. Ja es gribētu, tad no viņa varētu izdibināt daudz ko par inženieri Lasenu, bet es nekā netaujāju.

— Vai inženieris nelika man pateikt, lai es eju uz pilsētu? — Grīnhusens jautāja.

— Nē.

— Lāgiem viņš mani izsauc — ne jau darba dēļ, bet tāpat vien, lai aprunātos. Zelta cilvēks!

Tuvojās vakars. Grīnhusens atkal nožāvājās, ielīda savā būdā un likās gulēt.

No rīta mēs likvidējām sastrēgumu.

— Ejam tālāk uz augšu gar upi! — Grīnhusens uzsauca. Es viņam sekoju. Pēc stundas gājiena ieraudzījām kalnu ciemata mājas un arumus. Pēc dīvainas domu asociācijas es atcerējos Grīnhusena aitu.

— Vai te tu atradi savu aitu? — es vaicāju. Grīnhusens paskatījās uz mani.

— Te? Nē. Daudz tālāk. Pie pašas robežas, kur ir Truvatna.

— Vai tad Truvatna nav kaimiņu novadā?

— Vienalga, taču ļoti tālu.

Pēkšņi Grīnhusens nolēma tālāk iet viens pats. Viņš apstājās un pateicās par pavadonību.

— Es labprāt ieiešu tev līdzi tai sētā, — es iebildu. Bet izrādījās, ka Grīnhusens nemaz nedomā iegriezties šajā sētā, savu mūžu tur neesot bijis. Man atlika tikai doties atpakaļ uz pilsētu.

Es tā arī darīju un atgriezos pilsētā pa to pašu ceļu, pa kuru biju atnācis.

VI

Šāds darbs mani neapmierināja, es to pat neuzskatīju par darbu. Jāstaigā tikai gar upmalu turp un atpakaļ un jāizjauc nelieli sastrēgumi. Pēc katra šāda gājiena es atgriezos atpakaļ pilsētiņā, kur biju noīrējis istabu. Man bija tikai viens paziņa —nesējs, kas vienlaikus bija arī izsūtāmais viesnīcā, kur dzīvoja inženieris Lasens; tas bija dūšīgs puisis ar bērna acīm un milzīgām dūrēm, viņš varēja izplest pirkstus vienpadsmit collu platumā. Bērnībā viņš esot kritis un stipri sasitis galvu, tāpēc nespējot gūt dzīvē panākumus, vienīgi derot smagu nastu nešanai. Ar viņu es lāgu lāgiem aprunājos, citādi man pilsētā nebija neviena, ar ko patērzēt.

Ak, šī mazā pilsētiņa!

Ja ūdens upē pacēlies, visā pilsētiņā dzirdama nerimtīga šalkoņa un pati pilsētiņa šķiet it kā sadalīta divās daļās. Cilvēki dzīvo koka mājelēs gan dienvidu, gan ziemeļu pusē no šās šalkoņas un kaut kā iztiek no dienas dienā. Neviens no daudzajiem bērniem, kas skrien pāri tiltam uz veikalu, nav noskrandis, visi liekas paēduši un piemīlīgi. Visjaukākās ir izstīdzējušās, garkājainās pusaudzes — tās ir tieviņas un līksmas, aizņemtas cita ar citu un savām meiteņu darīšanām. Brīžiem viņas apstājas tilta vidū, skatās lejā uz sastrēgušajiem baļķiem un uzmundrina plostniekus skaļiem saucieniem. Pēc tam skuķes laiž vaļā smieklus un piebiksta cita citai ar elkoni.

Taču putnu te nav.

Dīvaini, bet te nav neviena putna. Klusajos vakaros, saulei rietot, kanālā spīguļo spoguļgluds ūdens, dziļš un nekustīgs. Virs tā lidinās odi un naktstauriņi, atainojas krastmalas koki, bet šais kokos neredz neviena putna.

Varbūt tur vainīga upes šalkoņa, kas pārmāc visas citas skaņas, un putniem nepatīk, ka tie nedzird paši savu dziesmu. Un tā nu iznāk, ka vienīgie spārnaiņi te ir odi un mušas. Dievs vien zina, kāpēc pat žagatām un vārnām netīk šī pilsētiņa.

Ikvienas mazpilsētas iedzīvotājiem katru dienu gadās kāds iegansts, lai satiktos; lielā pilsētā šim nolūkam noder promenāde, bet Rietumpiekrastes pilsētās — pasta tvaikonis. Tur nemaz nav iespējams neierasties piestātnē, kad pienāk pasta tvaikonis.

Taču šajā mazajā pilsētiņā, kas atrodas trīs jūdzes attālu no jūras, turklāt to no visām pusēm ieskauj kalni, ir upe. Vai ūdens līmenis šonakt cēlies vai krities? Vai baļķu sastrēgumu līdz vakaram izdosies likvidēt? Tas viss mūs ļoti interesē. Taisnība, šeit vēl ir dzelzceļa atzarojums, bet kur tas der, ja tepat izbeidzas un vagoni iesprūst kā korķi pudeles kaklā. Un šie vagoniņi! No ārienes tīri glīti, bet cilvēkiem kauns tajos braukt, jo tie ir vecmodīgi un sagrabējuši, tajos pat nevar apsēsties, nenoņemot cepuri.

Jā, te ir arī tirgus, baznīca, skola un pasts. Un vēl kokzāģētava un kokapdares fabrika. Un apbrīnojami daudz veikaliņu.

Cik bagāta pilsētiņa! Es te esmu svešinieks, tāds esmu visur, tomēr bez upes varu uzskaitīt vēl daudz ko. Vai pilsētiņa kādreiz bijusi lielāka nekā patlaban? Nē, nekad, jau divarpus gadsimtu tā ir tikai mazpilsēta. Toties senāk te starp sīkajiem ļautiņiem dzīvojis kāds dižvīrs, vietējais valdonis, tas braucis karietē ar sulaiņiem uz kāpšļiem, — bet tagad mēs te visi esam vienādi. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka mēs esam vienādi ar inženieri Lasenu, koku pludināšanas uzraugu, kurš var atļauties īrēt viesnīcā divistabu numuru.

Man nav nekā, ko darīt, tāpēc nododos pārdomām.

Te ir viens liels nams, aptuveni divsimt gadu vecs, to cēlis Ole Olsens Ture.

Nams tiešām ir milzīgs, tam ir divi stāvi, un tas aizņem veselu kvartālu; tagad to izlieto par noliktavu. Toreiz, kad namu cēla, te vēl bija daudzi koki resniem stumbriem, cietiem kā dzelzs, tajos pat cirvi nevarēja iecirst. Un šai namā ir zāles un kambari kā īstā pilī. Te valdījis Ture, dižākais no dižākajiem.

Laiki mainījās, mājas cēla ne tikai lielas, tās vairs nebija vienīgi patvērums no lietus un aukstuma, bet priecēja arī acis. Upes viņā krastā ir veca ēka ar ampīra stilā celtu verandu, ko rotā kolonnas un frontons. Ēkas arhitektūra gan nav nevainojama, tomēr ēka izskatās skaista un slejas kā balts templis pret zaļajiem kalniem. Manu uzmanību saista vēl viena māja. Tā atrodas pie tirgus laukuma.

Divviru parādes durvis rotā senlaicīgas aplodas un rokoko stila spogulis Luija XVI stilā. Pie durvīm ir plāksnīte ar arābu cipariem rakstītu gadskaitli — 1795. Lūk, kad šeit sākušās pārmaiņas! Tātad šajā mazpilsētiņā dzīvojuši cilvēki, kas bez telegrāfa un tvaika mašīnām spējuši sekot laika garam.

Pēc tam šeit sāka celt mājas, lai būtu patvērums pret sniegu un lietu, nevis aiz kādiem citiem nolūkiem. Tās nebija nedz lielas, nedz glītas. Cēlējiem rūpēja vienīgi tas, lai pēc šveiciešu parauga sagādātu pajumti sievai un bērniem. Un no šīs nenozīmīgās Alpu tautas, kas visā savā vēsturē nekā izcila nav radījusi, mēs iemācījāmies noniecināt sava mitekļa ārējo izskatu, tiklīdz to noniecināja klaidoņi tūristi. Kam vajadzīgs baltas, templim līdzīgas mājas skaistums? Nevienam no tā nedz silts, nedz auksts, ja šāda māja tik jauki balto pret zaļajiem kalniem. Un kam vajadzīgs pārlieku lielais nams, kas saglabājies no Oles Olsena Tures laikiem? Tajā taču varētu izbūvēt divdesmit dzīvokļu!

Mēs esam slīdējuši zemāk un zemāk. Toties kurpnieki priecājas — nevis tāpēc, ka mēs esam vienādi lieli, bet tāpēc, ka esam vienādi mazi. Tā nu tas ir!

Pa garo tiltu ir labi staigāt, tas ir līdzens kā grīda, jā, pa to bez bažām var pastaigāties pat jaunas dāmas. No tilta paveras skats uz visām pusēm, tas ir lielisks novērošanas punkts dīkdieņiem.

No augšas līdz mums, plostniekiem, kas likvidē baļķu sastrēgumu, atskan saucieni. Taču no augšteces peld šurp aizvien jauni baļķi, un sastrēgums top lielāks un lielāks, dažkārt vienā vietā sablīvējas pāri par simt baļķu. Ja veicas labi, plostnieki drīz likvidē sastrēgumu. Bet, ja neveicas, tad baļķi var aizraut nelaimīgo plostnieku līdz ūdenskritumam un tur viņš aiziet bojā.

Desmit vīru ar ķekšiem atbrīvo sastrēgušos baļķus, visi ne vienreiz vien iekrituši ūdenī, tāpēc izmirkuši līdz ādai. Priekšstrādnieks norāda, kurš baļķis jāatbrīvo vispirms, bet lāgiem mēs no tilta samanām, ka tur lejā nav vienprātības. Šajā troksnī mēs nekā nevaram sadzirdēt, taču redzam, ka vispirms tiek atbrīvots pavisam cits baļķis, jo kāds pieredzējis pludinātājs devis savu norādījumu. Es, kas saprotu viņa izrunu, it kā dzirdu, ka viņš pikti un noteikti saka: «Vispirms jāatbrīvo to tur!»

Desmit acu pāru pievēršas jaunajam baļķim un seko tā ceļam citu baļķu jūklī; ja viņi vienojas, tad baļķī iecērtas desmit ķekšu. Tādos mirkļos ar ķekšiem apspraudītie baļķi atgādina arfu ar saspringtām stīgām, no desmit mutēm atskan vienots sauciens:

«Heisā!» Visi reizē velk, un baļķis tikko manāmi izkustas. Jauns vilciens un kliedziens, baļķis vēl mazliet paslīd uz priekšu. Šķiet, ka desmit skudras nopūlas ap vienu zariņu. Beidzot baļķis aizpeld lejup pa straumi.

Taču gadās baļķis, kuru it nemaz nevar izkustināt, bet atbrīvot vajag tieši to. Tad plostnieki apstājas tam apkārt un ietriec tajā savus ķekšus. Citi grūž, un citi velk. Ja baļķis ir sauss, to saslapē, lai tas labāk slīdētu. Tagad ķekši vairs neslejas stingrā kārtībā kā arfas stīgas, tagad tie krustojas kā zirnekļa tīmekļi.

Reizēm augu dienu atskan šie saucieni, tie apklust tikai pusdienas laikā. Jā, reizēm tie skan pat vairākas dienas. Pēc tam mūsu dzirde uztver citas skaņas — cirvja klaudzienus. Kāds sasodīts baļķis tā iesprūdis, ka to nekādi nevar izkustināt, un, lai likvidētu sastrēgumu, šis baļķis jāsacērt. Jācērt nav ilgi, citu baļķu spiediens drīz salauž iespītīgo baļķi kā skaliņu, un viss milzīgais haoss sakustas. Šādā brīdī plostnieki pārtrauc darbu un vērīgi raugās, kas notiek: ja sāk kustēties tā sastrēguma daļa, kur viņi stāv, tad viņiem kaķa veiklumā jālec uz drošāku vietu. Šāds darbs ik dienu, ik stundu prasa ārkārtīgi lielu spraigumu, dzīvība un nāve ir paša plostnieka rokās.

Taču šī pilsēta, lai arī dzīva, tomēr ir mirusi.

Šāda mirusi pilsēta ir tik nožēlojama, jo cenšas pierādīt, ka ir vēl dzīva. Tāda ir Brige, tādas ir daudzas pilsētas gan Holandē, gan Dienvidvācijā, gan Ziemeļfrancijā, gan Austrumos. Stāvot šādas pilsētas galvenajā laukumā, tu, cilvēks, pats sev saki:

«Rau, kādreiz šī pilsēta bijusi dzīva, es joprojām satieku cilvēkus uz ielām!»

Lūk, kas ir dīvaini, — mūsu pilsēta ir aizmirsta, to ieslēdz kalni, tomēr arī te ir savas skaistules un godkārīgi vīrieši kā visās citās pilsētās. Tikai dzīve te ir tik ērmota — cilvēki ar saliektiem pirkstiem, peles acīm un ūdenskrituma šalkoņas aizkurlušām ausīm. Viršos rāpo vabole, ceļā tai pagadās viens otrs dzeltens zāles stiebriņš, vabolei tie šķiet milzu koki. Divi vietējie tirgoņi iet pāri tiltam, viņi, bez šaubām, dodas uz pastu. Viņi nosprieduši kopā nopirkt veselu loksni pastmarku, lai dabūtu atlaidi. Ak, šie pilsētiņas tirgoņi!

Ik dienas viņi savu veikalu skatlogos izliek gatavus apģērbus, audumus un citas preces. Taču es reti redzu kādu pircēju atveram viņu veikalu durvis. «Gan jau atnāks kāds zemnieks no ielejas,» es sākumā nodomāju. Un nebiju maldījies, šodien tiešām redzēju zemnieku, ai, cik tas bija jautrs un pārsteidzošs skats!

Viņš bija ģērbies kā tautas pasakās — īsā kamzolī ar sudraba pogām, pelēkās biksēs ar melnu ādas apšuvumu. Viņš sēdēja mazos ratos, kurus vilka mazs zirģelis, bet ratos stāvēja maza sarkanbrūna gotele, ko droši vien veda pie miesnieka. Visi trīs dzīvie radījumi — cilvēks, zirgs un govs — bija tik mazi un veci, it kā rūķi būtu iznākuši no pazemes pastaigāties starp cilvēkiem, un es nebrīnītos, ja viņi tūdaļ izgaistu manu acu priekšā. Piepeši gotiņa rateļos gari iemāvās. Pat šī skaņa likās nākam no citas pasaules.

Pēc pāris stundām es redzēju šo zemnieku jau bez zirga un bez govs. Viņš iegāja veikalā iepirkties. Es gāju viņam līdzi pie seglinieka un pie stiklinieka Vogta, kas tirgojās arī ar ādām. Šis daudzpusīgais komersants vispirms gribēja apkalpot mani, bet es aizbildinājos, ka vispirms vēlos apskatīt seglus un stiklu, turklāt man nav jāsteidzas. Tad Vogts pievērsās rūķim.

Viņi, kā izrādījās, bija veci paziņas.

— Nu, atkal esi mūsu pilsētā?

— Kā tad, kā tad!

Un viņi sāka runāt par laiku, vēju un ceļiem, par sievu un bērniem, kuriem klājoties tāpat kā jau parasti, par ražas izredzēm, par to, ka upe nedēļas laikā nokritusies veselu ceturtdaļu, par lopu cenām, par grūtajiem laikiem. Tad viņi paņēma ādu, taustīja, grozīja un novērtēja. Un, kad beidzot nogrieza vajadzīgo gabalu un nosvēra, tad rūķim tas likās pārāk smags. Svaru vajagot noapaļot, tās lotes neesot ko rēķināt! Viņi tielējās labu laiku, kā jau piederas. Un, kad beidzot vajadzēja maksāt, zemnieks izvilka īstu pasaku maku, piesardzīgi un uzmanīgi izņēma no tā šiliņu pēc šiliņa; vairākas reizes abi tos pārskaita, tad rūķis aiztaisa maku. Vairāk viņam neesot!

— Tev taču vēl ir sīknauda un arī papīra nauda!

— Papīra nauda? Nē, nē. To nedrīkst mainīt.

Atkal tielēšanās, garas runas, neviens negrib piekāpties, līdz beidzot darījums tiek noslēgts.

— Aplam dārgs gan tas ādas lēveris, — pircējs sūkstījās.

Bet pārdevējs atbildēja:

— Es taču tev ādu gandrīz par velti atdevu! Tikai atceries mani, kad citureiz iebrauksi pilsētā!

Jau vēlā pēcpusdienā es ieraudzīju rūķi atgriežamies mājās pēc saskares ar cilvēkiem. Gotele bija palikusi pie miesnieka. Tagad rati pilni ar saiņiem un maisiem, viņš pats tipina nopakaļ, un bikšu ādas apšuvums pie katra soļa salokās trijstūrī. Vai nu viņš ir aprobežots, vai arī domu pārbagāts, kā mēdz būt pēc iedzeršanas, jo nopirkto ādas sloksni gluži kā aproci ir aplicis ap roku.

Tātad pilsētā atkal ieplūdusi nauda, te bijis zemnieks un pārdevis govi, un par saņemtiem šiliņiem sapircies preces. Tas uzreiz jūtams it visur, to mana trīs vietējie advokāti, trīs vietējās avīzes arī to mana — naudas apgrozījums šodien palielinājies.

Pilsēta dzīvo no šādas neražīgas apgrozības.

Ik nedēļu avīzēs parādās sludinājumi, ka tiek pārdotas mājas, ik nedēļu arī vietējās pašvaldības iestādes publicē sarakstu par mājām, kas nozīmētas ūtrupei. Kā tad tā? Nu tā. Daudz māju maina īpašniekus. Lielās upes akmeņainā ieleja nespēj pabarot šo pilsētu, kas iemitinājusies tajā kā bezmaksas gultasvietā. Ar kādu nejauši pagadījušos govi nekas nav līdzēts. Tāpēc šie šveiciešu namiņi, šīs mājeles jāpārdod.

Ja Rietumu mazpilsētā kādam jāpārdod sava māja, tad tas ir liels notikums, vietējie iedzīvotāji sapulcējas uz tilta, sabāž degunus kopā un sačukstas. Te, mūsu mazajā, bezcerīgajā pilsētiņā, neviens ne acu nepamirkšķina, ja viena vai otra māja zaudē sākotnējo īpašnieku. Šoreiz mana kārta, nākamreiz — tava! Un neviens par to neuztraucas.

Inženieris Lasens ienāca manā istabā un teica: jāatnes čemodāns.

— Uzliec cepuri un nāc man līdzi uz staciju.

— Nē, to es nedarīšu, — es atbildēju.

— Nedarīsi?

— Nē. Viesnīcā ir nesējs. Es labprāt novēlu viņam nopelnīt.

Ar to pilnīgi pietika, jo inženieris bija ļoti jauns, viņš raudzījās uz mani un klusēja. Bet, tā kā viņš bija iecirtīgs, tad nepiekāpās, tikai mainīja toni:

— Es vēlētos, lai to izdari tieši tu, tev jau tāpēc gabals nenokritīs.

— Nu, tā ir pavisam cita valoda. Es iešu.

Es uzliku cepuri un biju gatavs gājējs. Viņš soļoja pa priekšu, es viņam sekoju.

Pēc desmit minūtēm pienāca vilciens. Tas sastāvēja no trim vagoniņiem, no pirmajiem izkāpa daži pasažieri, bet no pēdējā — kāda dāma. Inženieris piesteidzās un palīdzēja viņai izkāpt.

Es nepievērsu uzmanību tam, kas notiek. Dāmai seju aizklāja plīvurs, rokās viņai bija cimdi, viņa pasniedza inženierim dzeltenu vasaras mēteli. Dāma likās samulsusi, viņa klusi pateica tikai dažus vārdus, turpretī inženieris runāja brīvi un skaļi, pat lūdza, lai viņa paceļ plīvuru. Dāma arī kļuva drošāka un pacēla plīvuru.

— Vai tagad tu mani pazīsti? — viņa jautāja. Es uzreiz kļuvu uzmanīgs, tā bija Falkenberga kundzes balss. Es pagriezos un ieskatījos viņai sejā.

Ak, cik skumīgi ir novecot, justies dzīves atstumtam! Atskārtis, kas stāv manā priekšā, es spēju domāt tikai par sevi — par savu miesas graustu. Es centos turēties taisnāk, palocīties dziļāk. Man bija brūna mazgājamā samta blūze un bikses — šādu apģērbu strādnieki parasti nēsā dienvidos, tikai diemžēl tieši šodien tas nebija mugurā. Kā tas mani apbēdināja un nomāca! Kamēr tie abi stāvēja un runājās, es prātoju, kādēļ inženieris aicināja līdzi uz staciju tieši mani. Varbūt gribēja ietaupīt dzeramnaudu nesējam? Varbūt vēlējās padižoties, ka viņam pašam ir savs kalpotājs?

Varbūt gribēja kundzi iepriecināt, ka viņa te sastop paziņas? Šajā ziņā viņam nebija laimējies: mani ieraugot, kundze pat satrūkās, viņa taču bija cerējusi te paslēpties no paziņām. Es dzirdēju, ka inženieris teica: «Vai redzi, kas viņš tāds? Viņš nesīs tavu čemodānu, dod man bagāžas zīmi!» Bet es nesveicināju, es aizgriežos projām.

Vēlāk es jutos daudz pārāks par inženieri. Es domāju; «Ak, cik dusmīga tagad būs kundze par viņa netaktiskumu! Viņš paņēmis līdzi cilvēku, kas ēdis viņas maizi toreiz, kad viņai pašai bija sava māja. Bet šis cilvēks, izrādās, ir daudz smalkjūtīgāks, viņš novēršas un izliekas viņu nepazīstam. Nez kāpēc visas dāmas līp klāt šim subjektam ar resno dibenu.»

Pūlis uz perona izklīdis. Dzelzceļa kalpotāji novirza vagoniņus uz citām sliedēm un sāk formēt no tiem jaunu vilcienu. Tagad ap mums vairs nav neviena cilvēka.

Inženieris un kundze stāv un runājas. Kādēļ viņa atbraukusi? Kā lai es to zinu! Droši vien tas jaunais vējgrābslis pēc viņas noilgojies un atkal grib viņu iegūt. Varbūt viņa atbraukusi uz savu galvu, lai noskaidrotu attiecības? Laikam gan tas beigsies ar to, ka viņi saderināsies un apprecēsies. Hugo Lasena kungs neapšaubāmi ir bruņinieks un Falkenberga kundze — viņa iemīļota. Tagad rozes vien ziedēs viņas dzīves ceļā!

— Nē, tas nav iespējams! — inženieris smaidīdams izsaucas. — Ja tu negribi būt mana krustmāte, tad esi mana māsīca!

— Cst! — viņa inženieri apsauc. — Sūti projām šo cilvēku.

Tad pie manis pienāk inženieris ar bagāžas zīmi rokā un visai svarīgi pavēl — kā jau priekšnieks savam apakšniekam:

— Aiznes čemodānu uz viesnīcu!

— Klausos! — es atbildu un paceļu cepuri.

Un, nesdams čemodānu, es gudroju: «Tātad viņš vēlas, lai viņa ir krustmāte, paveca krustmāte! Viņam gan vajadzēja būt taktiskākam, es tāds būtu bijis. Es visiem teiktu: «Pie karaļa Hugo ieradies gaišs eņģelis, paraugieties, cik viņa ir jauna un daiļa, viņas pelēkās acis raugās tik grūtsirdīgi, jā, viņas skatiens ir grūtsirdīgs, bet viņas mati mirdz kā jūras viļņi, un es viņu mīlu. Un paraugieties uz viņu, kad viņa smaida! Viņas lūpas ir tik maigas un valgas, reizēm viņa tik nevarīgi smaida! Tagad es esmu karalis Hugo un viņa ir mana mīļotā!»»

Čemodāns nebija smagāks par dažu citu nastu, bet tas bija apsists ar dzelzs stīpām, un šīs stīpas saplēsa manu blūzi. Tad es pateicos liktenim, ka neesmu uzvilcis savu jauno samta blūzi.

VII

Pagāja dažas dienas. Mani nomāca bezdarbība, es dīki slaistījos apkārt; beidzot es griezos pie priekšstrādnieka, lai man iedala kādu darbu. Bet viņš mani noraidīja.

Šādi kungi no proletāriešu vidus ir varen iedomīgi, uz laukstrādniekiem viņi skatās no augšas un necieš tos savā tuvumā. Viņi iet no upes uz upi, dzīvo brīvu dzīvi, algu saņem skaidrā naudā un var atļauties nodzert visu nedēļas peļņu. Arī meitenes viņus labāk ieredz. Tāpat tas ir ar ceļa strādniekiem un visiem fabrikas strādniekiem. Pat amatniekus viņi uzskata par zemākas kārtas cilvēkiem, bet laukstrādniekiem viņu acīs nav nekādas cieņas.

Es, protams, zināju, ka mani pieņems plostnieku brigādē, kad vien gribēšu, — jāgriežas tikai pie darbu uzrauga. Taču man negribējās būt šim cilvēkam pateicību parādā, turklāt tādā gadījumā krietnie plostnieki sagādātu man īstu suņa dzīvi, līdz nebūšu iemantojis viņu labvēlību.

Beidzot pats inženieris griezās pie manis ar tādu uzdevumu, kuru izpildīt bija goda lieta.

Inženieris runāja ar mani laipni un saprātīgi.

— Ilgu laiku ir bijis sauss laiks, upē ūdens krities, baļķu aizvien vairāk sastrēdz. Aizej, lūdzu, pie cilvēka, kas strādā augštecē, un pie tā, kas strādā lejtecē, un norādi viņiem, lai viņi dara, ko var. Es, protams, domāju, ka tu rīkosies tāpat.

— Drīz jau būs lietus, — es teicu, lai kaut ko pateiktu.

— Taču man jārīkojas tā, it kā lietus vairs nekad nebūtu, — inženieris atbildēja ar jaunības nopietnību. — Iegaumē ik vārdu, ko tev teicu. Es pats taču nevaru būt it visur, it īpaši tagad, kad man ir viešņa.

Tad es viņa vārdus uzņēmu tikpat nopietni kā viņš pats un apsolīju darīt visu, kas manos spēkos. — Tātad man vēl nav pienācis laiks izbeigt klaidonību, tālab es paņemu ķeksi un pārtikas sainīti un devos vispirms uz augšteci un tad uz lejteci. Lai velti neēstu maizi, es ņēmos likvidēt aizvien lielākus sastrēgumus, dziedāju, it kā te būtu vesela plostnieku brigāde, un paveicu viens pats vairāku vīru darbu. Es pateicu Grīnhusenam inženiera rīkojumu un viņu krietni sabaidīju. Bet tad sākās lītavas.

Tagad baļķi viegli pārslīdēja pāri krācēm un ūdenskritumiem, tie atgādināja milzīgas, gaišas čūskas, kuras lāgiem izslēja virs ūdens gan galvu, gan asti.

Tagad inženierim bija bezrūpīgas dienas.

Taču es šai pilsētā nejutos kā mājās. Man gan bija pašam savs skabūzītis, taču visapkārt valdīja tāds troksnis, ka nekur nevarēju rast sev mieru. Turklāt jaunie plostnieki, kas dzīvoja šajā mājā, mani nemitīgi tramdīja. Visu šo laiku es cītīgi staigāju gar upi, lai gan man gandrīz nekā nebija ko darīt; es aizlavījos projām no mājas, apsēdos kaut kur zem klints nokares un sāpināju savu sirdi ar domām, ka esmu vecs un visu pamests. Vakaros es rakstīju vēstules saviem paziņām, lai būtu kam pažēloties, taču vēstules nenosūtīju. Tās bija skumjas dienas. Vienīgo mierinājumu radu, staigājot apkārt pa pilsētiņu un vēlāk pārdomājot katru redzēto sīkumu.

Bet vai inženieris vadīja savas dienas bezrūpībā? Es sāku to apšaubīt.

Kāpēc viņš tagad vairs neiet pastaigāties rītos un vakaros ar savu māsīcu? Viņš pat dažreiz apturēja vienu vai otru jaunu dāmu uz tilta un apvaicājas, kā viņai klājas.

To viņš nebija darījis jau veselas divas nedēļas. Paris reižu es viņu satiku kopā ar Falkenberga kundzi, viņa bija tik jauna, glīti ģērbusies un laimīga. Viņa izturējās mazliet izaicinoši un pārāk skaļi smējās. «Viņa acīmredzot vēl nav apradusi ar savu jauno stāvokli, bet rīt vai parīt jau būs citādi.» Ieraudzījis viņu mazliet vēlāk, es dusmojos. Viņa man šķita vieglprātīga, arī drēbes vairs nebija tik jaukas, viņai trūka agrākās piemīlības. Kur palicis maigais skatiens? Tagad tas kļuvis izaicinošs.

Saniknojies es pats sev sacīju; «Viņas acis spīd kā divas laternas pie kabareja durvīm.»

Tagad viņi abi laikam bija viens otram apnikuši, inženieris bieži staigāja viens pats, bet Falkenberga kundze sēdēja viesnīcā pie loga un skatījās uz ielu. Laikam tā paša iegansta dēļ atkal parādījās tuklais kapteinis Brālis, viņam, bez šaubām, vajadzēja uzjautrināt arī citus, ne tikai pašam sevi. Un šī pārliecīgā jautrība bija vainīga, ka mazajā pilsētiņa visu nakti dārdēja viņa smiekli. Taču viņa atvaļinājums beidzās, viņam bija jādodas atpakaļ uz savu daļu. Inženieris un Falkenberga kundze atkal palika divatā.

Kādreiz veikalā es dabūju dzirdēt, ka inženierim Lasenam bijusi maza nesaskaņa ar māsīcu. To veikalniekam stāstīja kāds ceļojošs tirgonis. Taču turīgajam inženierim Lasenam mūsu pilsētiņā bija tik liela cieņa, ka veikalnieks nemaz negribēja ticēt šim notikumam un šaubīdamies vaicāja:

— Viņi droši vien jokojās. Vai jūs pats to dzirdējāt? Kad tas notika?

— Mana istaba ir blakus inženiera istabai, tātad gribot negribot dzirdēju, ko viņi tonakt runāja, — viņš stāstīja. — Nav nekādu šaubu, viņi nesapratās, taču tā nebija nekāda lielā ķilda, gluži otrādi — pavisam maza. Viņa tikai teica, ka viņš vairs neesot tāds, kāds bijis agrāk, viņš esot pārvērties, un viņš atbildēja, ka te, pilsētā, nevarot būt tāds, kāds gribētu būt. Un tad viņa lūdza, lai viņš atlaižot kādu strādnieku, kas viņai esot ļoti nepatīkams, droši vien kādu plostnieku. Un viņš to apsolīja.

— Tad nu gan ir sarunu viela naktī! — veikalnieks noteica.

Tirgonis noteikti bija dzirdējis kaut ko vairāk nekā pateica, to varēja manīt no viņa sejas.

Vai tad es pats nebiju manījis, ka inženieris ir pārvērties? Viņš toreiz stacijā bija izskatījies tik priecīgs un skaļi runājis, bet tagad iecirtīgi klusēja, kad reizēm paņēma līdzi uz tilta kundzi. Es skaidri redzēju, kā viņi tur stāvēja un lūkojās katrs uz savu pusi. Ak tu debestiņ, cik nepastāvīga ir mīlestība!

Sākumā viss bija labi. Viņa runāja: «Cik te ir skaisti, cik plata upe un liels ūdenskritums, cik burvīga šalkoņa, cik maza pilsētiņa, ielas un cilvēki, bet galvenais — tu esi te!» Un viņš atbildēja: «Jā, un arī tu esi te!» Ak, cik viņi bija uzmanīgi viens pret otru! Bet pamazām laime viņus pārsātināja, viņi pārvērta mīlestību par preci, ko pārdod pa metriem, — tik neprātīgi viņi bija. Ar katru dienu viņam kļuva skaidrs, ka beigas būs bēdīgas. Pilsētiņa bija tik maza, un viņa māsīca te svešiniece, viņš nevarēja visur viņu pavadīt, vajadzēja lāgiem šķirties un retumis — protams, tikai ļoti reti — pusdienot atsevišķi. Ceļojošajam tirgonim laikam gan bija pašam savas domas par šo brālēnu un māsīcu. Pilsētiņa taču ir tik maza! Un viņa — nē, viņa to nespēja saprast! Vai pilsētiņa pa šo laiku nav pārvērtusies, kļuvusi vēl mazāka? Nē, mīļais draugs, tu pats esi pa šo laiku pārvērties!

Kaut gan lietus bija krietni nolijis un pludināšana veicās lieliski, tomēr inženieris devās nelielās pastaigās augšup un lejup gar upi. Varēja domāt, ka viņš labprāt grib būt projām no mājas. Arī viņa seja šajā laikā bija gaužām sadrūmusi.

Kādu dienu inženieris mani aizsūtīja pie Grīnhusena, lai atvedu viņu uz viesnīcu.

«Vai tiešām grib atlaist viņu?» es domāju. «Bet kundze taču ne reizi nebija redzējusi Grīnhusenu kopš savas atbraukšanas. Ko viņš nodarījis?»

Es atvedu Grīnhusenu uz pilsētu. Viņš tūdaļ pieteicās pie inženiera, inženieris uzvilka mēteli, un abi devās projām uz upes augšteci.

Vēlāk Grīnhusens atnāca pie manis un acīmredzot gribēja pastāstīt kādas jaunas ziņas, bet es nekā nevaicāju. Vakarā plostnieki pacienāja Grīnhusenu ar degvīnu, un viņam atraisījās mēle.

— Kas gan tā par māsīcu, kas atbraukusi pie inženiera kunga? Vai viņa drīz netaisīsies projām? Ar šitādām māsīcām ir tīrais negals, — Grīnhusens mēļoja. — Būtu labāk, ja viņš atvestu sievieti, ar ko nolēmis precēties! To es viņam pateicu.

— Vai tu viņam tā pateici? — kāds iejautājās.

— Jā, tieši tā. Un runājos ar inženieri gluži tāpat kā ar jebkuru no jums, — Grīnhusens plātījās. — Kā jūs domājat, kādēļ viņš lika mani atsaukt? To jūs neatminētu, kauču gudrotu līdz rītam. Jā, viņš mani lika atsaukt tikai tādēļ, lai ar mani apspriestos. Viņš jau arī agrāk ar mani apspriedās.

— Par ko tad viņš ar tevi apspriedās? Grīnhusens piepūtās kā pūslis.

— Es nemaz neesmu tāds muļķis, ka nevarētu runāties ar šitādu vīru. Un neesmu arī uz mutes kritis. «Tev, Grīnhusen, allaž netrūkst laba padoma,» inženieris man sacīja, «te tev būs divas kronas,» Tieši tā viņš sacīja. Un, ja jūs neticat maniem vārdiem, te būs tās divas kronas. Paskatieties!

— Bet par ko tad jūs runājāt? — atskanēja vairākas balsis.

— To Grīnhusens, protams, nedrīkst stāstīt, — es sacīju.

Es sapratu, ka inženieris laikam gan bija izmisis un nomocījies, ka sūtīja mani pēc Grīnhusena. Viņš bija tik maz pieredzējis šajā pasaulē, un, tikko radās šķēršļi, viņam bija nepieciešams kāds, kam izkratīt sirdi. Tagad viņš vienmēr staigāja apkārt nomākts, šķita, it kā viņš gribētu, lai visi saprot, kādas bēdas viņam uzbrukušas. Šis sportists ar atstiepto dibenu bija tikai nožēlojama jaunības parodija, raudulīgs spartietis. Interesanti zināt, kā viņš audzināts.

Būtu viņš vecāks, es viņu daudzkārt attaisnotu. Tagad es viņu droši vien ienīdu viņa jaunības dēļ. Ej nu sazini. Taču man viņš šķita jaunības karikatūra.

Pēc šiem vārdiem gan Grīnhusens, gan visi pārējie paskatījās uz mani.

— Varbūt nedrīkstu arī,— Grīnhusens svarīgi noteica. Taču plostnieki sāka iebilst.

— Kāpēc nedrīkst? Mēs nemaz nedomājam stāstīt to tālāk.

— Skaidrs, — vēl kāds iebildās. — Bet varbūt tu pats esi viens no tiem, kas tenko un visu atstāsta inženierim?

Tad Grīnhusens sadūšojās un sacīja:

— Es stāstīšu to, ko pats gribu, velti neprašņā. Stāstīšu tieši tik, cik man patiks.

Jā. Nestāstīšu neko citu kā tikai to, kas notika. Un, ja nu tu tik gaužām uzstājies, tad inženieris tev paziņos tādu jaunumu, ka tu atkritīsi augšpēdu. To viņš noteikti darīs, tikai drusku pacieties. Un, ja nu es pastāstu šo to, tad tā ir skaidra patiesība. Jā. Un, ja tu zinātu to, ko zinu es, tad šī māsīca sagādā inženierim tikai nepatikšanas, viņas dēļ inženieris pat nedrīkst doties uz pilsētu. Tā iet ar tādām māsīcām!

— Nu kā tad! Kā tad! — plostnieki atbildēja, lai nomierinātu Grīnhusenu.

— Kā jūs domājat, kāpēc viņš mani atsauca? Jā, tur viņš sēž — šis tips, kas atnāca pēc manis! Bet viņu pašu drīz atsauks, inženieris lika man to saprast. Vairāk es nekā neteikšu. Un, kā jau sacīju, inženieris man ir tikpat kā tēvs, jābūt no akmens, lai to nesaprastu. «Es jūtos tik drūms un nomākts, vai tu nezini, kā remdēt manas bēdas, Grīnhusen?» viņš man sacīja. — «Nē, bet jūs jau pats, inženiera kungs, to zināt vislabāk,» es atbildēju. Tieši tā atbildēju. — «Nē, es nezinu, bet vainīgas šīs sasodītās sievietes,» viņš sacīja. — «Jā, ar sievišķiem grūti tikt galā,» es atbildēju. — «Jā, tiesa kas tiesa,» viņš piekrita. — «Vai tad inženiera kungs nevar dabūt no viņām, ko vajag, un tad ar kāju pa dibenu?» — «Jā, tev ir taisnība, Grīnhusen,» inženieris atteica un kļuva mundrs. Savu mūžu nebiju vēl redzējis, ka cilvēks no pāris vārdiem tā atžirgst. No visas sirds nopriecājos. Lieku galvu ķīlā, ja kaut viens vārds, ko es teicu, nav patiesība. Es sēdēju šitā, kā sēžu tagad, un inženieris sēdēja tur, kur sēž tas tips... Un Grīnhusens aizrāvies mēļoja vienā mēļošanā.

Nākamajā rītā, tikko bija ataususi gaisma, inženieris Lasens mani apturēja uz ielas. Pulkstenis vēl nebija četri.

Es taisījos iet savā parastajā apgaitā augšup pa upi, līdzi nesu ķeksi un pārtikas sainīti. Grīnhusens tagad slaistījās pa pilsētu, un es biju nodomājis apstaigāt arī viņa gabalu līdz pašiem kalniem, tāpēc biju nodrošinājies ar divkāršu pārtikas krājumu.

Inženieris acīmredzot atgriezās no viesībām, viņš smējās un skaļi sarunājās ar saviem ceļa biedriem. Visi trīs bija krietni iereibuši.

— Es jūs panākšu! — viņš uzsauca saviem pavadoņiem, tad pievērsās man un vaicāja:

— Uz kurieni tu iesi? Es paskaidroju.

— Tas nav vajadzīgs, Grīnhusens viens pats tiks ar to galā. Turklāt es tagad sākšu pats visu pārbaudīt. Kā tu drīksti tā rīkoties, neminēdams man par to ne vārda?

Patiesībā viņam bija taisnība, un es lūdzu mani atvainot. Zinot, cik ļoti viņam patīk tēlot priekšnieku un pavēlēt, man vajadzēja būt piesardzīgākam.

Taču mana atvainošanās viņu vēl vairāk sakaitināja, viņš jutās aizskarts, smieklīgi uzbudinājās un teica:

— Lai tas vairs neatkārtotos! Maniem strādniekiem jādara tikai tas, ko es lieku. Es tevi pieņēmu vienīgi tādēļ, lai tev palīdzētu, tu man nemaz nebiji vajadzīgs, un tagad tu man nepavisam neesi vajadzīgs. Es stāvēju un klusēdams skatījos uz viņu.

— Šodien ienāc manā kantorī un saņem aprēķinu! — viņš vēl piebilda un grasījās turpināt savu ceļu.

Tātad mani atlaida! Tagad es sapratu arī Grīnhusena mājienus. Droši vien Falkenberga kundze vairs nespēja izturēt, ka rēgojos viņai acu priekšā un atgādinu viņas māju, tāpēc viņa pierunājusi inženieri, lai mani atlaiž. Bet vai tad es neizturējos taktiski toreiz stacijā, kad nelikos viņu pazīstam? Vai es kādreiz viņu sveicināju, ja satiku uz ielas? Vai mana smalkjūtība neprasīja atzinību?

Un te nu stāvēja šis jaunais inženieris un ar pārspīlētu uzbudinājumu mani atlaida no darba. Man likās — es viņu gaužām labi saprotu: viņš vairākas dienas bija staigājis apkārt, mocīdamies ar šo jautājumu, un visu nakti dzēris, lai iegūtu drosmi.

Varbūt esmu pret viņu netaisns? Var jau būt. Es atkal atcerējos, ka viņš ir jauns, bet es esmu vecs un mani droši vien tirda skaudība. Tāpēc neatbildēju dzēlīgi, kā biju nodomājis, vienīgi teicu:

— Labi, tad es izsaiņošu pārtiku.

Taču inženieris gribēja izmantot šo iespēju un atgādināja man notikumu ar čemodānu:

— Jā, tev ir dīvains paradums teikt «nē», kad es tev ko pavēlu. Neesmu pie tā pieradis. Un, tā kā neesmu drošs, vai tas atkal neatkārtojas, būs labāk, ja tu aizbrauksi.

— Labi jau, labi, — es atbildēju.

Viesnīcas logā es pamanīju kādu baltu stāvu un nodomāju, ka tur Falkenberga kundze laikam mūs novēro. Tāpēc vairāk nekā neteicu.

Taču inženierim pēkšņi ienāca prātā, ka uz ielas taču nevar ar mani norēķināties, tādēļ mums vēl būs jāsatiekas. Viņš jau laipnāk sacīja:

— Tātad atnāc šodien pēc algas. Vai esi jau aprēķinājis, cik tev pienākas?

— Nē, izlemiet pats, inženiera kungs.

— Jā, jā, — viņš apmierinājies noteica. — Patiesībā tu esi krietns vīrs, cita nekā nevaru sacīt. Bet dažādi apstākļi... turklāt tā nav mana vēlēšanās, tu jau zini, tie sievišķi... es gribēju teikt, dāmas... Ak, cik viņš vēl bija jauns! Un cik nesavaldīgs!

— Nu, ar laburītu! — Viņš piepeši pamāja ar galvu un aizgāja.

Diena pagāja nemanot, es aizklīdu uz mežu un nosēdēju tur ilgi, tāpēc neaizgāju pie inženiera pēc aprēķina. Nebija nekāda steiga, laika man diezgan.

Kurp lai es tagad dodos?

Līdz šim pilsētiņa man nemaz nepatika, bet nu piepeši tā mani saistīja, un es labprāt paliktu te vēl kādu laiku. Starp tiem diviem cilvēkiem, kurus es dažas nedēļas ar interesi vēroju, tagad sākās nesaskaņas, kas zina kā tās beigsies. Es pat gudroju, vai neiestāties par mācekli pie kalēja, tad es varētu palikt pilsētā, bet tāds darbs mani saistītu visu dienu, laupītu man brīvību, turklāt mācību laiks prasītu vairākus gadus no mana mūža. Un šo gadu man vairs nebija palicis tik daudz.

Es ļāvu laikam iet savu gaitu. Atkal bija iestājušās saulainas dienas. Es dzīvoju tai pašā istabā, savedu kārtībā savu apģērbu, pie drēbnieka pasūtīju jaunu uzvalku, Kādu vakaru pie manis ienāca kāda no kalponēm un piedāvājās salāpīt visu, kas man lāpāms, bet es tikai jokojos un parādīju viņai, cik pats esmu šajā ziņā izdarīgs.

— Re, vai nav smuks ielāpiņš?

Pēc brītiņa uz kāpnēm atskanēja smagi soļi, kāds jau raustīja manu durvju rokturi.

— Taisi vaļā!

— Tas ir Henriks, viens no plostniekiem, — kalpone paskaidroja.

— Vai viņš ir tavs iemīļotais? — es jautāju.

— Nē, pasarg dievs! — viņa izsaucās. — Ja man jāņem šitāds, tad labāk palieku bešā!

— Taisi tak vaļā! — aiz durvīm sauca. Meitene nebija no bailīgajām un teica:

— Lai pastāv vien aiz durvīm! Ko bļauj kā nelabais! Taču durvis mazliet ieliecās, kad viņš atspiedās pret tām ar visu savu augumu.

Kad nu mēs bijām atliku likām izsmējušies par manu lāpīšanas mākslu un meitenes pielūdzēju, viņa sūtīja mani paskatīties, vai gaitenī kāds nestāv, lai viņa varētu mierīgi aiziet. Neviena nebija.

Vēlā pēcpusdienā nokāpu lejā. Tur Grīnhusens ar dažiem plostniekiem iedzēra.

— Paskat, šis ar atvilcies! — mani ieraudzījis, kāds iesaucās.

Tas bija Henriks, viņš gribēja uzrīdīt man savus biedrus. Arī Grīnhusens izturējās tāpat, un visi mēģināja izvest mani no pacietības.

Nabaga Grīnhusens! Viņš tagad vienmēr bija iereibis un nekādi nevarēja izgulēt paģiras. Viņš atkal bija ticies ar inženieri Lasenu, abi gājuši augšup gar upi, pasēdējuši un kādu laiciņu aprunājušies tāpat kā toreiz. Atgriezies no šā gājiena, Grīnhusens rādīja jaunu divkronu banknoti, ko acīmredzot bija dabūjis. Tovakar viņš arī piedzērās un plātījās ar inženiera uzticību. Patlaban Grīnhusens negrieztu ceļu pat karalim.

— Nāc šurp un apsēdies! — viņš man uzsauca. Es apsēdos.

Bet daži no plostniekiem izturējās pret mani nelabvēlīgi. Kad Grīnhusens to pamanīja, viņš tūdaļ apmeta kažoku uz otru pusi un, gribēdams mani kaitināt, atkal sāka stāstīt par inženieri un viņa māsīcu.

— Vai tev iedeva vilka pasi? — viņš jautāja, pamirkšķinādams plostniekiem, lai tie klausās.

— Jā, — es atbildēju.

— Nu jā, to jau es sen zināju, tikai nekā neteicu. Varu galvot, ka uzzināju to pats pirmais šajā pasaulē, bet vai bildu kaut pušplēstu vārdiņu? Inženieris vaicāja: «Dod man padomu, Grīnhusen, vai tu gribi palikt pilsētā tā cilvēka vietā, kuru es atlaidīšu?» — «Kā pavēlēsiet, inženiera kungs, tā es darīšu.» Tieši tā es viņam teicu, vārds vārdā. Bet līdz šim esmu turējis mēli aiz zobiem.

— Vai tevi atlaida? — iejautājās arī viens no plostniekiem.

— Jā, — es atbildēju.

— Un par to māsīcu inženieris arī man prasīja, — Grīnhusens atsāka. — Viņš jau visās lietās man prasa padomu. Un, kad pēdējo reizi sēdējām upmalā, viņš saķēra galvu rokās, kad runāja par to sievišķi. Viņa prasot lepnus ēdienus un dzērienus, tas izmaksājot bargu naudu, bet aizbraukt negribot. Tpū! To es viņam pateicu skaidri un gaiši.

Uzzinājuši, ka esmu atlaists, plostnieki pret mani izturējās labvēlīgāk. Daži varbūt juta pret mani līdzcietību, citi priecājās, ka es aizbraukšu. Viens no plostniekiem pat gribēja mani pacienāt ar degvīnu un uzsauca kalponei, lai atnes glāzi — tīru glāzi, vai saproti? Pat Henrikam uz mani vairs nebija zobs. Mēs saskandinājām. Mēs vēl ilgi te nosēdējām un runājāmies.

— Ej tak pēc algas, — Grīnhusens teica. — Inženieris diezin vai nāks pie tevis.

«Viņam ar mani jānorēķinās,» inženieris teica. «Bet lai neiedomājas, ka es pats iešu pie viņa un piedāvāšu aprēķinu.»

VIII

Tomēr inženieris ieradās pie manis un lūdza viņu atvainot. Ko vēl labāku varēju vēlēties? Starp citu, šādu uzvaru es nemaz nekāroju, man tā bija gluži vienaldzīga.

Tātad inženieris iegriezās manā istabā un teica:

— Lūdzu, ienāc pie manis un saņem savu algu. Turklāt no pasta tev atnesta vēstule.

Kad mēs iegājām inženiera kantorī, es ieraudzīju tur Falkenberga kundzi. Tas mani ļoti pārsteidza, bet es palocījos viņai un paliku stāvam pie durvīm.

— Lūdzu, sēdies! — inženieris teica, piegāja pie galda un paņēma vēstuli. — Lūdzu! Nē, sēdi vien un izlasi vēstuli, es pa to laiku izrēķināšu, cik tev pienākas.

Ja, pat Falkenberga kundze norādīja uz krēslu. Kāpēc abi izskatījās tik satraukti?

Un kāpēc tāda laipnība un «lūdzu» katra vārda galā? Es tūdaļ sapratu. Vēstule bija no kapteiņa Falkenberga.

— Lūdzu, ņem! — kundze teica un pasniedza man papīrnazi.

Es esot aizbraucis no Evrebes ātrāk, nekā kapteinis domājis, un neesot saņēmis savu algu. Man radies iespaids, ka viņam ir naudas grūtības un viņš pirms rudens man nespēs samaksāt. Tagad viņš mani ļoti lūdzot pēc iespējas drīzāk atgriezties Evrebē, ja neesmu saistīts citur. Viņš gribot krāsot galveno māju un citas ēkas, un tad sākšoties rudens darbi, turklāt viņš būtu gaužām pateicīgs, ja es būšot ar mieru strādāt mežā. Tagad Evrebē esot tik skaisti, druvās smagas vārpas, un pļavās bieza zāle!

«Lūdzu, atbildi drīzāk uz šo vēstuli. Ar sveicienu — kapteinis Falkenbergs.»

Inženieris bija pabeidzis aprēķinu, viņš grozījās krēslā un raudzījās projām, tad, it kā kaut ko atcerējies, strauji pievērsās saviem papīriem. Viņš acīm redzami nervozēja. Kundze stāvēja, aplūkodama savus gredzenus, tomēr man šķita, ka visu laiku viņa mani slepus vēro. Cik viņi abi bija satraukti!

Beidzot inženieris teica:

— Jā, ko es gribēju sacīt? Ak, tā, vēstule laikam ir no kapteiņa Falkenberga? Kā viņam klājas? Es pazīstu viņa rokrakstu.

— Vai vēlaties izlasīt? — es piesardzīgi jautāju un sniedzu viņam vēstuli.

— Nē, nē, pateicos. Tikai...

Tomēr viņš paņēma vēstuli. Kundze piegāja viņam klāt un, kamēr inženieris lasīja vēstuli, raudzījās tajā pāri viņa plecam.

— Jā, jā, — inženieris teica un pamāja ar galvu. — Tātad viņam klājas labi. Pateicos. — Un viņš grasījās man atdot vēstuli.

Pēkšņi kundze paņēma vēstuli un sāka to lasīt. Vēstule mazliet trīsēja viņas rokās.

— Tātad viss būtu nokārtots, — inženieris man sacīja. — Lūdzu, te būs tava nauda. Nezinu, vai esi ar to apmierināts?

— Jā, pateicos.

Inženieris, kā likās, atviegloti uzelpoja, jo kapteiņa Falkenberga vēstule attiecās tikai uz mani. Viņš gribēja manu atlaišanu mīkstināt un teica:

— Ja tu kādreiz ieradīsies te, tad zināsi, kur mani atrast. Pludināšanas sezona jau tik un tā drīz beigsies. Pēdējā laikā atkal iestājies sauss laiks.

Kundze stāvēja un lasīja. Pareizāk sakot, nelasīja, jo viņas acis bija stingas, viņa tikai skatījās uz vēstuli un kaut ko domāja. Nez par ko viņa domāja?

Inženieris nepacietīgi pavērās viņā un izsmējīgi sacīja:

— Mīļā, vai gribi šo vēstuli iemācīties no galvas? Šis cilvēks taču gaida.

— Atvaino! — kundze teica un samulsusi aši pasniedza man vēstuli. — Es aizmirsos.

— Jā, laikam gan, — inženieris piebilda. Es palocījos un aizgāju.

Vasaras vakaros pa tiltu pastaigājās daudz ļaužu — skolotāji un veikalnieki, labāko aprindu jaunavas, bērni. Es arī tur eju, tikai vēlā vakarā, kad tilts ir jau tukšs, staigāju šurpu turpu un nostāvu stundas divas, klausīdamies ūdenskrituma šalkoņā.

Patiesībā man cita nekā nav ko darīt, bet manas smadzenes tagad atpūtušās no šādas laiskas klaiņošanas un laba miega, tāpēc tajās rosās dažādas domas. Vakar vakarā es pavisam nopietni apņēmos aiziet pie Falkenberga kundzes un sacīt: «Brauciet prom no šejienes ar pirmo vilcienu, kundze!» Šodien es pats sevi izsmeju par šādu aplamu iedomu un teicu: «Brauc pats projām no šejienes ar pirmo vilcienu, cienījamais kungs! Vai tad tu esi viņai padomdevējs? Cilvēkam taču jārīkojas saskaņā ar savām tieksmēm.»

Vakarā es atkal sadevu sev piparus. Es sāku kaut ko dungot, bet pats gandrīz nedzirdēju savu balsi, to pārmāca ūdenskrituma šalkoņa. «Ej pie ūdenskrituma, ja gribi dziedāt!» es sev dzēlīgi sacīju un sāku smieties. Ar šādām bērnišķībām es kavēju laiku.

Tālu no jūras ūdenskrituma šalkoņa iedarbojas uz dzirdi tāpat kā krasta bangu dārdi. Taču krasta bangas var sisties gan spēcīgāk, gan vājāk, turpretī ūdenskrituma šalkoņa it kā notrulina dzirdi, savā bezjēdzīgajā vienmuļībā tā ir tīra idiotisma izpausme. Cik pulkstenis? Vai ir diena vai nakts? Jā, protams. Ja uzliktu akmeni uz ērģeļu taustiņiem un pēc tam aizietu savu ceļu, iznāktu tas pats.

Lūk, ar kādām bērnišķībām es īsināju laiku.

— Labvakar! — Falkenberga kundze sacīja un apstājās man blakām.

Nejutos sevišķi pārsteigts, it kā būtu viņu gaidījis. Spriežot pēc tā, kā viņa lasīja sava vīra vēstuli, varēja noprast, ka viņa kaut ko uzsāks.

Kundzes atnākšanu es varēju izskaidrot tikai divējādi: vai nu atgādinājums par mājām viņu vērtis maigu un sentimentālu, vai arī viņa vēlējās inženierī uzjundīt greizsirdību. Varbūt viņš tagad stāv pie loga un vēro mūs, jo mani taču sauc atpakaļ uz Evrebi. Varbūt viņa jau vakar, tik rūpīgi lasīdama vīra vēstuli, gribēja padarīt inženieri greizsirdīgu?

Taču izrādījās, ka neviens no maniem dziļdomīgajiem minējumiem nav pamatots.

Falkenberga kundze gribēja satikt tieši mani un atvainojās, ka viņas dēļ esmu atlaists.

Vai tad šāds nenozīmīgs notikums viņu satrauca?

Vai viņa bija tik vieglprātīga, ka nesaprata, kādā nožēlojamā stāvoklī pati nonākusi? Pie joda, kāda viņai daļa gar mani!

Biju nodomājis strupi atbildēt un norādīt uz vilcienu. Taču pēkšņi atskārtu, ka viņa atgādina bērnu, kas neatbild par savu rīcību.

— Tagad tu brauksi uz Evrebi, — viņa sacīja, — un es gribēju... Hm... Tu droši vien jūties apbēdināts, ka tev jābrauc prom no šejienes? Nē? Tu taču nezini, ka tevi atlaida manis dēļ, jo es...

— Tam nav nekādas nozīmes.

— Nē, nē. Bet tagad tu zini. Es gribēju pati tev to pateikt, pirms tu aizbrauc uz Evrebi. Tu taču saproti, man bija mazliet neērti, ka tu...

Viņa saminstinājās.

— ...ka es te biju. Jā, jums tas nevarēja būt visai patīkami.

— ... ka es tevi šeit redzu. Tikai mazliet nepatīkami. Tāpēc, ka tu zināji, no kurienes esmu. Tad es lūdzu inženieri, lai viņš tevi atlaiž. Nedomā, ka viņš to gribēja, tomēr izpildīja manu vēlēšanos. Nu es ļoti priecājos, ka tu brauc uz Evrebi.

Es teicu:

— Bet, kad kundze atgriezīsies mājās, tad tikpat nepatīkami būs mani redzēt tur.

— Mājās? Mājās es neatgriezīšos. Klusums.

Viņa sarauca uzacis. Tad pamāja man, viegli pasmaidīja un grasījās iet projām.

— Tātad tu mani atvaino! — viņa piebilda.

— Vai jums ir kaut mazākie iebildumi, ka es braucu pie kapteiņa? — es jautāju.

Viņa apstājās un skatījās man tieši sejā. Kāda rīcība būtu pareiza? Trīs reizes viņa bija pieminējusi Evrebi, varbūt cerēja, ka es izdevīgā brīdī aizlikšu par viņu kādu labu vārdu? Jeb varbūt gribēja, lai es turp nebraucu?

— Nē, nē, man nav nekādu iebildumu! Brauc vien! — viņa teica.

Tātad Falkenberga kundze nebija nedz sentimentāla, nedz aprēķinātāja. Bet varbūt bija kā viena, tā otra? Un ko es biju ieguvis, mēģinādams uzvedināt viņu uz atklātību? Vai nu viņa paliek te, vai kaut kur citur — kāda man tur daļa?

«Tu staigā apkārt okšķerēdams,» es sevi rāju. «Tu iedomājies, ka viņa tev ir tikai romānu varone, bet kā atplauka tava novītusī dvēsele, kad viņa raudzījās tevī! Man kauns no tevis! Lai rīt no tevis te nebūtu ne miņas!»

Tomēr es neaizbraucu.

Tiesa, es okšķerēju un visur uzglūnēju, lai tikai kaut ko dzirdētu par Falkenberga kundzi, daudzas naktis es sevi nomocīju ar pārmetumiem un noniecināšanu. Jau rīta agrumā es domāju par viņu. Diez vai viņa piecēlusies? Vai labi gulējusi? Vai šodien brauks atpakaļ uz mājām? Un tai pašā laikā es iecerēju daudzus plānus. Varbūt varētu dabūt darbu tajā viesnīcā, kur viņa mājo? Varbūt aizrakstīt piederīgajiem, lai man atsūta jauno uzvalku? Apģērbties par kungu un apmesties tajā pašā viesnīcā, kur dzīvo viņa? Šī pēdējā iedoma satriektu manu dzīvi pašos pamatos un mani jo vairāk attālinātu no kundzes. Bet tieši šī iedoma mani urdīja visvairāk, tik negudrs es biju.

Es sāku draudzēties ar viesnīcas izsūtāmo vienīgi tāpēc, ka viņš dzīvoja viņai tuvāk nekā es. Tas bija liels, spēcīgs puisis, viņš devās sagaidīt vilcienu un ik pēc pāris nedējām atveda uz viesnīcu kādu ceļojošu aģentu. Viņš man nevarēja pastāstīt neko jaunu, es arī viņu neiztaujāju un nekad neizaicināju. Turklāt viņš bija diezgan aprobežots, toties dzīvoja zem tā paša jumta, kur dzīvoja kundze. Un tieši šī draudzēšanās ar izsūtāmo kādu dienu sagādāja man izdevību daudz ko uzzināt par Falkenberga kundzi, turklāt no viņas pašas mutes.

Tātad ne jau visas dienas šajā mazajā pilsētiņā bija veltīgi aizvadītas.

Kādu rītu es kopā ar izsūtāmo braucu atpakaļ no stacijas. Ar rīta vilcienu bija ieradies kāds ievērojams ceļotājs; lai aizvestu smagos pelēkos čemodānus, vajadzēja zirgu un ratus.

Es palīdzēju iekraut čemodānus, un, kad piebraucām pie viesnīcas, izsūtāmais paskatījās uz mani un teica:

— Palīdzi man ienest iekšā šos čemodānus, tad es tevi vakarā pacienāšu ar pudeli alus.

Čemodānus vajadzēja uznest otrajā stāvā bagāžas glabātavā, atbraucējs jau mūs tur gaidīja. Čemodānus uznest bija nieks tādiem spēkavīriem kā es un izsūtāmais.

Kad ratos bija palicis tikai viens čemodāns, atbraucējs aizturēja izsūtāmo un deva viņam kādu steidzamu rīkojumu. Es izgāju no glabātavas un paliku stāvam gaitenī.

Viesnīcā es biju svešinieks un negribēju viens pats staigāt te apkārt.

Pēkšņi atvērās inženiera Lasena numura durvis, pa tām iznāca inženieris kopā ar Falkenberga kundzi. Droši vien viņi nesen bija piecēlušies, kailu galvu abi laikam devās brokastot. Nez vai viņi mani bija pamanījuši un pazinuši, varbūt noturējuši par izsūtāmo, bet viņi turpināja aizsākto sarunu. Viņš sacīja:

— Tieši tā. Nekādu pārmaiņu nevar būt. Nesaprotu, kāpēc tu domā, ka esi pamesta.

— Tu ļoti labi to saproti, — kundze atbildēja.

— Nē, nesaprotu. Man šķiet, ka nenāktu par ļaunu, ja tu būtu mazliet priecīgāka.

— Nekas tev nešķiet. Tev itin labi patīk, ka esmu skumīga, ka es ciešu, esmu nelaimīga, jūtos atstāta.

— Tu tiešām esi jukusi! — viņš izsaucās un apstājās pie kāpnēm.

— Jā, šai ziņā tev ir taisnība, — viņa atbildēja.

Ak, dievs, cik muļķīgi viņa atbildēja! Strīdos viņai nekad neveicās! Kāpēc viņa nesaņēmās un neatbildēja viņam skarbi un dzēlīgi?

Viņš stāvēja, glāstīdams ar roku kāpņu margas, tad sacīja:

— Tātad tu domā — man patīk, ka tu esi bēdīga? Patiesībā tas mani ārkārtīgi nomāc. Jau sen nomāc.

— Mani arī. Bet tagad laiks to izbeigt, — viņa teica.

— Ak tā? Tā tu esi runājusi jau agrāk. Arī pagājušajā nedēļā.

— Bet tagad es braukšu projām. Viņš pacēla acis.

— Tu brauksi projām?

— Jā, ļoti drīz.

Viņš droši vien jutās neveikli, ka nav varējis noslēpt prieku par dzirdēto, tāpēc sacīja:

— Esi jautra un bezbēdīga māsīca, tad tev nekur nebūs jābrauc!

— Nē, es braukšu. — Viņa pagāja viņam garām un nokāpa lejā.

Inženieris viņai sekoja.

Tad iznāca izsūtāmais, un mēs abi devāmies laukā.

Pēdējais čemodāns bija vieglāks nekā citi, es lūdzu, lai viņš uznes to augšā viens pats, jo esmu saskrambājis roku. Es palīdzēju viņam uzcelt čemodānu plecos un gāju uz savu istabiņu. Tagad es varēju braukt projām kaut vai rīt.

Tai pašā dienā atlaida arī Grīnhusenu. Inženieris aizsūtījis cilvēku pēc viņa un pārmetis Grīnhusenam, ka viņš nekā nedarot, tikai slaistoties pa pilsētu un dzerot, tādi strādnieki inženierim neesot vajadzīgi.

Es nodomāju: «Cik ātri inženieris sasparojies!» Viņš bija tik jauns, viņam bija vajadzīgs mierinātājs. Bet tagad, kad apnikusī māsīca aizbrauks, mierinātājs vairs nebūs vajadzīgs. Varbūt aiz vecuma esmu netaisns pret viņu?

Grīnhusens jutās ļoti nomākts. Viņš bija cerējis, ka varēs palikt pilsētā visu vasaru un kļūt par inženiera labo roku, bet nu visas cerības vējā. Nē, pludināšanas darbu uzraugs vairs neizturējās pret Grīnhusenu kā tēvs. Viņš smagi pārdzīvoja savu vilšanos. Pie galīgā aprēķina inženieris bija novilcis Grīnhusenam abas iedotās kronas, aizrādīdams, ka tas bijis tikai avanss. Grīnhusens sēdēja traktierī un klāstīja savas bēdas, piebilzdams, ka inženieris norēķinājies kā īsts gnīda. Tad kāds iesmējās un jautāja:

— Kā nu tu iztiksi bez šīm divām kronām?

— Nē, vairāk nekā vienu viņš neuzdrīkstējās atvilkt,— Grīnhusens atbildēja.

Tad visi smējās vēl skaļāk un jautāja Grīnhusenam:

— Vai tā bija pirmā vai otrā krona, kuru viņš atvilka? Taču Grīnhusens nesmējās, bet aizvien vairāk sadrūma.

Ko lai viņš tagad iesāk? Pavasara darbiem jau cilvēki visur bija pieņemti. Viņš vaicāja, uz kurieni es braukšot, un lūdza aizlikt labu vārdu kapteinim Falkenbergam, lai viņu pieņem vasaras darbiem. Pa to laiku viņš palikšot pilsētā un gaidīšot manu vēstuli.

Bet kas notiks ar Grīnhusenu, ja viņš paliks te, pilsētā? viņš galīgi nodzersies.

Tāpēc es nolēmu viņu tūdaļ ņemt līdzi. Galu galā viņš taču bija arī labs krāsotājs. Vai tad es neesmu redzējis, kā viņš nokrāsoja vecās Gunhildas būdu! Tagad viņš varēs man palīdzēt. Gan jau viņu varēs izmantot kapteiņa saimniecībā visu vasaru pie dažnedažādiem darbiem.

Sešpadsmitajā jūlijā es atkal biju Evrebē. Skaitļus es atceros aizvien labāk un labāk — pa daļai tāpēc, ka vecumā vienmēr ir lielāka interese par skaitļiem, un pa daļai tāpēc, ka esmu tagad darba cilvēks, kam jāpatur prātā dienas un datumi. Bet, kamēr sirmgalvis cenšas paturēt atmiņā skaitļus, viņš tikmēr aizmirst citas daudz svarīgākas lietas. Arī es esmu aizmirsis pastāstīt, ka vēstule, kuru man sūtīja Falkenbergs, bija adresēta inženierim Lasenam. Jā gan. Šis apstāklis man šķita ļoti svarīgs. Kapteinis tātad bija uzzinājis, pie kā es strādāju. Es pat nodomāju — varbūt kapteinis arī noskaidrojis, kas vēl uzturas pie inženiera Lasena.

Kapteinis vēl nebija atgriezies no nometnes, viņu gaidīja pārbraucam pēc nedēļas.

Taču Grīnhusenu saņēma laipni. Nilss bija ļoti apmierināts, ka esmu atvedis līdzi biedru, taču neatstāja vis Grīnhusenu manā ziņā, bet uz savu atbildību aizsūtīja uz kartupeļu un rāceņu lauku. Tur darba netrūka — vajadzēja gan ravēt, gan kaplēt. Bez tam arī siena laiks jau klāt.

Nilss bija tikpat cītīgs zemesrūķis kā agrāk. Pirmajā atpūtas brīdī, kamēr zirgi ēda, viņš mani paņēma līdzi un parādīja tīrumus un pļavas. Viss bija apdarīts, bet, tā kā pavasaris šogad bijis vēls, tad timotiņš tikko sāka vārpot un āboliņš — ziedēt.

Nesenais lietus zāli bija sagāzīs veldrē, vietumis tā nebija izslējusies, un Nilss norīkoja puisi pļaut ar mašīnu.

Mēs atgriezāmies mājās gar viļņainajām pļavām un laukiem, klusi šalca ziemas rudzu un miežu vārpas, un Nilss atcerējās no sava skolas laika jaukās Bjernsona vārsmas, ka druvās vasarā vārpas it kā klusi sačukstas un san...

— Nu man laiks vest ārā zirgus, — Nilss atģidās un lieliem soļiem devās pie zirgiem. Pamādams uz druvām ar roku, viņš noteica: — Raža būs lieliska, ja vien to laikus dabūsim zem jumta.

Un tā Grīnhusens devās uz tīrumiem, bet es sāku krāsot. Vispirms nokrāsoju riju un visas citas ēkas, kuras biju nolēmis krāsot sarkanas. Pēc tam noklāju ar eļļas krāsu karoga kārti un lapeni ceriņu saaudzē. Kungu māju biju nodomājis krāsot pašu beidzamo. Tā bija celta vecā, labā gaumē, tā saucamā tiesas namu stilā, ar pamatīgām spārēm un korintisku izgreznojumu virs parādes durvīm. Māja bija krāsota dzeltena, arī tagad kapteinis bija iegādājies dzelteno krāsu. Bet es uz savu atbildību aizsūtīju dzelteno krāsu atpakaļ un lūdzu apmainīt pret citu. Ēkai pēc manas gaumes jābūt pelēkai, bet visiem logu ietvariem un durvīm baltām. Taču lai to izlemj pats kapteinis.

Lai gan visi cilvēki te bija gaužām labi, virēja visai vēlīga un Ragnhildas acis tādas pašas spulgas, tomēr mēs visi izjutām, ka trūkst saimnieku. Tikai Grīnhusens, šis lāga vīrs, to neizjuta. Viņam deva darbu un labi paēst, un viņš jau pēc dažām dienām izskatījās apmierināts un uzbarojies. Viņa vienīgās raizes bija — ka tikai kapteinis pārbraucis viņu neatlaiž.

Taču Grīnhusens palika.

IX

Kapteinis atgriezās. Es patlaban krāsoju otrreiz riju, kad izdzirdu viņa balsi un nolēcu no kāpnēm. Viņš mani apsveica ar atgriešanos.

— Kāpēc tu aizbrauci bez naudas? — viņš vaicāja. Un man šķita — viņš aizdomīgi manī palūkojās, kad jautāja: — Kādēļ tā?

Es īsi un mierīgi atbildēju, ka nemaz neesmu domājis izturēties pret kapteini kā labdaris. Nauda te bija drošās rokās.

Tad viņš atplauka un teica:

— Jā, jā, protams. Tas nudien ir jauki, ka tu atbrauci. Karoga kārts laikam jākrāso balta, vai ne?

Es uzreiz nemaz nevarēju uzskaitīt, ko esmu iecerējis krāsot baltā krāsā, tikai atbildēju:

— Jā, es jau pasūtīju balto krāsu.

— Tiešām? Tas ir labi. Man stāstīja, ka tev līdzi esot biedrs?

— Jā, tikai nezinu, ko jūs par to teiksiet, kapteiņa kungs.

— Lai viņš paliek. Nilss viņu jau nozīmējis darbā. Jūs jau te visu darāt pēc sava prāta, — viņš jokodamies piebilda. — Pēdējā laikā tu strādāji pie pludināšanas?

— Jā.

— Tas gan tev nebija nekāds piemērots darbs.

Bet, it kā nevēlēdamies mani iztaujāt par darbu pie inženiera, viņš spēji mainīja sarunu: — Kad tu sāksi krāsot galveno ēku?

— Pēc pusdienas. Bet vispirms jānokasa vecā krāsa.

— Labi. Un, ja kaut kur atlēcis apšuvums, piesit ar naglām. Vai tīrumos jau esi bijis?

— Jā.

Tur viss ir, kā nākas. Pavasarī esat vareni rāvušies. Tikai vajadzētu lietu, it īpaši tiem laukiem, kas piekalnēs.

— Mēs ar Grīnhusenu gājām garām tādiem laukiem, kur lietus daudz vairāk vajadzīgs nekā te. Lai arī šeit ir paugurains, tomēr mālzeme.

— Jā, tā tas ir. Bet kā tu to zini?

— Es te pavasarī palūkojos apkārt, — es atbildēju. — Dažās vietās parakņāju. Domāju — kapteinis agri vai vēlu tomēr ievilks ūdensvadu savā mājā, tāpēc paskatījos, kur ir ūdens.

— Ūdensvadu? Jā, par to es kādreiz domāju, bet... Jā, pirms dažiem gadiem vēl domāju... Taču visu uzreiz nevarēju paveikt, bet vēlāk radās visādi.... Un šoruden man nauda nepieciešama citām vajadzībām.

Starp uzacīm viņam uz mirkli ievilkās grumba, viņš stāvēja, acis nodūris, un domāja.

— Nu, ja nocirtīšu tūkstoš duču koku, tad ne tikai ūdensvadu ievilkšu, — viņš pēkšņi ierunājās. — Ūdensvads jāievelk mājā un visās saimniecības ēkās, vesels tīkls, vai ne?

— Grunti jums te spridzināt nevajadzēs.

— Ak tā? Nu, gan jau redzēsim. Jā, ko es gribēju sacīt, — tev pilsētā droši vien patika? Pilsētiņa nav nekāda lielā, taču iedzīvotāju diezgan daudz. Viens otrs arī atbrauc.

«Jā, viņš zina, kas šovasar atbrauca pie inženiera Lasena,» es nodomāju. Atbildēju patiesību: man pilsētā nepatika.

— Tiešām nepatika? Tā, tā.

Un, it kā šie mani vārdi rosinātu viņu uz nopietnām pārdomām, viņš stingi lūkojās vienā punktā un sāka klusi svilpot. Tad viņš aizgāja.

Kapteinis bija labā noskaņā un daudz valodīgāks nekā jebkad agrāk, aiziedams viņš man pamāja. Es viņu atkal labi pazinu: enerģisks un noteikts, no jauna interesējās par savu saimniecību, nekad nebija iereibis. Arī man ap sirdi kļuva vieglāk. Nē, viņš nebija pagrimis, tiesa, kādu laiku viņa mājā notika iedzeršana un izlaidības, bet, līdzko viņš saņēmās, tam visam pienāca gals. Arī airis ūdenī izskatās salūzis, tomēr patiesībā ir vesels.

Sākās lietavas, man krāsošanu vajadzēja pārtraukt. Nilsam laimējās vēl līdz lietum ievest visu nopļauto sienu. Tagad mēs visi — gan vīrieši, gan sievietes — noņēmāmies ar kartupeļu kaplēšanu.

Kapteinis pa to laiku uzturējās mājās un savā vientulībā un garlaicībā dažreiz paklinkšķināja savas sievas flīģeli. Lāgiem viņš atnāca pie mums uz lauka, lietussarga viņam nebija, un viņš galīgi izmirka.

Lielisks laiciņš! — viņš jūsmoja. — Raža šogad, šķiet, būs bagāta. — Pēc tam viņš atgriezās mājās savā vientulībā. Nilss mēdza sacīt: «Mums ir daudz labāk nekā viņam.»

Mēs pabeidzām kaplēt kartupeļus un ķērāmies pie rāceņiem. Un, kad pabeidzām šo darbu, arī lietus sāka pierimt. Viss notika pēc mūsu prāta. Būs ražens gads! Gan Nilss, gan arī es tā priecājāmies, it kā Evrebe piederētu mums.

Un nu sākās pļauja, meitas gāja aiz mašīnas un ārdīja nopļauto zaļi, bet Grīnhusens ar izkapti izpļāva tās vietas, kur ar mašīnu nevarēja piekļūt. Es krāsoju kungu māju pelēkā krāsā.

Pienāca kapteinis un vaicāja:

— Kas tā par krāsu, ko tu te lieto?

Ko lai es būtu atbildējis? Es mazliet izbijos un, galvenais, ļoti baiļojos, ka kapteinis aizliegs ēku krāsot pelēku. Un es atbildēju:

— Tā ir tā krāsa, ko liek apakšā... — Kapteinis vairs nekā neteica, un es vismaz ieguvu laiku.

Kad es kungu māju biju nokrāsojis pelēku, bet durvis un logu ietvarus baltus, aizgāju pie lapenes un nokrāsoju to tādu pašu. Taču krāsa klājās nevienādi, cauri spīdēja vecā — dzeltenā krāsa, un sienas izskatījās brūnganas. Karoga kārti gan es nokrāsoju koši baltu. Pēc tam es atgriezos pie Nilsa un dažas dienas palīdzēju novākt sienu. Bija pienācis augusts.

Kad sāku kungu māju krāsot otrreiz, es nolēmu to darīt ļoti agri no rīta, lai lielums jau būtu pabeigts, kad piecelsies kapteinis. Piecēlos trijos, ārā vēl bija rasa, un sienas vajadzēja noslaucīt ar maisu. Es nostrādāju līdz četriem, tad iedzēru kafiju, pēc tam strādāju līdz astoņiem, kad mēdza celties kapteinis. Tad es šo darbu pametu un kādu laiciņu palīdzēju Nilsam. Biju paveicis tik, cik gribēju, un aizlavījos prom tādēļ, lai dotu kapteinim laiku samierināties ar pelēko krāsu, ja viņš gadījumā būtu izkāpis no gultas ar kreiso kāju.

Pēc brokastīm es atkal stāvēju uz kāpnēm un krāsoju, it kā nekas nebūtu bijis.

Pienāca kapteinis.

— Vai tu atkal krāso ar pelēko krāsu? — viņš jautāja.

— Labrīt, kapteiņa kungs! Jā. Bet es lāgā nezinu...

— Pie joda, ko tas nozīmē? Kāp zemē!

Es nokāpu. Taču tagad vairs nebiju apjucis, es jau biju izdomājis, ko teikt vajadzības brīdī, ja vien nojausmas mani nemaldināja.

Vispirms es centos kapteinim iestāstīt, ka ir vienalga, kādu krāsu lieto otrreizējai krāsošanai, bet kapteinis mani pārtrauca un teica:

— Kā tā — vienalga? Dzeltens uz pelēka izskatīsies nejēdzīgi, vai tu to nesaproti?

— Tad varbūt vajadzētu arī ar dzelteno krāsot divas reizes?

— Četras kārtas krāsas? Nē! Un cik tu esi izlietojis cinka baltumu? Vai tu maz zini, ka cinka baltums ir daudz dārgāks par okeru?

Šajā ziņā viņam bija taisnība, es visu laiku baiļojos no šā iebilduma. Tad es teicu skaidri un gaiši:

— Atļaujiet, kapteiņa kungs, nokrāsot māju pelēku.

— Pelēku? — viņš pārsteigts vaicāja.

— Tas atbilst šai mājai un tās novietojumam — pret mežu zaļo fonu. Es neprotu jums lāgā izskaidrot, kapteiņa kungs, bet mājai ir savs stils...

— Pelēks stils?

Viņš nepacietīgi pagājās dažus soļus uz priekšu, tad atkal pienāca man klāt.

Es izlikos vēl vientiesīgāks, bet gudrību droši vien man sūtīja debesis. Es teicu:

— Ak dievs, beidzot es atcerējos! Visu laiku es šo ēku iedomājos tikai pelēku. Šo domu es dzirdēju no jūsu kundzes.

Es viņu uzmanīgi vēroju. Viņš satrūkās kā dzelts un, acis iepletis, stingi raudzījās manī. Tad izvilka kabatas lakatiņu un pielika pie acīm, it kā gribēdams izberzēt gruzīti.

— Kundze? Vai viņa tā sacīja?

— Jā, es to skaidri atceros. Lai gan tas bija sen, tomēr...

— Dīvaini gan, — viņš noteica un devas projām. Es dzirdēju, ka viņš pagalmā skaļi nokāsējas.

Laiks aizritēja, bet es stāvēju un nezināju, ko iesākt. Krāsošanu turpināt es baidījos, lai pagalam nesakaitinātu kapteini. Es iegāju šķūnī, saskaldīju malku, un, kad biju atgriezies pie kāpnēm, kapteinis izbāza galvu pa otrā stāva logu un uzsauca:

— Nu labi, turpini, tik un tā puse jau nokrāsota! Kaut ko tādu gan neesmu vēl redzējis!

Viņš aizcirta logu, lai gan tas pirms tam bija plaši vaļā. Es turpināju krāsošanu.

Pagāja nedēļa, es lāgiem krāsoju, lāgiem grābu sienu. Grīnhusens bija labi iemanījies kartupeļu apkaplēšanā un siena grābšanā, turpretī vezumu sakraut galīgi nemācēja. Toties Nilsam visi darbi sekmēt sekmējās.

Kad es kungu māju jau krāsoju trešo reizi un pelēkās sienas ar baltajiem logu ietvariem vērta māju smalku un kundzisku, kādu pēcpusdienu pie manis pienāca kapteinis. Labu laiku viņš klusēdams vēroja mani, tad izvilka mutautiņu, it kā karstums viņu būtu galīgi nomocījis, un sacīja:

— Nu, ja tu esi jau tiktāl, lai ir arī pelēka. Man jāatzīst, ka viņas gaume nav slikta, ja viņa tā ir teikusi. Kaut gan tas ir ļoti dīvaini. Hm... Hm...

Es neatbildēju.

Kapteinis noslaucīja seju ar kabatas lakatiņu un teica:

— Šodien gan cepina! Jā, ko es gribēju sacīt, kopskats tiešām nav slikts. Viņai bijusi taisnība, es gribēju sacīt — tu esi izraudzījis īsto krāsu. Es skatījos no lejas — nudien skaisti. Nav nekādas jēgas pārkrāsot, ja tik daudz jau padarīts.

— Jums taisnība, kapteiņa kungs. Šī krāsa ļoti izceļ māju.

— Jā, jā, var teikt, ka izceļ. Vai viņa runāja arī par mežu? Es domāju — mana sieva. Ko viņa teica par mājas novietojumu pret zaļo fonu?

— Tas bija tik sen, bet es atceros, ka viņa runāja arī par mežu.

— Tas jau galu galā vienalga. Man jāatzīst, es negaidīju, ka iznāks tik labi. Bet vai tev pietiks baltās krāsas?

— Pietiks. Hm... Es apmainīju dzelteno pret balto. Kapteinis iesmējās, nogrozīja galvu un aizgāja. Tātad nojausma nebija mani maldinājusi.

Tikmēr, kamēr siena vākšana nebija pabeigta, tā aizņēma visu manu laiku. Toties pēc tam Nilss pa vakariem man palīdzēja, lapeni nokrāsoja tieši viņš. Pat Grīnhusens ķērās pie otas. Prast šo darbu viņš neprata un arī pats to apzinājās, tomēr es varēju viņam uzticēt sienas nogruntēšanu. Jā, Grīnhusens bija pavisam atkopies.

Visas ēkas jau bija nokrāsotas, tās vairs nevarēja ne pazīt. Mēs iztīrījām arī ceriņu saaudzi un mazo parku, un viss tagad izskatījās atjaunots. Kapteinis mums sirsnīgi pateicās.

Kad pienāca laiks pļaut rudzus, sākās rudens lietavas; tomēr mēs nepārtraucām ražas novākšanu, jo lāgiem atspīdēja arī saule. Mēs paspējām izžāvēt gandrīz visu labību. Rudzu druvas līka no vārpu smaguma, bet mieži un auzas vēl nebija nobrieduši. Saimniecība bija liela. Sēklas āboliņš jau bija sadīdzis, taču rāceņi lāgā neauga. Saknes vājas, kā mēdza teikt Nilss.

Kapteinis mani bieži sūtīja aiznest un pārnest pastu. Reiz viņš man iedeva nogādāt uz staciju vēstuli viņa sievai. Starp citu, viņš iedeva daudz vēstuļu, un šī atradās pašā vidū, uz tās bija viņas mātes adrese Kristiansandā. Kad es vakarā pārnācu mājās, kapteiņa pirmais jautājums bija:

— Vai tu nodevi vēstules?

— Jā, — es atbildēju.

Pagāja vēl pāris dienu. Lietainās dienās, kad mēs uz lauka nekā daudz nevarējām padarīt, kapteinis lika man šo to nokrāsot kungu mājas iekšienē. Viņš parādīja man šim nolūkam iegādātās lakas un krāsas un teica:

— Sāc ar kāpnēm. Krāso tās baltas, esmu jau pasūtījis sarkanu grīdceliņu. Pēc tam krāso logus un durvis. Taču pasteidzies, laika vairs nav daudz.

Šo kapteiņa domu es atzinu par labu. Ilgus gadus viņš bija staigājis apkārt svilpodams un nelicies ne zinis par savas mājas izskatu. Tagad viņam bija atvērušās acis, viņš bija it kā pamodies no miega. Viņš izvadāja mani pa abiem stāviem un parādīja visu, kas krāsojams par jaunu. Viņam sekodams, es redzēju daudz gleznu un krūšutēlu, lielajā istabā lielu marmora lauvu un Askevolda un pat izcilā Dāla gleznas.

Tie visi droši vien bija ģimenes dārgumi. Kundzes istaba otrajā stāvā šķita kā apdzīvota, katrs nieciņš atradās savā vietā, skapī karājās drēbes. Visa māja bija senatnīgi dižciltīga, griestus greznoja ciļņi, un sienas klāja zīda tapetes, taču tās vietām bija izbalējušas un atlupušas. Kāpnes bija platas un ērtas, ar laukumiņiem un sarkankoka margām.

Kad es krāsoju kāpnes, pie manis reiz pienāca kapteinis un teica:

— Ražas novākšana ir pilnā sparā, taču arī šo darbu nedrīkst atlikt, jo drīz pārbrauks mana sieva. Tiešām nezinu, ko iesākt. Ļoti gribētos savest kārtībā māju.

Tātad tajā vēstulē viņš aicināja sievu atpakaļ, es nospriedu un risināju tālāk savu domu. Ir jau pagājušas vairākas dienas, kopš nosūtīju viņa vēstuli, esmu bijis vairākas reizes pastā, bet kundzes atbildi neesmu saņēmis, es viņas rokrakstu pazīstu jau sešus gadus. Kapteinis droši vien iedomājas — ja viņš aicina sievu mājas, tad viņa tūlīt brauks. Var jau būt, ka viņam taisnība, kundze jau gatavojas ceļam. Kā lai es to zinu?

Krāsošanu vajadzēja steigšus pabeigt, tāpēc kapteinis pats aizgāja uz līdumu pēc Larsa Falkenberga un lika viņam strādāt uz lauka manā vietā. Nilss ar šādu maiņu nebija visai apmierināts, jo Larsam ne visai patika pakļauties cita pavēlei tur, kur viņš pats reiz bija visu izrīkojis.

Taču krāsošanu, kā izrādījās, varēja arī atlikt. Kapteinis vairākas reizes sūtīja zēnu uz pastu, tomēr vēstules no kundzes kā nebija, tā nebija. Droši vien viņa nolēmusi neatgriezties, pastāvēja arī tāda iespēja. Varbūt viņa domāja, ka ir sevi apkaunojusi, un lepnums liedza viņai atbildēt uz vīra aicinājumu. Tas viss varēja būt Krāsošana tika pabeigta, krāsa nožuva, pienāca sarkanā grīdsega, to piespieda pie pakāpieniem ar vara stienīšiem, kāpnes izskatījās krāšņas, logi un durvis spīdēt spīdēja, bet kundze neatgriezās. Nē, nē.

Mēs novācām rudzus un sākām pļaut miežus, bet kundze kā nebrauca, tā nebrauca.

Kapteinis staigāja pa ceļu uz priekšu un atpakaļ un svilpoja, viņš pēkšņi izskatījās sakrities. Bieži viņš stundām ilgi skatījās, kā mēs strādājam, bet neteica ne vārda. Ja Nilss viņam kaut ko vaicāja, viņš it kā izrāvās no savām domām, taču atbildēja nevilcinoties un sakarīgi. Nē, viņš nebija salauzts, un, ja viņš man likās novājējis, tad laikam tāpēc, ka Nilss bija apgriezis viņam matus.

Mani atkal sūtīja pēc pasta, un šoreiz bija vēstule no kundzes. Uz aploksnes bija Kristiansandas zīmogs. Es steidzos mājās, ieliku vēstuli citu sūtījumu vidū un nodevu kapteinim, kas stāvēja pagalmā.

— Paldies, — viņš teica un izskatījās gluži mierīgs, jo bija apradis ar vilšanos.

— Vai kaimiņi jau ražu novākuši? Kāds ir ceļš? — viņš mani iztaujāja, aplūkodams vēstuli pēc vēstules. Kamēr es atbildēju par ceļu un ražu, viņš bija nonācis pie kundzes vēstules un, savācis visus sūtījumus kopā, sāka mani izprašņāt vēl sīkāk. Viņš mācēja savaldīties un negribēja izrādīt satraukumu. Ieiedams iekšā, viņš vēlreiz pateicās un pameta ar galvu.

Nākamajā dienā kapteinis pats nomazgāja un ieeļļoja landaueru. Taču aizritēja divas dienas, iekāms viņš to izmantoja. Vakarā, kad mēs sēdējām un ēdām vakariņas, virtuvē ienāca kapteinis un teica, ka rīt viņam esot vajadzīgs viens cilvēks braucienam uz staciju. Viņš pats braukšot pretī kundzei, kas atgriežoties no ārzemēm.

Esot jābrauc ar landaueru, jo varot uznākt lietus. Nilss nolēma, ka iztikšot bez Grīnhusena.

Mēs, mājās palikušie, devāmies uz lauka. Darba bija daudz. Rudzi un mieži vēl nebija ievesti, turklāt vajadzēja vagot kartupeļus un kaplēt rāceņus.

Mums palīdzēja gan lopu meita, gan Ragnhilda, abas bija jaunas un izdarīgas.

Jauki būtu bijis strādāt kopā ar seno biedru Larsu Falkenbergu, bet, tā kā Larss ar Nilsu nesatika, tad noskaņa bija drūma un nomācoša.

Beidzot Nilss lika Larsam ņemt abus bēros un sākt rudens aršanu. Larss iespītējās un neklausīja. Viņš neesot dzirdējis, ka sāktu rudens aršanu, iekāms labība nav novākta.

— Tiesa kas tiesa, — Nilss piekrita, — bet mēs tev atradīsim tādu lauku, kur raža jau novākta.

Sākās ķīviņš. Larss teica, ka Evrebē vairs nav nekādas kārtības. Agrāk viņš gan darbus vadījis, gan kungiem dziedājis. Bet kas tagad? Pretīgi skatīties.

— Vai tu runā par rudens aršanu?

— Jā, tieši tā.

— Tu neko nesaproti, — Nilss atcirta. — Tu pat nezini, ka tagad visi ar arī siena un pļaujas laikā.

— Tas ir pārāk gudri priekš manis! — Un Larss izbolīja acis. — Bet tu jau te esi tas visgudrelis! Aitasgalva tāds!

Taču Larss neuzdrīkstējās Nilsam pretoties un nolēma art, kamēr pārbrauks kapteinis.

Man ienāca prātā, ka, aizbraucot no Evrebes, es Emmai biju atstājis veļu, tomēr nolēmu pagaidām neiet uz līdumu, jo Larss bija tik ērcīgs.

X

Kapteinis ar kundzi pārbrauca nākamajā dienā. Nilss un es gudrojām, vai neuzvilkt karogu. Es lāgā neuzdrīkstējos to darīt, bet Nilss, daudz neprātodams, vilka karogu augšā. Karogs lepni plandījās baltās kārts galā.

Es atrados tuvumā, kad kungi izkāpa no landauera. Kundze apstaigāja visu pagalmu, aplūkoja ēkas un sasita rokas. Es dzirdēju pārsteiguma pilnus izsaucienus, kad viņa bija ienākusi priekštelpā, — droši vien ieraudzīja kāpnes ar sarkano paklāju.

Tikko novietojis steliņģos zirgus, Grīnhusens apjucis pieskrēja pie manis un pavilka mani sāņus, lai kaut ko pačukstētu.

— Vadzi, te kaut kas nav kārtībā! Tā taču nav nekāda Falkenberga kundze! Vai kapteinis ar šo sievieti ir precējies?

— Nu, protams, Grīnhusen, kapteinis ir precējies ar savu sievu. Kādēļ tu man to jautā?

— Bet tā taču ir māsīca, tu vari man noraut galvu, ja šī nav tā pati! Pludināšanas darbu inženiera māsīca!

— Liecies mierā, Grīnhusen! Varbūt tā ir viņas māsa. Un, ja arī māsīca, kas tev par to?

— Tu vari man noraut galvu! Es viņu pulka reižu esmu redzējis pie inženiera.

— Varbūt viņa tiešām ir inženiera māsīca. Kāda mums tur daļa?

— Es viņu tūlīt pazinu, tikko viņa izkāpa no vilciena. Viņa arī skatījās uz mani un satrūkās. Viņa diezgan ilgi tā stāvēja, pat elpa viņai aptrūka. Un tu vēl gribi man iestāstīt... Es tikai kaut ko nesaprotu... Vai viņa ir no šejienes?

— Vai kundze izskatījās priecīga vai sadrūmusi? — es jautāju.

— Nezinu. Nē, bet tā ir viņa. — Grīnhusens šūpoja galvu un nekādi nespēja saprast, ka kundze un māsīca ir viena un tā pati persona. — Tu taču arī viņu redzēji pie inženiera, vai tu viņu nepazīsti?

— Kāda viņa izskatījās — vai priecīga?

— Priecīga? Varbūt arī priecīga. Kā lai es to zinu? Braucot viņa runāja tik ērmīgi, jau stacijā sāka tā runāt. Reizēm es nekā nesapratu. «Tagad ir svarīgi, vai es mācēšu atrast īstos vārdus,» viņa sacīja, «bet es tevi no visas sirds lūdzu man piedot,» viņa teica. — «Jā, un es arī,» viņš atbildēja. Vai tu kaut ko tādu esi dzirdējis? Un viņi abi raudāja. «Esmu licis nokrāsot ēkas un visu uzpost,» kapteinis teica. — «Vai tiešām?» viņa izsaucās. Un tad viņš runāja par kaut kādām viņas mantām, tās visas esot neaiztiktas, nezinu, par ko īsti viņš runāja. «Bet man šķiet, ka tās visas stāv turpat, kur stāvējušas,» viņš sacīja. Vai tu kaut ko tamlīdzīgu esi dzirdējis? «Tavas mantas,» viņš teica. Un tad kapteinis runāja par kādu Elīzabeti — par to viņš nemaz nedomājot un nekad neesot domājis. Tad kundze sāka gauži raudāt un izturējās pavisam savādi.

Taču par to, ka būtu bijusi ārzemēs, kā mums stāstīja kapteinis, viņa nebilda ne vārda.

Kur nu, viņa brauc no tā paša inženiera.

Es jau sāku nožēlot, ka biju paņēmis Grīnhusenu līdzi uz Evrebi. Nožēlot tagad bija par vēlu, tomēr es to nožēloju. Un es viņam visu pateicu skaidri un gaiši.

— Liec vērā, ka kundze pret visiem bijusi ļoti laba. tāpat arī kapteinis. Bet, ja tu nepievaldīsi savu garo mēli, tevi no šejienes padzīs. Ieteicu tev padomāt. Vieta un alga ir laba, tāpat ēdiens. To iegaumē un turi muti!

— Nu jā, tev taisnība, — Grīnhusens piekāpīgi atbildēja. — Es jau neko citu nesaku, tikai to, ka viņa ir uz mata tāda pati kā tā māsīca. Neko citu neesmu sacījis.

Bet tu nu gan esi cilvēks! Savu mūžu tādu vēl neesmu saticis. Varbūt viņas mati ir maķenīt gaišāki nekā tur tai māsīcai, tāpēc negribu apgalvot, ka viņām vienādā krāsā mati. To es arī neesmu teicis. Un, ja tu gribi zināt, ko es par viņu domāju, tad klausies: es domāju — viņa ir par labu, lai būtu šitā švauksta māsīca. Tieši to es domāju. Tas būtu nožēlojami, ja viņa būtu māsīca šitādam tipam, es to savam ienaidniekam nenovēlētu. Ne jau tās naudas dēļ, tu jau pats zini, ka mēs neesam no tiem, kas divu kronu dēļ lec uz ecēšām, tomēr no viņa puses bija nekrietni — iespiest man rokā naudu un vēlāk to pie galīgā aprēķina atvilkt. Vairāk es nekā neteikšu.

Tikai tu gan pēdējā laikā esi kļuvis pavisam jocīgs, tiklīdz es ko pasaku, tā uzreiz man uzbrūc. Ko tad es tādu teicu? Inženieris bija īsts gnīda, iedomājies, maksāja man tikai divas kronas dienā, turklāt pašam savs jāēd un jādzīvo, kur pagadās. Negribu nemaz vairāk ar tevi par to runāt, pateicu tikai to, ko domāju, ja tev tik ļoti gribējās zināt.

Taču visa Grīnhusena vāvuļošana liecināja, ka viņš kundzi pazinis un ne mirkli nešaubās, kas viņa ir.

Tagad viss bija kārtībā — kungi mājās, dienas saulainas, raža bagātīga. Ko vairāk vēlēties!

Kundze ar mani laipni sasveicinājās un teica:

— Evrebi vairs nemaz nevar pazīt, tu visu tik skaisti esi nokrāsojis. Kapteinis arī ir ļoti apmierināts.

Viņa šķita mierīgāka nekā tad, kad es viņu pēdējo reizi satiku uz viesnīcas kāpnēm.

Arī elpa viņai satraukumā neaizrāvās, kā ieraugot Grīnhusenu. «Laikam tāpēc, ka viņai patīkami ar mani satikties!» es iepriecināts nodomāju. Bet kāpēc viņa nav atmetusi savu jauno paradumu ātri mirkšķināt acis? Es kapteiņa vietā viņai to pateiktu. Turklāt pie deniņiem viņai ievilkušās tikko manāmas krunciņas, taču tās viņu nebūt nedara neglītu.

— Diemžēl es tomēr neesmu izvēlējusies šo skaisto pelēko krāsu, — viņa turpināja. — Šajā ziņā tu maldies.

— Laikam esmu ko sajaucis. Bet tas jau vienalga, kapteiņa kungs piekrita.

— Arī kāpnes ir gaužām skaistas, tāpat augšējās istabas. Tās kļuvušas divtik gaišas.

Man bija skaidrs — pati kundze vēlējās būt divkārt gaiša un divkārt krietna, es to labi sapratu. Viņai nez kāpēc šķiet, ka viņas pienākums ir izturēties pret mani ļoti laipni, bet es nodomāju: «Labi jau, labi, bet tagad pietiks.»

Tuvojas rudens. Jasmīni ceriņu saaudzē smaržo tik saldi un skurbinoši, bet pakalnos kokiem lapas jau sākušas sārtot un dzeltēt. Visā mājā nav neviena cilvēka, kas nepriecātos par kundzes atgriešanos. Arī karogam te sava loma — viss izskatās tik svētdienīgi, kalpones kundzei par godu apsējušas iestīvinātus priekšautus.

Vakarā es apsēžos uz akmens pakāpieniem, kas ved uz ceriņu saaudzi. Pēc karstās dienas no jasmīniem vilnīt vilnī smarža. Pienāk Nilss un apsēžas man blakus.

— Tagad mūsmājā vairs nav viesu. Un, cik man zināms, nav arī vairs iedzeršanas. Vai tu pēc kapteiņa pārbraukšanas no nometnes pa naktīm esi dzirdējis troksni un ālēšanos?

— Nē.

— Nu jau pagājuši divarpus mēneši. Kā tu domā, vai neņemt nost šito? — Nilss jautāja un norādīja uz savu atturībnieka nozīmi. — Kapteinis vairs nedzer, kundze arīdzan atgriezusies, nav nekādas jēgas vairs plātīties.

Viņš iedod man nazi, un es noārdu atturībnieka zīmi viņam no svārku atloka.

Kādu brīdi mēs parunājamies. Nilsam galvā tikai domas par saimniecības darbiem.

— Jā, rītvakar mums ar dievpalīgu gandrīz visa raža jau būs zem jumta, — viņš sacīja. — Un tad mēs sēsim ziemas rudzus. Vai tas nav dīvaini, Larss te gadiem ilgi sēja ar sējammašīnu un bija pārliecināts, ka tā ir vispareizāk. Bet mēs sēsim ar rokām.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka te ir tāda augsne. Paskaties uz kaimiņu tīrumiem, viņš jau pirms kādām trim nedēļām iesēja rudzus ar mašīnu, bet vēl nav sadīguši. Mašīna pārāk dziļi iesēj graudus.

— Vai tu mani, kā šovakar smaržo jasmīni?

— Jā, ar miežiem un auzām arī pēc dažām dienām būsim galā. Bet tagad laiks iet pie miera.

Nilss piecēlās, bet es paliku sēžam. Nilss paveras debesīs un pareģoja rīt jauku laiku, un tad piebilda, ka te, dārzā, vajadzētu nopļaut šo lekno zāli.

— Vai tu vēl te paliksi? — viņš pēkšņi jautāja.

— Es, vai? Nē, man arī laiks likties gulēt.

Nilss pagāja dažus soļus, bet tad atgriezās un sacīja:

— Pietiek tev te sēdēt. Nāc, iesim.

— Ak šitā, — es atsaku un tūdaļ pieceļos. Es sapratu, ka Nilss te atnācis tādēļ, lai mani aizvestu projām, un viņam šajā ziņā ir savs iegansts.

Vai tiešām viņš būtu mani izpratis? Jā, bet ko gan? Vai tad es pats zinu, kādēļ nācu šurp sēdēt? Atceros, ka gulēju uz vēdera un košļāju zāles stiebru. Kungu mājas otrā stāvā kādā istabā dega gaisma, es skatījos uz to. Tas arī viss.

Es nemaz nebiju ziņkārīgs, tomēr vaicāju Nilsam, kas noticis.

— Itin nekas. Kalpones man tikai teica, ka tu te guļot, un es atnācu. Kas tad varēja notikt?

«Nu tad jau kalpones būs mani izpratušas,» es īgni nodomāju. «Tā būs Ragnhilda, šis sātana meitietis, viņai ir tik asa mēle, viņa droši vien būs pateikusi vēl kaut ko, tikai Nilss negrib sacīt. Un ej nu sazini, vai pati kundze nav mani ieraudzījusi pa savas istabas logu!» Es nolēmu būt vienaldzīgs un salts kā ledus līdz pašam mūža galam.

Ragnhildai tagad ir zaļa dzīve. Biezais paklājs uz kāpnēm noslāpē soļus, tāpēc viņa jebkurā acumirklī var klusām staigāt augšā un lejā.

— Es kundzi nesaprotu, — Ragnhilda saka. — Tagad viņa pārbraukusi mājās, viņai vajadzētu justies līksmai un laimīgai, bet viņa raud un bēdājas. Kapteinis viņai šodien saka; «Esi taču prātīga, Lovīz!» — «Piedod, es vairs tāda nebūšu,» kundze atbild un raud tāpēc, ka nav bijusi prātīga. Viņa katru dienu apgalvo, ka tāda vairs nebūs, bet viss paliek pa vecam. Nabadzīte, šodien viņai tā sāpēja zobi, ka viņa raudāja skaļā balsī.

— Ej labāk rakt kartupeļus, Ragnhild, mums nav laika kulstīt mēli! — Nilss viņai uzsauca.

Mēs atkal visi strādājam uz lauka. Darba ir atliku likām, Nilss baidās, ka nopļautā labība varētu sadīgt, tādēļ iesaka to pārvest mājās vēl mitru. Labi! Bet tad mums vienā rāvienā jāizkuļ lielākā daļa labības un graudi jāizber žāvēties pa visām grīdām. Pat saimes istabā grīdu klāj bieza kārta graudu. Bet vai mums tik vien rūpju kā žāvēšana? Darbu bez gala, un viss ir steidzams. Laiks atkal apmeties slikts un var kļūt vēl sliktāks, tāpēc nedrīkst kavēties. Kad būsim beiguši kulšanu, mitrie salmi jāsakapā un jāapkaisa ar sāli, kamēr vēl nav sapelējuši. Taču tas nebūt nav viss. Darba vēl kalniem. Grīnhusens un kalpones rok kartupeļus. Nilss izmanto dārgo laiku un pēc lietavām apsēj vēl dažus ārus ar ziemas rudziem, zēns ar ecēšām viņam seko. Larss Falkenbergs joprojām ar. Lāga Larss ir kļuvis pavisam rāms pēc kungu pārbraukšanas. Ja zeme tīrumā no lietus pārāk uzrūgusi, viņš uzar papuvi, bet, tikko pāris dienu atspīdējusi saule un pūtis vējš, viņš atgriežas tīrumā.

Darbs veicas labi. Pēcpusdienās mums pievienojas arī kapteinis. Mēs ievedam pēdējo labību.

Kapteinis lauku darbos nav nekāds nepraša. Būdams liels un spēcīgs, viņš dod augšā auzas veseliem vāliem, patlaban viņš krauj jau otru vezumu.

Kundze iznāk no mājas un dodas šurp. Viņas acis mirdz, droši vien viņai patīk redzēt vīru strādājam.

— Dievs palīdz! — viņa novēl.

— Paldies! — kapteinis atbild.

— Tā mēdz teikt pie mums Nurlandē, vai ne? — viņa turpina.

— Ko, ko?

— Tā saka pie mums Nurlandē.

Kapteinis nepārtrauc darbu, salmi čaukst, viņš lāgā nedzird sievas vārdus un bieži pārvaicā. Tas viņus abus kaitina.

— Vai auzas ir nobriedušas? — kundze jautā.

— Jā, paldies dievam.

— Bet vēl nav izžuvušas.

— Nedzirdu, ko tu saki!

— Es nekā neteicu!

Ilgs, netīkams klusums. Kapteinis reizēm mēģina uzjautrināt viņu ar kādu asprātību, taču atbildi nesaņem.

— Tātad tu esi atnākusi mūs pārbaudīt? — viņš joko. — Vai kartupeļu laukā jau esi bijusi?

— Vēl ne, bet es varu iet, ja tev netīk mani redzēt, — kundze atbild.

Šādos vārdos klausīties bija nomācoši, es laikam gan biju saraucis uzacis, lai izrādītu nepatiku. Piepeši atcerējos, ka aiz zināma iemesla gribēju būt vienaldzīgs un salts kā ledus, tāpēc saraucu uzacis vēl vairāk.

Kundze skatījās tieši uz mani un vaicāja:

— Kāpēc tu rauc pieri?

— Ko, vai tu rauc pieri? — jautāja arī kapteinis un piespiesti iesmējās.

Kundze uzreiz to izmantoja, sacīdama:

— Tagad tu dzirdēji gluži labi.

— Rimsties, Lovīz! — kapteinis izsaucas.

Kundzes acis aizmigloja asaras, vēl mirkli viņa stāvēja, tad saliekusies aizskrēja aiz kāda statiņa. Kapteinis viņai sekoja:

— Kas tev noticis, Lovīz, vai tu vari beidzot man to pateikt?

— Nekas, itin nekas! Ej prom! — viņa atbildēja.

Es dzirdēju, ka viņa sāk vemt un vaimanāt: — Ak dievs, palīdzi man!

— Mana sieva šodien jūtas nevesela, tikai mēs abi nesaprotam, kas tā par kaiti, — kapteinis man sacīja.

— Stāsta, ka apkaimē esot izplatījusies kāda dīvaina slimība, — es atbildēju, lai tikai kaut ko teiktu. — Nez kāds rudens drudzis. Dzirdēju par to runājam pastā.

— Tiešam? Dzirdi, Lovīz! — viņš uzsauca sievai. — Apkaime esot kāda dīvaina slimība, būs pielipusi arī tev.

Kundze neatbildēja.

Mēs joprojām krāvām auzas vezumā — statiņu pēc statiņa, līdz beidzot kundzei vairs nebija kur paslēpties. Pēc nelabuma viņa izskatījās gaužām bāla.

— Vai lai es tevi pavadu uz mājām? — kapteinis vaicāja.

— Nē, pateicos, nav vajadzīgs! — viņa atbildēja un devas projām.

Kapteinis palika uz lauka līdz pašam vakaram un palīdzēja mums ievākt ražu.

Bet nu atkal viss bija pagalam! Kapteinis un viņa kundze jutās pavisam nelāgi.

Šīs nesaskaņas nebija tādas, ko ar labu gribu, kā teiktu gudri cilvēki, varētu izlīdzināt. Tā bija nepārvarama nesaderība, nesaderībā pašos pamatos. Galu galā kundze atklāti ignorēja savus sievas pienākumus un vakaros ieslēdzās savā istabā.

Ragnhilda bija dzirdējusi, ka kapteinis aizvainots runājis ar sievu caur durvīm.

Taču šovakar kapteinis bija pieprasījis, lai kundze pirms gulētiešanas ielaiž viņu savā istabā, kur notika pamatīga izskaidrošanās. Viņi abi bija izrādījuši vislabāko gribu, lai varētu saprasties, bet tas nebija iespējams, bija jau par vēlu. Mēs, Nilss un es, sēdējām virtuvē un klausījāmies, ko stāsta Ragnhilda, un es nekad nebiju redzējis Nilsu tik nomāktu.

— Ja arī šoreiz viņi nesapratīsies, tad visam beigas, — viņš sacīja. — Vasarā es domāju, ka mūsu kundze patiesībā pelnījusi krietnu pērienu, bet tagad saprotu, ka viņu apsēdis nelabais. Vai viņa teica, ka atkal grib iet savu ceļu?

Jā, jā, kā tad, — Ragnhilda atbildēja un turpināja savu stāstu. Kapteinis jautājis, vai tik kundze nav saslimusi ar šo jauno kaiti, bet kundze atbildējusi, ka pretīgumu, ko viņa jūtot pret vīru, diezin vai varot saukt par slimību. «Tu pret mani jūti pretīgumu?»

— «Jā, brēcošu pretīgumu. Tava vaina tā, ka tu briesmīgi daudz ēd.» — «Vai tiešām?» kapteinis jautājis. «Bet tā taču nav nekāda vaina, katrs cilvēks ēd tik, cik grib.» — «Bet, kad es ilgi tevī skatos, man kļūst nelabi.» — «Toties dzert es tagad nedzeru, tagad ir daudz labāk, nekā bija agrāk.» — «Nē, nē, daudz sliktāk.» Uz to kapteinis atbildējis: «Patiesību sakot, tev pret mani vajadzētu būt iecietīgākai — par gandarījumu, ka es pret tavu vasaras izdarību arī izturējos iecietīgi.» — «Jā, tas tiesa!» kundze izsaukusies un sākusi raudāt. — «Tas man nedod miera ne dienu, ne nakti, bet es taču tev nekā nepārmetu,» kapteinis sacījis. — «Nepārmet, ne, ne,» kundze atkārtojusi un sākusi raudāt vēl stiprāk. — «Es taču lūdzu tevi atgriezties mājās,» viņš teicis. Tad nu kundzei licies, ka viņš aplam sevi izceļ, viņa mitējusies raudāt, atmetusi galvu un teikusi: «Jā, ja tu mani sauci atpakaļ tikai tās vienas lietas dēļ, tad labāk nebūtu saucis!» — «Kādas lietas dēļ?» viņš vaicājis. «Tu vienmēr dari tikai to, ko gribi, ne par ko citu tu nedomā, tu pat nepieskaries flīģelim, tikai klīsti apkārt kā ēna, un tev nekādi nevar izdabāt. Vakaros tu aizslēdz savas istabas durvis man deguna priekšā. Nu labi, ieslēdzies vien!» — «Vai zini, es tev teikšu, tieši tev nav iespējams izdabāt,» kundze atcirtusi. «Es ceļos un guļos ar vienu vienīgu domu — neatgādināt tev to, kas notika vasarā. Tu apgalvo, ka man nekā nepārmetot.

Tomēr, mīļais draugs, līdzko rodas izdevība, tu man to atgādini. Reiz es pārteicos un nosaucu tevi par Hugo. Ko tu darīji? Tu varēji man palīdzēt un nelikties par to zinis, bet tu tikai saviebies un teici: «Mani nesauc par Hugo!» Es taču pati zinu, ka tevi nesauc par Hugo, un rūgti nožēloju šo pārteikšanos.» — «Tur jau ir tā lieta —vai tu tiešām to rūgti nožēloji,» kapteinis viņu pārtrauca. — «Jā, es ļoti sev pārmetu.» — «Man gan tā neliekas. Manuprāt, tu esi ar sevi ļoti apmierināta.» — «Bet tu? Vai tu domā, ka esi bez vainas?» — «Bet uz tava flīģeļa vēl joprojām ir dažas Hugo ģīmetnes, un es neesmu manījis, ka tu tās gribētu novākt, kaut gan es simtiem reižu esmu licis tev saprast, ka to vēlos, gandrīz vai lūdzis.» — «Ak, tev nedod miera tās ģīmetnes!» viņa atbildējusi. Bet kapteinis atcirtis: «Jā, tikai nepārproti mani, ja tu tās tagad noņem, tam vairs nav nekādas nozīmes, jo esmu simtiem reižu lūdzies, lai tu to darītu. Ja tu pati tās labprātīgi būtu sadedzinājusi pirmajā dienā pēc atgriešanās, tad visa tava rīcība vairs neliktos tik nekrietna. Taču tās vēl joprojām atrodas tavā istabā, tāpat tur mētājas grāmatas ar viņa vārdu. Arī uz tava mutautiņa ir viņa iniciāļi.» — «Tu runā tikai aiz greizsirdības, es nesaprotu, kas tur tik briesmīgs,» kundze teikusi.

«Es nevaru viņu pilnīgi izdzēst no atmiņas, kā tu vēlies, tā uzskata arī mans tēvs un māte. Es taču ar viņu dzīvoju, biju viņa sieva.» — «Viņa sieva?» — «Jā, tā to nosaucu. Ne jau visi skatās uz manām attiecībām ar Hugo tā kā tu,» Tad kapteinis ilgi klusējis, tikai šūpojis galvu. «Un, starp citu, pie visa esi vainīgs tu pats,» kundze atkal ierunājusies. «Tu toreiz aizbrauci līdzi Elīzabetei, lai gan es lūdzu to nedarīt.»

Kapteinis vēl brīdi klusējis, bet tad teicis: «Jā, es toreiz darīju negudri.» — «Jā, tā tas bija,» kundze atbildējusi un sākusi raudāt. «Tu nekā negribi dzirdēt. Tagad tu man visu mūžu pārmetīsi par Hugo, bet pats savu rīcību neatceries.» — «Starpība tikai tā,» kapteinis sacījis, «ka es ar šo sievieti neesmu dzīvojis, nekad neesmu bijis viņas vīrs, kā tev labpatīk izteikties.» Kundze tikai nopūtusies. «Saproti, nekad!» kapteinis izsaucies un uzsitis ar dūri pa galdu. Kundze satrūkusies. «Bet tad es nesaprotu — kāpēc tu mūžīgi viņu lenci, slēpies ar viņu lapenē, nez kādos nostūros?» — «Nē, lapenē slēpies tu,» viņš atbildējis. — «Jā, vainīga vienmēr esmu es!» viņa atcirtusi, — «Elīzabeti es aplidoju tāpēc, ka gribēju atgūt tevi!» Kundze brīdi pārdomājusi, tad pietrūkusies kājās, apskāvusi vīru un teikusi: «Ai, tad taču tu mani mīlēji! Es domāju, ka tava mīlestība beigusies. Tu jau biji vairākus gadus no manis atsvešinājies, vai atceries? Cik nejēdzīgi viss iznācis! Es nezināju... es nedomāju ... Un tu tomēr esi mani mīlējis! Dārgais, tad taču viss atkal ir labi!» — «Apsēdies,» viņš sacījis.

«Nelaime tikai tā, ka kopš tā laika daudz kas ir noticis.» — «Kas tad?» — «Redzi nu, tu jau to visu esi aizmirsusi. Atļauj man vaicāt — vai tu to nožēlo?» Tad kundze atkal kļuvusi salta un sacījusi: «Ak tu domā par Hugo? Kas bijis, tas bijis, to nevar atsaukt.» — «Tā nav atbilde uz manu jautājumu.» — «Vai es to nožēloju?

Bet tu? Vai tad tu nemaz neesi vainīgs?» Tad kapteinis piecēlies un sācis staigāt pa istabu. «Nelaime tā, ka mums nav bērnu,» kundze sacījusi. «Man nav meitas, kuru es varētu audzināt tā, lai viņa kļūtu labāka par mani.» — «Esmu par to domājis,» kapteinis atbildējis. «Varbūt tev ir taisnība!» Un tad viņš nostājies sievai pretī un teicis: «Mums pāri gāzusies smaga lavīna, Lovīz. Bet vai mēs, ja esam palikuši dzīvi, nenovāksim akmeņus, baļķus un gruvešus — visu to. kas gadiem ilgi pār mums gūlies, lai atkal brīvi uzelpotu? Tev taču vēl var būt meita!» Tad kundze piecēlusies, gribējusi kaut ko teikt, bet neuzdrīkstējusies, «Jā,» viņa tikai atbildējusi. — «Tu tagad esi nogurusi un satraukta, padomā par to, ko tev teicu, mazliet vēlāk. Ar labu nakti, Lovīz!» — «Ar labu nakti!»

XI

Kapteinis teica Nilsam, ka tiesības izcirst mežu labprāt atdotu kādam citam vai arī pārdotu visu meža gabalu. Nilss to saprata tādējādi, ka kapteinis negrib laist savā īpašumā svešus cilvēkus. Tātad viņam ar kundzi attiecības nav uzlabojušās.

Mēs joprojām rakām kartupeļus, un, tā kā krietni daudz jau bijām norakuši, tad varējām atvilkt elpu. Tomēr darbu vēl daudz, esam nokavējuši rudens aršanu, un tagad abi ar Larsu Falkenbergu staigājam pakaļ arklam.

Nilss ir liels savādnieks, viņš pēkšņi Evrebē jutās tik nelāgi, ka gribēja uzteikt darbu un braukt projām. Bet viņu atturēja kauns. Nilsam bija visai skaidrs uzskats par darba vīra godu, tas bija pārmantots no paaudzes uz paaudzi. Zemnieka dēls taču nevarēja izturēties kā klaidonis. Turklāt viņš te bija nostrādājis pārāk īsu laiku, lai savestu kārtībā saimniecību, — tikai šogad, kad viņš bija dabūjis palīgus, varēja daudzmaz kārtīgi saimniekot. Tagad viņš jau varēja saskatīt savu pūliņu augļus. Cik bagāta raža! Arī kapteinis pēc ilgiem gadiem dabūja nopriecāties par bagāto ražu.

Tagad varēs pārdot daudz labības.

Tagad Nilss rīkotos pavisam negudri, pamezdams Evrebi. Viņam tikai visādā ziņā jāaiziet uz savu māju draudzes ziemeļu galā. Viņš izprasījās divas brīvdienas, kad kartupeļi jau bija norakti. Laikam viņu tur mājās gaida kaut kas svarīgs, varbūt jāsatiek sava meitene, tā mēs nodomājam. Nilss atgriezās tikpat mundrs un izveicīgs un no jauna ķērās pie darba.

Reiz mēs sēdējām virtuvē un ēdām pusdienas, pēkšņi ieraudzījām, ka kundze lielā uztraukumā izskrien pa galvenajam durvīm un metas projām pa ceļu. Iznāca kapteinis un sauca: «Lovīz, paklau, Lovīz. uz kurieni tu skrien?» Bet kundze tikai atcirta: «Liec mani mierā!»

Mēs saskatījāmies. Ragnhilda piecēlās no galda, lai sekotu kundzei.

— Jā, tu dari pareizi, — Nilss kā allaž mierīgi noteica. — Bet vispirms ieej viņas istabā un paraugies, vai viņa tas ģīmetnes novākusi.

— Tās tur stāv, kā stāvējušas, — Ragnhilda atbildēja un aizgāja.

Mēs dzirdējām, ka pagalmā kapteinis viņai teica:

— Ej nu pieskati kundzi, Ragnhild! Neviens no mums negribēja pamest kundzi savam liktenim, visi par viņu rūpējās.

Mēs atkal devāmies uz tīrumu. Nilss man teica:

— Viņai vajadzēja novākt tās ģīmetnes. Viņa nerīkojas pareizi, turēdama tas redzamā vietā. Tā ir liela aplamība.

«Ko tu no visa tā sajēdz!» es nodomāju. Turpretī es tik labi pazinu cilvēkus, biju savos klaiņojumos daudz ko mācījies. Es gribēju Nilsu mazliet pārbaudīt, varbūt viņš tikai izliekas.

— Es brīnos, kāpēc kapteinis pats jau sen nav sadedzinājis šīs ģīmetnes, — es sacīju.

— Nē, es arī to nebūtu darījis, — Nilss atteica.

— Kāpēc ne?

— To nāktos darīt nevis man, bet viņai. Brīdi mēs soļojām klusēdami. Tad Nilss sacīja vārdus, kas liecināja par viņa nekļūdīgo nojautu:

— Nabaga kundze! Viņa droši vien nevar atgūties no sava nepareizā soļa, tas viņu salauzis. Cita izskaidrojuma te nav. Ir cilvēki, kas paklūp, atkal pieceļas un mierīgi iet tālāk, neko nebēdādami par zilumiem, bet ir tādi, kas vairs nespēj piecelties.

— Jā, bet man šķiet, ka viņa uz to neskatās pārlieku nopietni, — es iebildu, lai Nilsu tālāk pārbaudītu.

To mēs nezinām, manuprāt, viņa visu laiku bijusi kā apmāta, — viņš atbildēja. — Viņai, protams, jādzīvo vien tālāk, bet varbūt viņai vairs nav nekādas iekšējas saskaņas. Es to īsti neizprotu, bet es domāju saskaņu pašā cilvēkā. Nu jā, viņa, protams, var ēst, smieties un gulēt, tomēr... Es nupat mājās pavadīju vienu tādu pašu pēdējā gaitā.

Es vairs nespēju izlikties salts un gudrs, bet jutos muļķīgs un apkaunots.

— Ak tā? Un viņa nomira?

— Jā. Viņa gribēja mirt. — Tad Nilss pēkšņi sacīja: — Jā, tagad tu kopā ar Larsu ej art. Daudz darba jums vairs nav palicis.

To teicis, viņš aizgāja savu ceļu un es — savu.

Es domāju: «Varbūt viņš runāja par savu māsu, bijis viņu apbedīt. Ak, tu debesu tēvs, ir cilvēki, kas nespēj to pārdzīvot, tas viņus satriec pašos pamatos, tas ir kā revolūcija! Viss ir atkarīgs no tā, cik nocietinājies ir cilvēks. Neko nebēdā par zilumiem, ka sacīja Nilss.» Pēkšņi man kaut kas iešaujas prātā: ja nu tā nav viņa māsa, bet iemīļotā meitene?

Un dīvainas domu asociācijas dēļ es atcerējos savu veļu. Nolēmu aizsūtīt pēc veļas zēnu.

Iestājās vakars.

Pie manis pienāca Ragnhilda un lūdza, lai es paliekot nomodā, viņai esot nemierīga sirds kungu dēļ. Meitene bija stipri satraukta un nokrēslī neuzdrīkstējās sēdēt citur kā man uz ceļgaliem. Tiklīdz viņa uztraucās, tā kļuva maiga un pieglaudīga, maiga un pieglaudīga.

— Vai tu drīksti te palikt? Vai atstāji kādu virtuvē? — es jautāju.

— Jā, virēja dzirdēs, ja zvanīs. Zini, es esmu kapteiņa pusē, visu laiku esmu bijusi.

— Tikai tāpēc, ka viņš ir vīrietis.

— Nieki!

— Tev nu gan vajadzētu aizstāvēt kundzi.

— To tu saki tāpēc, ka viņa ir sieviete, — Ragnhilda atcirta. — Bet tu nezini to, ko zinu es. Kundze izturas nesmuki. Mēs par viņu neliekoties ne zinis, viņa sacīja, ļaujot viņai aiziet postā. Vai tu kaut ko tādu esi dzirdējis? Es taču viņu nekad neizlaižu no acīm, staigāju pa pēdām. Vai tad drīkst tik slikti izturēties?

— Es nekā negribu zināt, — es sacīju.

— Vai tu domā, ka es noklausījos? Tu esi jucis! Viņi runāja manā klātbūtnē.

— Ak tā? Labi, paliksim te, kamēr tu drusku nomierināsies, tad iesim lejā pie Nilsa.

Ragnhilda tovakar bija tik maiga un mīlīga, viņa mani apskāva, jo biju izturējies pret viņu laipni. Cik neparasta meitene!

Un tad mēs gājām pie Nilsa.

Es teicu:

— Ragnhilda domā, ka vienam no mums vajadzētu kādu laiku palikt nomodā.

— Jā, tur tiešām ir pavisam bēdīgi, — Ragnhilda iesāka, — ļaunāk nekā jebkad agrāk. Dievs vien zina, ko darīs kapteinis, varbūt arī neies gulēt. Ak, jā, viņa mīl kapteini, un viņš mīl kundzi, tikai viss sanācis tik ļauni. Kad viņa šodien izskrēja no mājas, kapteinis stāvēja pagalmā un man uzsauca: «Pieskati kundzi, Ragnhild!» Un es viņai sekoju. Viņa bija apstājusies aiz kāda koka ceļmalā, stāvēja un raudāja, un man uzsmaidīja. Es gribēju viņu pārvest mājās, bet viņa sacīja — mēs par viņu neliekoties ne zinis, tāpēc esot vienalga, kur viņa atrodoties. «Mani sūtīja kapteinis,» es teicu. — «Vai tiešām viņš to darīja?» viņa jautāja. «Nupat, vai viņš tevi sūtīja nupat?» — «Jā,» es atbildēju. — «Nu tad pagaidi mazliet!» viņa teica. Un tā viņa nostāvēja vēl labu laiciņu. «Ņem tās pretīgās grāmatas, kas mētājas manā istabā, un sadedzini,» viņa ierunājās. «Ai, nē, es pati tās sadedzināšu, bet pēc vakariņām es tev piezvanīšu, un tad tu uznāc augšā,» viņa sacīja. — «Labi,» es atteicu. Un tā man izdevās viņu atvest atpakaļ.

Iedomājieties, viņa ir stāvoklī, — Ragnhilda piepeši sacīja.

Mēs skatījāmies cits uz citu. Nilsa vaibsti it kā izplūda, viņš it kā saduga, acis kļuva miglainas. Kāpēc šie vārdi viņam tā ķērās pie sirds? Lai kaut ko teiktu, es vaicāju:

— Un kundze teica, ka zvanīs pēc tevis?

— Jā, un viņa piezvanīja. Viņa gribēja runāt ar kapteini, bet baidījās un tāpēc vēlējās paturēt mani pie sevis. «Aizdedzini sveci un salasi visas pogas, kas man izbira uz grīdas,» viņa sacīja. Tad viņa pasauca kapteini. Es aizdedzināju sveci un sāku lasīt pogas, tās bija dučiem un dažnedažādas. Ienāca kapteinis. «Es tikai tev gribēju pateikties,» kundze sacīja, «ka tu biji tik labs un sūtīji pēc manis Ragnhildu. Dievs lai tev par to atmaksā!».....

«Labi, labi, mīļais draugs.» Viņš pasmaidīja. «Tu biji tik nervoza.» — «Jā, es esmu nervoza,» viņa atbildēja, «bet gan tas pāries. Nē, nelaime tā, ka man nav meitas, kuru es varētu izaudzināt par labu cilvēku. Manai dzīvei nav nekādas jēgas.» Kapteinis apsēdās uz krēsla. «Nu jā,» viņš teica. — «Tu saki — nu jā? Grāmatās tā rakstīts — ak, šīs pretīgās grāmatas! Ragnhild, ņem tās un sadedzini!» viņa teica. «Nē, tagad es pati tās saplēsīšu un iemetīšu ugunī!» viņa izsaucās. Un tad viņa tiešām sāka plēst grāmatas un mest krāsnī. «Nevajag tā uztraukties, Lovīz,» kapteinis ierunājās. — «Klosterī, man atliek tikai iet klosterī. Bet tur taču mani neņems. Man vairs nav nekādas izejas. Tu domā — ja smejos, es tiešām smejos, bet man ir tik smagi, ka smiekli nenāk ne prātā.» — «Vai tev zobi vairs nesāp.» — kapteinis jautāja. — «Tu taču zini, ka zobi man nemaz nesāp.» — «Nē, to es nezināju.» — «Ak nezināji?» — «Nē.» — «Ak dievs, vai tad tu nesaproti, kas ar mani ir?» Kapteinis tikai raudzījās uz viņu un nekā neatbildēja. «Es taču esmu ... Tu teici, ka man vēl varot būt meita, vai atceries?» Es palūkojos uz kapteini...

Ragnhilda pasmaidīja, pakratīja galvu, tad turpināja: — Dievs lai man piedod, ka es iesmējos, bet kapteiņa seja kļuva tik jocīga, briesmīgi muļķīga. «Vai tad tu agrāk to nemanīji?» kundze jautāja. Kapteinis paraudzījās uz mani un teica: «Ko tu tur pinies kā vista pa pakulām?» — «Es viņu lūdzu salasīt pogas, kas man izbira,» kundze sacīja. — «Nu jau esmu visas salasījusi,» es atbildēju. — «Jau?» kundze vaicāja un piecēlās. «Palūkosim!» Viņa paņēma kārbiņu un ļāva tai izkrist no rokām. Pogas atkal izbira uz grīdas. Tās aizripoja uz visām pusēm — zem galda un pagultē, un pie pavarda. «Nē, kaut kas neredzēts!» kundze izsaucās. Bet viņa tūdaļ uzņēma valodu:

«Padomā tikai, tu neesi pamanījis, ka es — kā ir ar mani!» — «Vai tās pogas nevar palikt uz grīdas līdz rītam?» kapteinis jautāja. — «Jā, kāpēc ne,» kundze atbildēja.

«Baidos tikai, ka varu kādai uzmīt un pakrist. Neesmu vairs tik lokana, pati nevaru tās salasīt, bet labi, lai paliek!» Un viņa sāka glaudīt vīra roku. «Mīļais, mīļais!» viņa sacīja. Kapteinis atvilka roku. «Ak tā, tu man dusmo,» viņa bilda, «bet kādēļ tad tu rakstīji, lai braucu mājās?» — «Mīļā Lovīz, mēs te neesam vieni,» viņš atbildēja. — «Bet tev taču jāzina, kāpēc tu rakstīji!» — «Tāpēc, ka cerēju — viss atkal būs labi.»

— «Bet tā tas nav, vai ne?» — «Nē.» — «Bet ko tu domāji, kad sēdēji un rakstīji?

Vai par mani? Ka atkal vēlies mani redzēt? Es nesaprotu, ko tu tad domāji.» — «Nu jau Ragnhilda visas pogas salasījusi,» kapteinis sacīja. «Ar labu nakti, Ragnhild!»

— Un tad tu aizgāji?

— Jā, bet neuzdrīkstējos aiziet nekur tālu. Ticiet man, kundzei nemaz negribējās, lai es eju projām, tāpēc man vajadzēja palikt viņas tuvumā. Un, ja kapteinis iznāktu un kaut ko iebilstu, es viņam atbildētu, ka nedrīkstu pamest kundzi. Viņš, protams, neiznāca ārā, viņi turpināja savu sarunu. «Es zinu, ko tu domā,» kundze teica. «Var gadīties, ka tu... ka tas nemaz nav tavs bērns,» viņa sacīja. «Tas tiešām tā var būt, bet dievs vien to zina, ar kādiem vārdiem lai izlūdzos tev piedošanu,» viņa turpināja un sāka raudāt. «Ak, dārgais, piedod man, piedod!» viņa sauca un nometās uz ceļiem.

«Tu taču redzēji, ka es aizsviedu prom grāmatas, mutautiņus ar viņa iniciāļiem esmu jau sadedzinājusi, un tur guļ viņa grāmatas, tu pats redzi.» — «Jā, un tur guļ vēl viens mutautiņš ar tiem pašiem iniciāļiem,» kapteinis atteica. «Ak, Lovīz, cik viegli tu domā mani aptīt ap pirkstu!» Kundze jutās sarūgtināta par šiem vārdiem.

«Man žēl, ka tu ieraudzīji šo mutautiņu, to es vasarā būšu paņēmusi līdzi no pilsētas, neesmu vēl paguvusi pārskatīt savu veļu. Bet tam taču nav tik liela nozīme!

Vai ne?» — «Protams, ne,» viņš atbildēja. — «Un, ja tu gribētu mani uzklausīt,» viņa atsāka, «tad dabūtu zināt, ka... ka tas ir tavs bērns. Kāpēc gan lai tas nebūtu tavs? Es tikai to lāgā neprotu izskaidrot.» — «Paliec sēžam!» kapteinis sacīja. Taču kundze bija viņu pārpratusi, viņa piecēlās un teica: «Jā, redzi nu, tu pat nevēlies mani uzklausīt. Bet tagad es tev gribu vaicāt pavisam nopietni: kādēļ tu mani aicināji atpakaļ, kāpēc neatstāji tur, kur biju?» Tad kapteinis sāka runāt par cilvēku, kas uzaudzis cietumā. Ja tādu cilvēku palaižot brīvē, viņš ilgojoties nokļūt atpakaļ. Tā tas esot ar viņu. «Jā, bet es biju pie vecākiem, viņi neizturējās pret mani tik bargi kā tu.

Viņi uzskatīja, ka esmu bijusi ar inženieri precējusies, un mani nenosodīja. Ne jau visi uz. to raugās tā kā tu.» — «Tagad tu vari nopūst sveci, Ragnhilda aizgājusi,» kapteinis sacīja. «Redzi, cik svece kaunīgi deg blakus lampai.» — «Vai manis dēļ?» viņa jautāja. «Vai tā tu domāji? Bet arī tu pats esi vainīgs.» — «Nepārproti mani, es tiešām daudzkārt esmu vainīgs, bet ne jau tu vari mani nosodīt.»

— «Tu tikai negribi atzīties.» — «Nē, es jau teicu, ka esmu vainīgs. Tikai tā nav tā vaina, par kuru tu runā, bet gan sena, sena un jauna! Tā gan! Bet es nepārnesu mājās šo vainu kā dzeguzēnu zem sirds.» — «Tiesa,» kundze atbildēja. «Bet tieši tu visu laiku negribēji, ka es... lai mums būtu bērni, un tāpēc arī es to negribēju, bet tev to vajadzēja zināt labāk. Un tā domā arī mani vecāki. Ja man būtu bijusi meita...» —

«Lūdzu, nepūlies sacerēt aizkustinošu pasaciņu, tā der tikai avīžu pielikumam,» kapteinis viņai teica. — «Jā, bet es runāju taisnību, tu to nevari noliegt.» — «Es jau neko nenoliedzu. Bet tagad, Lovīz, sēdi rāmi un uzklausi mani: tie bērni, tā meita, kas tev tagad tik ļoti ievajadzējusies, — tas viss ir tikai kādu sarunu atbalsis. Tu tajās esi saklausījusies un ceri rast tur glābiņu. Agrāk tu nekad neesi vēlējusies bērnus. Katrā ziņā es to neesmu dzirdējis.» — «Jā, bet tev vajadzēja to labāk zināt.» — «Arī to tu esi tikai nupat dzirdējusi. Taču galu galā tas ir vienalga, var jau būt, ka ar bērniem mēs dzīvotu labāk. To es pats arī tagad saprotu, tikai diemžēl par vēlu. Un tu savā stāvoklī vēl runā, ka,..» — «Jā, žēlīgais dievs! Bet varbūt tieši tu... es nezinu, bet atceries...» — «Es?» kapteinis atvaicāja un pakratīja galvu. «Vispār to vajadzētu zināt mātei, bet šajā gadījumā māte to nezina. Tu, būdama mana sieva, to nezini.» Kundze klusēja. «Vai varbūt zini? Es prasu: zini vai nezini?» Kundze joprojām klusēja, nometās ceļos uz grīdas un raudāja. Ak, es nesaprotu, varbūt es piekrītu kundzei, viņas stāvoklis bija šausmīgs. Es jau gribēju pieklauvēt un iet istabā, kad kapteinis ieteicās: «Tu klusē. Bet tava klusēšana jau ir atbilde. Tā ir tikpat skaidra kā skaļš sauciens.» — «Jā, man nekā vairs nav ko sacīt,» kundze raudādama atteica. — «Es tevi mīlu daudzu īpašību labad, Lovīz, un vispirms tāpēc, ka tu esi patiesa,» kapteinis sacīja. — «Paldies!» viņa atbildēja. — «Pat tagad tu vēl neesi iemācījusies melot.

Piecelies!» Kapteinis palīdzēja viņai piecelties un apsēdināja viņu krēslā, bet žēl bija dzirdēt, kā kundze raudāja. «Apmierinies,» viņš sacīja. «Gribu tev kaut ko jautāt. Varbūt nogaidīsim, paskatīsimies, kāds viņš izskatās, kādas viņam acis, kāda sejiņa?»

— «Jo dievs lai tevi svētī, pagaidīsim! Ak, mans mīļais, mans mīļais, dievs lai tevi svētī!» — «Es mēģināšu samierināties. Tagad tas mani kremt un moka, kremt un moka, bet arī es neesmu bez vainas.» — «Dievs lai tevi svētī! Dievs lai tevi svētī!» kundze atkārtoja. — «Un tevi arī!» kapteinis atbildēja. «Pagaidām ar labu nakti.» Tad kundze uzkrita uz galda un skaļi raudāja. «Kāpēc tu tagad raudi?» — «Tāpēc, ka tu aizej,» viņa atbildēja. «Pirmīt es no tevis baidījos, bet tagad raudu, tāpēc, ka tu aizej.

Vai tu nevari mazliet vēl palikt?» — «Tagad? Pie tevis? Te?» viņš vaicāja. — «Nē, es tikai domāju... ne jau tā... bet es esmu tik vientuļa,» viņa čukstēja. — «Bet es labāk iešu,» kapteinis atteica. «Tu taču sapratīsi, ka patlaban man nav nekādas vēlēšanās te palikt. Pazvani kalponei.» Tad es aizskrēju projām, — Ragnhilda pabeidza savu stāstu.

Pēc brītiņa Nilss jautāja:

— Vai viņi tagad apgūlušies? Ragnhilda to nezināja. Jā, laikam gan, bet tur jau sēž arī virēja un viņus uzmana. Bet, ak, tu pasaulīt, kādā postā kundze nonākusi, viņa gan laikam neguļ!

— Tev vajadzētu aiziet un paraudzīties.

— Labi, — Ragnhilda atteica un piecēlās. — Tomēr, sakiet, ko gribat, man vairāk žēl kapteiņa.

— Tas nemaz nav tik viegli izšķirams, kam taisnība.

— Iedomājieties — dabūt bērnu no tā tipa! Kā gan viņa to varēja! Un pēc tam kundze vēl bijusi pilsētā pie viņa, tā es dzirdēju. Vai tur kāda jēga? Viņai tik daudz to inženiera mutautiņu, un daudz viņas pašas mutautiņu trūkst, viņi tos laikam lietojuši kopīgi. Dzīvot ar tādu tipu, ja pašai ir savs laulāts vīrs!

XII

Kapteinis acīmredzot bija cieši nolēmis pārdot mežu izciršanai. Tagad klaudz un brikšķ visās malās. Rudens ir rēns, zeme nav sasalusi, to var labi art, un Nilss gluži kā sīkstulis izmanto katru minūti, lai atvieglotu darbus nākamajā pavasarī.

Vai mani ar Grīnhusenu arī sūtīs meža darbos? Tad man ienāk prātā, ka biju nodomājis klaiņot pa mežmalu, lāceņu purvājiem un kalniem. Kā paliek ar maniem nodomiem? Turklāt Grīnhusens nav nekāds meža strādnieks, kas derētu kapteinim, viņš jau tikko varēja pakustēt un pavilkt zāģi.

Jā, Grīnhusens vairs nebija tāds kā agrāk, kaut gan grūti saprast, kāpēc. Taču rudie mati tikpat kupli kā jaunībā. Evrebē viņš bija labi atkopies, ēstgriba viņam joprojām bija lieliska. Kā lai viņš nejustos labi! Visu vasaru un rudeni viņš bija kārtīgi sūtījis naudu uz mājām ģimenei un slavēt slavēja kapteini un kundzi, kas tik kārtīgi maksājot un esot labi kungi. Nemaz nevarot salīdzināt ar inženieri, kas esot gatavais gnīda, pat atvilcis divas kronas, ko Grīnhusens godīgi un kārtīgi nopelnījis, — tpū!

Grīnhusens jau šīs divas kronas mierīgi varēja pieciest, bet tāds utizēda, ptū, riebjas pieminēt! Vai kapteinis kaut ko tādu būtu darījis?

Taču Grīnhusens bija kļuvis piekāpīgs un nespēja pat lāgā dusmoties uz kādu.

Tagad viņš būtu ar mieru pat strādāt pie koku pludināšanas un saņemt divas kronas dienā. Vecums un laiks bija aplauzuši Grīnhusenam ragus.

Tā notiek ar mums visiem...

Kapteinis teica:

— Reiz tu ierunājies par ūdensvadu. Vai šogad jau būtu par vēlu sākt darbu?

— Jā, — es atbildēju.

Kapteinis pameta ar galvu un aizgāja.

Kādu dienu, kad es aru uz lauka, pie manis atkal pienāca kapteinis. Viņš šajā laikā staigāja apkārt, visu vērodams arī pats daudz strādāja un neko neizlaida no acīm. Ātri paēdis, viņš gāja atkal ārā, iegriezās šķūņos un kūtīs, gāja uz tīrumiem un pie meža strādniekiem.

— Sāc vilkt ūdensvadu, — viņš sacīja. — Zeme nav sasalusi, vēl ilgi var nesasalt. Kas varētu tev palīdzēt?

— Grīnhusens — es atteicu. — Bet...

— Jā, un Larss. Ko tu gribēji teikt?

— Bet ja uznāk sals?

— Var sākt arī snigt, tad zeme nesasals. Te pie mums zeme katru gadu nemaz nesasalst, — kapteinis sacīja. — Ņem vairākus palīgus, norīko dažus pie rakšanas un dažus pie mūrēšanas. Tu taču šādu darbu esi strādājis arī agrāk?

— Jā.

— Esmu Nilsu brīdinājis, un tev nav jābaidās no nepatikšanām, — viņš teica un pasmaidīja. — Ved zirgu atpakaļ stallī.

Viņa dedzība pielipa arī man, un es tūdaļ grasījos ķerties pie darba, mājup es vairāk skrēju nekā gāju. Kapteinim bija radusies patika ievilkt ūdensvadu, jo ēkas bija nokrāsotas un raža tik bagāta. Turklāt viņš lika nocirst tūkstošiem koku, lai nolīdzinātu savu parādu un vēl dažu labu kronu atlicinātu.

Es uzkāpu paugurā, uzmeklēju to vietu, kuru jau agrāk biju izvēlējies par rezervuāru, izmērīju ar soļiem attālumu līdz mājai. No kalna tecēja lejā strauts, tas bija dziļš un straujš un ziemā nekad neaizsala. Te mums jāuzceļ neliels aizsprosts ar ūdens noteku pavasara un rudens palu ūdeņiem. Jā, Evrebē būs īsts ūdensvads!

Akmeņus mēs varējām dabūt tepat, visapkārt bija daudzslāņains granīts.

Nākamajā dienā darbi ritēja pilnā sparā. Larss Falkenbergs raka grāvi. Grīnhusens un es spridzinājām akmeņus. Šis darbs mums bija pazīstams no Skreijas ceļa būves laikiem.

Labi.

Mēs nostrādājām četras dienas, tad pienāca svētdiena. Es atceros šo svētdienu, debesis bija augstas un skaidras, mežā kokiem lapas nobirušas, pakalnus klāja spirgti zaļi ziemāji, no izcirtuma pacēlās dūmi. Pēcpusdienā Larss Falkenbergs no kapteiņa bija izlūdzies zirgu un ratus, lai aizvestu uz staciju nokauto sivēnu, kas nogādājams uz pilsētu. Atpakaļ braucot, Larss bija apsolījis atvest kapteiņa pastu.

Man ienāca prātā, ka patlaban ir īstais laiks aizsūtīt zēnu pēc manas veļas. Larsa nebija mājās, neviens nedusmosies.

«Paskat tikai, tev ir paši godīgākie nodomi,» es pats sev sacīju, «tu sūti zēnu pēc veļas. Lai gan īstenībā tie nemaz nav godīgi nodomi, tas ir tikai vecums.»

Šī doma mani nomocīja kādu stundu. Nu jā, tas viss jau bija nieki un blēņas, vakars tik brīnum jauks, turklāt vēl svētdiena, darba nekāda, saimes istaba tukša. Vecuma, nespēks? Vai tiešām man grūti uzkāpt pakalnā?

Un es pats devos pēc veļas.

Pirmdienas rītā agri Larss Falkenbergs jau bija klāt. Viņš pasauca mani sāņus, kā to reiz jau bija darījis: vakar tu esot bijis līdumā, bet lai tā būtu pēdējā reize, to iegaumē!

— Tā jau arī bija pēdējā izmazgātā veļa, — es atbildēju...

— Jā, veļa un atkal veļa! Vai tad es pats pa visu rudeni, to tavu sasodīto kreklu nebūtu varējis atnest kaut simtiem reižu?

— Es tev par veļu vairs negribēju atgādināt.

Kā viņš uzodis par manu vakarējo gājienu? To atkal būs pastāstījusi šī tenku vācele Ragnhilda, cits neviens.

Nejauši tuvumā gadījās Nilss. Viņš pavisam mierīgi nāca no virtuves pāri pagalmam, un pēkšņi Larss klupa viņam virsū.

— Tur jau nāk tas otrs mērkaķis, — viņš teica.

— Smiekli nāk, uz tādu paskatoties!

— Ko tu teici? — Nilss vaicāja.

— Ko tu teici? — Larss mēdījās. — Izspļauj labāk burbuli no mutes, lai varētu saprast, ko tu murkšķi, — viņš atcirta.

Tad Nilss apstājās, lai uzzinātu, par ko īsti ir runa.

— Es nekā nesaprotu.

— Ak tā? Tu nesaproti? Bet no rudens aršanas gan tu visu saproti! — Larss atbildēja. — To jau neviens nesaprot labāk par tevi, — viņš vēl piebilda.

Arī Nilss saskaitās un nobālēja. Viņš teica:

— Tu esi īstais muldoņa, Lars! Vai tu reiz nevarētu savaldīt mēli?

— Es — muldoņa? Pats esi gatavais aitasgalva! — Larss kliedza, pat nobālēja. — Esmu dzīvojis Evrebē ilgāk nekā tu un gandrīz katru vakaru dziedājis kungiem! Bet kopš manas aiziešanas te viss iet juku jukām! Jā, tu taču atceries, kā te bija agrāk? — viņš man jautāja.

— Larss te bija tas, kas visu izrīkoja, un darbs gāja no rokas. Pēc tam te pusotra gada strādāja Alberts. Bet tad atnāca Nilss. Un tagad te to vien dzird — jāar un jāved mēsli gan nakti, gan dienu, saime tiek nodzīta līdz beidzamam.

Mēs ar Nilsu vairs nevarējām valdīt smieklus. Taču Larss neapvainojās, viņš pat lepojās, ka radījis jautrību, apmierinājās un smējās līdz ar mums.

— Jā, to es saku skaidri un gaiši, — viņš turpināja.

— Un, ja tu citādi nebūtu puika uz goda, tad tu... — Nu, un kas tad notiktu?

Larss kļuva aizvien mīlīgāks, viņš smējās un teica:

— Tad es tevi aiztriektu ratā.

— Vai gribi iepazīties ar manām dūrēm? — Nilss jautāja.

— Kas šeit notiek? — kapteinis vaicāja, pienācis mums klāt. Viņš jau bija piecēlies, lai gan pulkstenis vēl tikai seši.

— Nekas, — Nilss un Larss reizē atbildēja.

— Kā veicas ar dambi? — kapteinis jautāja. Bet, atbildi nenogaidījis, pievērsās Nilsam, sacīdams: — Zēns mani aizvedīs uz staciju. Man jābrauc uz Kristiāniju.

Grīnhusens un es devāmies taisīt aizsprostu, Larss Falkenbergs — rakt grāvi. Taču mēs visi jutāmies mazliet nomākti. Pat Grīnhusens teica:

— Žēl, ka kapteinis aizbrauc.

Man arī tā likās. Taču kapteinim bija savas darīšanas, jāpārdod baļķi un labība. Bet kādēļ viņš brauca tik agri,... uz rīta vilcienu tik un tā nepaspēs? Vai viņi atkal saķildojušies un viņš grib aizbraukt, iekāms kundze piecēlusies?

Jā, tagad viņi bieži ķildojās.

Bija nonācis pat tiktāl, ka kapteinis un kundze vispār vairs nerunāja viens ar otru, bet, ja vajadzēja pārmīt kādu vārdu, tad lūkojās kaut kur sānis. Dažreiz kapteinis gan ieskatījās sievai sejā un ieteica viņai jaukā laikā iet ārā pastaigāties un reiz pat lūdza, lai viņa paspēlē flīģeli. Bet to viņš laikam darīja tikai saimes dēļ.

Cik tas bija skumji!

Kundze bija klusa un daiļa, viņa bieži stāvēja ārā uz kāpnēm un skatījās uz tālajiem kalniem, viņas vaibsti bija tik smalki un mati mirdzēja kā iesārts zelts. Viņa tagad izskatījās kā jauna, maiga māte. Bet viņa droši vien jutās ļoti vientuļa, nebija nedz viesu, nedz jautrības, nedz mūzikas, tikai bēdas un kauns.

Kapteinis bija solījis pagaidām nest savu nastu, un viņš to arī darīja, cik spēja.

Taču vairāk viņš nespēja. Mājā bija ienākusi nelaime, un vienu nelaimi ir smagāk nest nekā septiņas nastas. Ja kundze dažkārt mazliet iekaisa un aizmirsa būt pateicīga pret kapteini, viņš nodūra acis, paņēma cepuri un izgāja ārā. Par to zināja stāstīt visas kalpones, arī es pats to vairāk reižu biju redzējis, es sapratu — viņš nekad, nemūžam nespēs aizmirst viņas kļūmo soli, tomēr spēja to neatgādināt. Bet vai viņš varēja klusēt, kad viņa lāgiem aizmirsusies sacīja: «Tu taču zini, ka esmu nevesela, tu taču saproti, ka tik ilgi vairs nespēju staigāt kā agrāk?» — «Izbeidz, Lovīz!» viņš atbildēja un sarauca uzacis. Un tad sākās ķilda. «Tu atkal man to atgādini!» — «Nē, tu pati to atgādināji, tu esi zaudējusi savu kautrību, tava krišana tevi padarījusi nekautru.» — «Ak, kāpēc es te atgriezos! Pie vecākiem man bija daudz labāk!» — «Jā, vai arī pie tā kucēna.» —«Tu taču teici, ka viņš reiz tev izlīdzējis? Ja gribi zināt, es labprāt brauktu atpakaļ pie viņa. Hugo ir daudz labāks par tevi.»

Viņa runāja tik nesavaldīgi, pat nebija atbildīga par saviem vārdiem. Viņa mums visiem bija kļuvusi sveša, kļuvusi samaitāta. Falkenberga kundze samaitāta? Nē, varbūt arī ne, dievs vien to zina.

Katrā gadījumā viņa tagad nekautrējās vakaros nākt. virtuvē un uzslavēt Nilsu par viņa jaunību un spēku. Es atkal kļuvu greizsirdīgs un skaudīgs uz Nilsu viņa jaunības dēļ un nodomāju: «Vai visi cilvēki kļuvuši traki, vai tad mēs, vecākie, neesam vairāk cienījami!» Varbūt viņu valdzināja Nilsa nevainība? Varbūt arī viņa pati gribēja uzmundrināties un izskatīties jaunāka par saviem gadiem? Bet vienudien viņa atnāca arī pie aizsprosta — pie Grīnhusena un manis un ilgi tur sēdēja, noraudzīdamās uz mums. Darbs tad kādu pusstundu veicās gaužām viegli, granīts padevās mūsu rokām, mēs mūrējām dambi kā spēkavīri. Bet kundze tikai sēdēja un koķetēja ar acīm. Kāpēc viņa nav atmetusi šo jauno paradumu? Viņas acis šādai rotaļai bija par labu, tas viņai nepiestāvēja. Es domāju: «Vai nu viņa grib atlīdzināt mums par rotaļu ar Nilsu, varbūt uzsākt jaunu rotaļu, kāds būtu pareizais atminējums?» Es pats to nevarēju izšķirt, bet Grīnhusens nekā nesaprata. Kad kundze bija aizgājusi, viņš tikai teica:

— Mūsu kundze taču ir sirsnīga un laba, gluži kā māte. Viņa taču bija atnākusi, lai apjautātos, vai ūdens mums nav par aukstu.

Reiz, kad es stāvēju pie virtuves durvīm, viņa man teica:

— Vai atceries senās dienas mūsu mājās? Tad, kad tu te biji pirmo reizi?

Agrāk viņa to laiku nekad nebija pieminējusi; es tikai atbildēju, ka atceros.

— Tu vedi mani uz mācītāja māju, vai atceries? Tad es nodomāju, ka viņa grib ar mani patērzēt, lai izklaidētos, un gribēju viņai palīdzēt atvieglot sarunu. Es jutos arī aizkustināts un atbildēju:

— Jā, labi atceros. Tas bija lielisks brauciens. Bet beigās kundze bija pagalam nosalusi.

— Nevis es, bet tu. Tu taču man atdevi savu segu. Nabadziņš!

Tas mani vēl vairāk aizkustināja, un es kļuvu pat iedomīgs: tātad viņa mani nebija aizmirsusi, aizritējušie gadi mani nemaz nav tik ļoti pārvērtuši!

— Nē, kundze, jūs maldāties, tā nebija mana sega. Bet vai jūs atceraties, ka mēs ieturējām maltīti kādā ceļmalas mājiņā, zemnieku sieva mums izvārīja kafiju un jūs mani pacienājāt?

Es aptvēru ar rokām stabu un pieslējos pie margām.

Kundzi šī kustība laikam aizskāra, viņai šķita, ka es gatavojos uz ilgāku sarunu.

Turklāt es biju sacījis: «Mēs ieturējām maltīti kādā ceļmalas mājiņā.» Protams, es biju atļāvies pārāk daudz, bet garajos klejojumos biju atradis no smalkas uzvedības.

Pamanījis viņas nepatiku, es tūlīt izslējos, bet bija jau par vēlu. Viņa izturējās tikpat laipni, bet, redzams, sava kļūmīgā soļa dēļ biju kļuvusi aizdomīga un mazākajā neveiklībā saskatīja nepieklājību.

— Jā, jā, — viņa atbildēja. — Ceru, ka tu Evrebē juties tikpat labi kā toreiz.

Tad viņa pamāja ar galvu un aizgāja.

Aizritēja dažas dienas. Kapteinis vēl nebija atgriezies, bet atsūtījis kundzei atklātni ar laipniem vārdiem: viņš cerot būt mājās nākamajā nedēļā un vienlaikus izsūtot krānus, caurules un cementu ūdensvadam.

— Redzi, — kundze sacīja, pienākdama pie manis ar atklātni rokā. — Kapteinis izsūtījis šīs lietas uz tava vārda un lūdz, lai tu tās pārved mājās no stacijas.

Mēs pašā pagalma vidū stāvējām blakām un lasījām atklātni. Neprotu to lāgā izskaidrot — es stāvēju viņai cieši blakām, pieliecis galvu pie viņas galvas, un jutu dziļu iekšēju tīksmi. Izlasījusi atklātni, viņa pavērās manī.

Viņa nevalšķinājās, taču droši vien redzēja, ka mana seja pārvērtusies. Vai arī viņa juta manu tuvumu? Gurdais skatiens pauda maigumu. Viņa bija tik neapdomīga; dzīvība, ko viņa nesa zem sirds, piešķīra viņas skatienam gandrīz pārdabisku dziļumu. Viņa sāka ātri elpot, viņas seja tumši pietvīka, tad viņa apgriezās un lēnām gāja projām.

Es paliku stāvam ar atklātni rokā. Vai viņa man to iedeva? Vai es pats to paņēmu?

— Jūsu atklātne! — es izsaucos. — Lūdzu...

Viņa nepagriezdamās pastiepa roku atpakaļ, paņēma atklātni un devās tālāk.

Šis notikums mani nodarbināja vairākas dienas. Vai man vajadzēja viņai sekot?

Vajadzēja riskēt, pārbaudīt, viņas durvis nebija tālu. Bet kādēļ viņa vispār bija atnākusi ar šo atklātni? Viņa taču varēja man to pateikt mutvārdiem. Atcerējos, ka pirms sešiem gadiem mēs tāpat stāvējām blakām un lasījām kapteiņa telegrammu.

Vai viņa gribēja atkārtot šo ainu, varbūt tā viņu labvēlīgi ietekmēja?

Kad es viņu vēlāk satiku, viņa neizskatījās samulsusi, bija laipna un salta. Man šis atgadījums bija jāaizmirst. Ko gan es no viņas gribēju? Itin nekā!

Šodien pie viņas atbrauca viesi — kāda dāma no kaimiņiem ar savu meitu. Viņas laikam bija dzirdējušas, ka kapteinis aizbraucis, un gribēja kundzi izklaidēt, varbūt bija ieradušās aiz ziņkārības. Viņas tika labi uzņemtas, Falkenberga kundze izturējās pret viņām tikpat laipni kā agrāk un beidzot nospēlēja viņām kaut kādu gabalu uz klavierēm. Kad viešņas taisījās doties mājās, kundze viņas pavadīja un visu laiku nopietni runājās par saimniecību un lopu kaušanu, lai gan viņas galvā droši vien bija pavisam citas domas. Viņa izskatījās tik moža un jautra. «Atbrauciet atkal, katrā ziņā, Sofij.» — «Jā, pateicos. Bet kāpēc jūs nekad vairs nebraucat uz Nedrebi?» — «Es, vai? Nebūtu tik vēls, tad tūlīt brauktu jums līdzi,» — «Bet rītu jau arī ir diena.» — «Jā, ļoti iespējams, ka aizbraukšu pie jums rīt. Vai tu tā esi?» viņa jautāja Ragnhildai, kas viņai bija sekojusi, nesdama šalli. «Nu gan man jāsmejas, tu domā — es salstu?»

Vispār mums visiem bija labāka noskaņa, mūs vairs nenomāca drūmas nojausmas.

Grīnhusens un es mūrējām baseinu, Larss Falkenbergs raka aizvien tālāk un tālāk grāvi. Tā kā kapteinis paliks tik ilgi projām, es gribēju sasparoties, lai līdz viņa pārbraukšanai lielākā daļa darbu jau būtu pabeigta. Tas būtu lieliski, ja ūdensvads jau būtu ievilkts! Viņu šāds pārsteigums ļoti iepriecinātu, jo vakarā pirms aizbraukšanas viņi atkal bija strīdējušies. Kapteinim laikam atkal kaut kas bija dūries acīs, varbūt kundzes istabā vēl mētājās kāda nesadedzināta grāmata. Sarunu kapteinis bija beidzis ar šādiem vārdiem: «Es nocērtu visu mežu, lai nolīdzinātu parādu. Turklāt arī labība ienesīs krietnu summu. Lai nu dievs man piedod, tāpat kā piedodu viņam. Ar labu nakti, Lovīz!»

Ielikuši beidzamo akmeni un visu nocementējuši, Grīnhusens un es gājām palīgā Larsam un sākām rakt katrs savu grāvja gabalu. Darbs veicās labi, vietumis nācās uzspridzināt kādu akmeni vai nocirst koku, bet drīz no baseina līdz pagalmam stiepās gara, melna līnija. Tad mēs atkal gājām atpakaļ un izrakām grāvi vajadzīgā dziļumā.

Galu galā grāvi nerok krāšņumam, bet ūdensvada ielikšanai. Bet galvenais — mums grāvis jāizrok dziļāks par zemes sasaluma joslu. Zemes virskārta jau tagad naktīs sasala. Arī Nilss atmeta citus darbus un nāca mums palīgā.

Vai nu es mūrēju, vai raku — tas bija darbs tikai rokām, taču smadzenes savā bezdarbībā noņēmās ar dažnedažādām iedomām. Ikreiz, atceroties epizodi ar kapteiņa atklātni, es iekšēji it kā jutu gaišu strāvojumu. Bet kādēļ es to vēl atceros? Pietiek! Un es jau arī nebiju viņai sekojis.

Es stāvēju tur, bet viņa, lūk, tur. Es jutu viņas elpu, viņas miesas smaržu. Viņa nāca no tumsas, nē, nē, viņa nebija no šās planētas. Vai atceries, kādas viņai bija acis?

Un ikreiz manī viss sagriezās, man aiztrūka elpa. Atmiņā pazibēja to vietu vārdi, no kurienes viņa varētu būt ieradusies: Uganda, Tananarivo, Honolulu, Venecuela, Atakama. Vai tās bija vārsmas vai krāsas? Es pats to nezināju.

XIII

Kundze pavēl iejūgt zirgus, viņa taisās braukt uz staciju.

Viņa nesteidzas, liek virtuvenei sagatavot ceļamaizi, un, kad Nilss jautā, vai kundze vēlas karieti vai landaueru, viņa brītiņu padomā un tad izvēlas landaueri ar diviem zirgiem.

Viņa aizbrauc. Uz bukas sēž Nilss.

Vakarā viņi atgriežas. Pusceļā griezušies atpakaļ.

Vai kundze ko aizmirsusi? Tagad viņa pieprasīja citus zirgus, jaunu ceļamaizi, viņa tūlīt došoties atceļā. Nilss mēģināja viņu atrunāt, jau metās krēsla, drīz būs tumsa. Bet kundze nepiekāpās. Viņa sēdēja ceļojuma tērpā savā istabā un gaidīja, līdz izpildīs viņas rīkojumus, viņa nekā nebija aizmirsusi un nekā nedarīja, tikai sēdēja un skatījās vienā punktā. Ragnhilda iegāja un jautāja, vai nevarot kaut ko palīdzēt. Nē, pateicos.

Kundze sēdēja, sagumusi uz priekšu, it kā viņu māktu smaga bēdu nasta.

Zirgi bija pārjūgti, kundze izgāja ārā.

Ieraudzīdama, ka Nilss otru reizi taisās viņu vest, kundze iežēlojās un lika braukt Grīnhusenam. Gaidīdama Grīnhusenu, viņa apsēdās uz kāpnēm.

Un tad viņi aizbrauca. Vakars bija jauks, zirgiem nebija karsti.

— Viņa ir galīgi pārvērtusies, — Nilss sacīja. — Es nekā vairs nesaprotu. Es sēdēju uz bukas un braucu, pēkšņi viņa piesit pie lodziņa un lūdz, lai griežu atpakaļ.

Jau pusceļu bijām nobraukuši. Taču viņa ne ar vardu neieminējās, ka tūlīt brauks atpakaļ.

— Varbūt bija kaut ko aizmirsusi?

— Nē jel, — Ragnhilda iebilda. — Viņa uzkāpa savā istabā, un es domāju, ka viņa ņems un sadedzinās tās ģīmetnes, bet tās tur stāv, kā stāvējušas. Nē, viņa mājās itin nekā nedarīja.

Es sekoju Nilsam pāri pagalmam, un viņš teica:

— Nē, ar kundzi ir pavisam ļauni, viņa ir galīgi apjukusi, vairs neapjēdz, ko dara.

Kā tu domā, uz kurieni viņa tagad brauca? Likās, viņa pati to skaidri nezināja. Kad mēs apstājāmies pūtināt zirgus, viņa teica: «Ak, Nils, man ir tik daudz darīšanu, jābūt desmit vietās, taču mājas arī nedrīkstu pamest.» — «Kundzei nevajadzētu sevi tā apgrūtināt un uztraukties,» es teicu. Bet tu jau zini, kāda viņa ir, viņa necieš, ja viņai runā pretī. Viņa palūkojās pulkstenī un atkal lika braukt.

— Vai tas bija ceļā uz staciju?

— Nē, atceļā. Viņa bija ļoti satraukta.

— Varbūt kapteinis viņai rakstījis? Kalps pašūpoja galvu.

— Nē. Nu, dievs vien to zina. Jā, ko es gribēju teikt, rīt ir svētdiena?

— Jā.

— Nē, nekas. Es tikai svētdienā gribēju sameklēt labāku ceļu, pa kuru ziemu vest malku. Esmu par to domājis jau sen. Tagad tas ir vieglāk, vēl nav uzsnidzis sniegs.

Mūžam viņam galvā bija saimniecības rūpes! Darbs viņam bija goda lieta, turklāt viņš gribēja pateikties kapteinim, jo pēc rudens darbiem kapteinis bija krietni paaugstinājis viņa algu.

Tātad pienākusi svētdiena.

Es aizeju līdz pakalnam un apskatu dambi un grāvi, vēl tikai dažas dienas, un ūdensvads būs ievilkts. Biju krietni satraukts un nemaz nevarēju sagaidīt, kad paies svētdiena, lai atkal varētu ķerties pie darba. Kapteinis ne ar vienu vārdu nebija iejaucies ūdensvada vilkšanā, visu uzticējis man, tāpēc nevarēju būt vienaldzīgs, ja iestājas sals un sagandē mūsu darbu.

Pārnācis mājās, ieraudzīju pagalmā landaueru. Zirgi bij izjūgti. «Ap šo laiku kundzei vajadzēja būt atpakaļ, — bet kāpēc Grīnhusens piebraucis landaueru pie galvenajām kāpnēm?» es nodomāju un iegāju virtuvē.

Man pretī izskrēja kalpones. Kundze sēžot landauerā, viņa vēlreiz atgriezusies mājās. Viņi aizbraukuši līdz stacijai, un kundze atkal liekot braukt uz turieni. Vai es to saprotot?

— Varbūt viņa par kaut ko uztraucas? — es jautāju. — Kur ir Nilss?

— Aizgāja uz mežu. Būšot tur ilgi, tā viņš teica. Mājās esam tikai mēs un nekādi nespējam pierunāt kundzi.

— Bet kur ir Grīnhusens?

— Aizgāja pārjūgt zirgus. Bet kundze tikai sēž landauerā un negrib kāpt ārā. Aizej tu, parunā ar viņu!

— Nav jau liela bēda, ja kundze vēlreiz pavizinās līdz stacijai. Par to nav jāuztraucas.

Es devos pie kundzes. Sirds man strauji pukstēja. Cik kundze bija satraukta, laikam viņu pārņēmis izmisums. Es atvēru landauera durvis, sveicināju un teicu:

— Vai jūs, kundze, atļautu, ka šoreiz braucu es?

Viņa mierīgi palūkojās uz mani un atbildēja:

— Nē, kādēļ?

— Grīnhusens droši vien būs noguris, un es domāju...

— Viņš solījās mani vest. Nē, noguris viņš nav. Vai viņš drīz nāks?

— Es viņu neredzu, — es atbildēju.

— Aiztaisi landauera durvis un sameklē viņu, — kundze pavēlēja, tīstīdamās ceļojuma apmetnī.

Es iegāju stallī, Grīnhusens patlaban jūdza citus zirgus.

— Kas īsti notiek, vai tu atkal brauksi? — es jautāju.

— Es, vai? Vai tad man nelika braukt? — Grīnhusens atbildēja un brīdi apklusa.

— Tas liekas tik savādi. Uz kurieni tad kundze brauks, vai tu to zini?

— Nē. Viņa nakts vidū gribēja, lai griežu atpakaļ, bet es aizrādīju, ka mums tas nav pa spēkam. Tad viņa pārgulēja viesnīcā. Bet no rīta atkal teica, ka gribot braukt uz mājām. Un tagad viņa atkal grib braukt uz staciju. Es te neko nesaprotu.

Grīnhusens rīkojās ar zirgiem.

— Kundze lūdza, lai es tevi pasteidzinu.

— Jā, tūlīt nākšu. Tikai jātiek galā ar iejūgu.

— Vai tu neesi pārāk noguris, lai vēlreiz brauktu?

— Nekas, gan jau izturēšu. Viņa man iedeva krietnu dzeramnaudu.

— Vai tiešām? Tūlīt redzams, ka lepna dāma!

— Nu jā.

Tad es sacīju Grīnhusenam:

— Man gan liekas, tev nevajadzētu otrreiz braukt. Viņš pagriezās pret mani.

— Tu tā domā? Jā, varbūt tev taisnība.

Tad atskanēja kundzes balss, — viņa bija pienākusi pie staļļa durvīm:

— Ko tu tur tūļājies? Vai man vēl ilgi būs jāsēž un jāgaida?

— Tūlīt būšu klāt! — Grīnhusens izsaucās un sāka steigšus rosīties. — Tikai streņģes jāsavelk.

Kundze atgriezās pie landauera. Viņa gandrīz skrēja, biezais kažoks traucēja kustības, viņa vicināja rokas, lai nepakluptu. Tas bija bēdīgs skats, šķita, ka vista skraida pa pagalmu un plivina spārnus.

Es atkal piegāju pie kundzes, izturējos pieklājīgi, bet pazemīgi, noņēmu cepuri un lūdzu, lai viņa vairs nedodas ceļā.

— Ne jau tev mani jāved, — viņa atcirta.

— Nē. Bet vai kundze labāk nepaliktu mājās? Tad viņa sadusmojās, nomērīja mani ar skatienu un teica:

— Atvaino, tev šajā jautājumā nav jāmaisās. Tikai tāpēc, ka tu manis dēļ reiz tiki atlaists, tu...

— Nē, nē, ne jau tāpēc! — es izmisis izsaucos, bet neko vairāk nevarēju piebilst. Ja viņa mani saprata šādi, tad viņas acīs nebiju nenieka vērts.

Uz mirkli mani sagrāba niknums, es biju gatavs iebrukt landauerā un ar varu izraut ārā šo stulbo, apjukušo vistu. Droši vien manas rokas bija sažņaugušās, jo viņa bailīgi parāvās atpakaļ. Taču manas dusmas tūdaļ noplaka, es kļuvu pazemīgs, tomēr vēlreiz mēģināju viņu atrunāt:

— Mēs visi uztraucamies, ka jūs braucat prom un mūs atstājat. Mēs izdomāsim, kā jūs izklaidēt, es varu lasīt jums kaut ko priekšā, un Larss taču tik skaisti dzied. Es varbūt varētu šo un to arī pastāstīt. Redzu — nāk Grīnhusens, vai drīkstu teikt, lai viņš iet atpakaļ?

Viņa it kā atmaiga un iegrima domās. Tad viņa sacīja:

— Tu nekā nesaproti. Es braucu pretī kapteinim. Viņš neieradās nedz vakar, nedz aizvakar, bet agri vai vēlu viņam jābrauc. Gribu viņu sagaidīt.

— Ā!

— Tātad ej savu ceļu! Vai te ir Grīnhusens?

Es jutos kā uz mutes sists. Viņai bija taisnība, tas izklausījās tik ticami, es atkal biju izturējies kā stulbenis.

— Jā, Grīnhusens ir atnācis, — es atbildēju.

Tad es uzliku galvā cepuri un palīdzēju Grīnhusenam iejūgt zirgus. Biju tik apjucis un nokaunējies, ka aizmirsu pat atvainoties, tikai skraidīju ap pajūgu, pārbaudīdams, vai viss ir kārtībā.

— Tātad tu mani vedīsi, Grīnhusen? — kundze vaicāja.

— Kā tad! Kurš gan cits? — viņš atbildēja.

Tad viņa ar blīkšķi aizcirta durtiņas, un landauers izripoja no pagalma.

— Vai aizbrauca? — kalpones jautāja, sasizdamas plaukstas.

— Jā, aizbrauca. Viņa grib sagaidīt savu vīru.

Es atkal devos uz dambi. Bez Grīnhusena mums trūka viena cilvēka. Diezin vai mēs, pārējie, pagūsim tikt ar visu galā noteiktajā laikā.

Es sapratu, ka Falkenberga kundze bija mani apvedusi ap stūri, teikdama, ka gribot sagaidīt vīru. Vienalga, zirgi bija atpūtušies, jo nebija nodarbināti tajās dienās, kad Nilss palīdzēja rakt grāvi. Taču es biju izturējies kā nelga. Man vajadzēja bez atļaujas sēsties pašam uz bukas. Nu labi, bet kas būtu līdzēts? Vismaz es nebūta izdabājis visām viņas kaprīzēm. Varētu viņu atturēt. Ak tu mīlestības apstulbotais večuk!

Kundze to visu varbūt darīja ar nolūku, lai atriebtos kapteinim un nebūtu mājās, kad viņš pārbrauc. Viņa visu laiku svārstījās, gribēja gan vienu, gan otru, bet savs nolūks viņai bija. Ak tu vientiesīti, vai tāpēc tu klaiņo apkārt, lai aizstāvētu laulāto pilsoniskās intereses, ja tiem gadās mīlas dēkas? Nu jā! Falkenberga kundze bija kļuvusi tik samaitāta. Šis kļūmīgais solis viņai bija nācis par ļaunu, un vai nav vienalga, kas ar viņu notiek. Viņa bija sākusi arī melot. Vispirms grozīja acis kā kabareja dejotāja un tad nodevās arī meliem. Šodien tie bija nepieciešamības meli, rīt jau viņa melos aiz patikas. Vieniem meliem seko citi. Nu un tad? Dzīve varēja atļauties šādu izšķērdību.

Mēs trīs dienas rakām grāvi, bija palicis vēl tikai neliels gabals. Naktīs bija trīs grādi sals, bet mūs tas netraucēja, mēs tikai rakām tālāk. Grīnhusens bija atgriezies, viņam bija jārok grāvis zem virtuves, pats es raku zem kūts un staļļa, šis darbs man šķita atbildīgāks, bet Nilss un Larss Falkenbergs raka grāvi uz rezervuāru.

Šodien es beidzot ievaicājos Grīnhusenam par kundzi:

— Tātad pēdējo reizi viņa nebrauca atpakaļ uz mājām?

— Nē, viņa iekāpa vilcienā.

— Laikam brauca pretī savam vīram?

Grīnhusens tagad pret mani izturējās ļoti piesardzīgi, šīs divas dienas viņš nebija man bildis ne vārda un tagad tikai atbildēja:

— Tā jau laikam būs. Droši vien viņa to darīja, vīrs taču jāsagaida...

— Es domāju, ka viņa varbūt aizbrauca pie vecākiem uz Kristiansandu.

— Jā, iespējams, — Grīnhusens atbildēja. Šis pieņēmums viņam likās labāks. — Skaidrs, ka viņa aizbrauca pie vecākiem. Jā, jā, drīz viņa atkal būs mājās.

— Vai viņa tā teica?

— Jā, laikam jau drīz. Kapteinis arī vēl nav pārbraucis. Mūsu kundze ir lieliska sieviete. «Te tev būs ēšanai un dzeršanai un arī zirgu barībai,» viņa saka, «un te vēl tev pašam.» Ak, otru tādu kundzi nez vai atradīsi!

Taču kalponēm, kurām viņš vairāk uzticējās, Grīnhusens bija teicis, ka šauboties, vai kundze vairs atgriezīsies. Visu ceļu viņa iztaujājusi Grīnhusenu par inženieri Lasenu, laikam aizbraukusi pie viņa. Jā, pie tāda vīra viņa nepazudīšot, tas dzīvojot bagātībā un greznībā.

Pienāca vēl viena atklātne no kapteiņa uz kundzes vārda, kapteinis lūdza, lai aizsūtot piektdien uz staciju viņam pretī Nilsu, lai neaizmirstot paņemt līdzi kažoku.

Atklātne bija nokavējusies, šodien jau bija ceturtdiena. Starp citu, tas bija laimīgs gadījums, ka Ragnhilda bija iedomājusies izlasīt atklātni.

Mēs sēdējām Nilsa istabā un runājām par kapteini, kā viņš saņems jauno ziņu un vai vispār mums viņam kaut kas jāsaka. Pie šīs apspriedes bija klāt arī visas trīs kalpones. Kundzei jau sen vajadzēja būt Kristiānijā, kad kapteinis bija rakstījis šo atklātni, taču acīmredzot viņas tur nebija, tātad uz turieni viņa nebija braukusi. Tas viss bija vairāk nekā bēdīgi.

Nilss jautāja:

— Vai viņa nav atstājusi vēstuli?

Nē, nevienas vēstules nebija. Ragnhilda turpretī kaut ko bija izdarījusi pati uz savu roku, ko viņai varbūt nevajadzēja darīt. Visas ģīmetnes, kas atradās uz flīģeļa, viņa bija iemetusi ugunī. Vai tas bija prātīgi darīts?

— Nē, nē, Ragnhild!

Viņa vēl pastāstīja, ka pārskatījusi kundzes veļu un izņēmusi visus mutautiņus, kas nebijuši viņas. Viņa kundzes istabā atradusi daudzas svešas mantas: izšūtu somiņu ar inženiera Lasena iniciāļiem, kādu grāmatu ar viņa vārdu, saldumu kārbu ar viņa rokrakstu — to visu viņa bija sadedzinājusi.

Jā, Ragnhilda patiesi bija neparasta meitene. Kas viņai par nekļūdīgu nojautu! Kā viņa varēja vienā mirklī kļūt lēnīga un labdarīga? Viņa, kura mācēja tik labi izmantot sarkano paklāju un atslēgas caurumus.

Man un manam darbam nāca tikai par labu, ka kapteinis iepriekš nebija prasījis pēc pajūga, grāvis jau bija izrakts visā garumā, un cauruļu ielikšanai man Nilss nebija vajadzīgs. Kad vajadzēs aizrakt grāvjus, tad visi vīri būs nepieciešami. Starp citu, atkal bija sācis līt un laiks kļuvis siltāks.

Man tas šajās dienās nāca tikai par labu, ka visus manus prātus nodarbināja ūdensvads, tas mani aizkavēja no uzmācīgām pārdomām. Dažkārt es vienatnē sažņaudzu dūres un mocījos, es izkliedzu mežam savas sāpes, taču aiziet no šejienes nevarēju. Un uz kurieni lai es ietu?

Atgriezās kapteinis.

Viņš tūdaļ izstaigāja visu galveno ēku, ieskatījās saimes istabā un virtuvē, uzkāpa augšstāvā un atkal nonāca lejā, visu laiku paturēdams mugurā kažoku un stulmeņus kājās.

— Kur kundze? — viņš vaicāja.

— Kundze aizbrauca jums pretī, — Ragnhilda atbildēja. — mēs domājām, ka jūs atgriezīsieties kopā.

Kapteinis nokāra galvu. Tad viņš piesardzīgi jautāja:

— Tātad Nilss viņu aizveda? Žēl, ka es neapskatījos stacijā.

Tad Ragnhilda sacīja:

— Kundze aizbrauca jau svētdien. Kapteinis atkal valdīja pār sevi un atteica:

— Svētdien? Tātad viņa gribējusi mani sastapt Kristiānijā. Hm... Mēs esam izmainījušies. Pa ceļam es iegriezos Drammenā, es gribēju sacīt, Fredrikstadā. Vai tev kaut kas ēdams, Ragnhild?

— Jā, lūdzu, galds ir klāts.

— Starp citu, Drammenā es iegriezos aizvakar. Jā, jā, kundze vismaz dabūja pavizināties! Vai mājās viss ir kārtībā? Vai puiši rok grāvi?

— Jau izrakuši. Kapteinis iegāja iekšā.

Ragnhilda tūlīt atbrāzās pie mums un atstāstīja visu vārdu pa vārdam, lai mēs viņu nenodotu. Vēlāk kapteinis iznāca arī pie mums ārā.

— Sveiki, puiši! — viņš sveicināja pēc virsnieku paraduma un bija pārsteigts, ka caurules ieliktas. Mēs jau bijām sākuši tās aizrakt.

— Vareni puiši! — viņš sacīja. — Jūs daudz čaklāk strādājat nekā es!

Pēc tam viņš aizgāja uz dambi. Atgriežoties viņa acis vairs nebija tik skaidras, bet it kā aizplīvurotas. Varbūt viņš tur, vientulībā sēdēdams, bija daudz ko pārdomājis.

Tagad nu viņš te stāvēja, lūkodamies uz mums, ar roku aptvēris zodu. Tas ilga vienu mirkli, tad viņš sacīja Nilsam:

— Mežu es pārdevu.

— Par krietnu cenu, kapteiņa kungs, vai ne?

— Jā, tā ir. Par krietnu cenu. Es ar šo darījumu noņēmos visu laiku. Jūs esat bijuši čaklāki.

— Mēs te bijām daudzi — veseli četri vīri, — es iebildu. Tad viņš mēģināja pajokot un teica:

— Es zinu, cik tu man dārgi izmaksā! Taču viņa balss nemaz neskanēja priecīgi, arī smaids neparādījās. Viņu bija pārņēmusi izklaidība. Brīdi viņš apsēdās uz mālainā akmens, ko bijām izcēluši no grāvja, un vēroja mūsu darbu.

Tad es piegāju pie viņa ar lāpstu rokās, man bija žēl viņa drēbju, un teicu:

— Atļaujiet, es nokašņāšu mālus no akmens.

— Nē, nav jau nekāda nelaime, — viņš atbildēja. Tomēr piecēlās un ļāva man notīrīt akmeni.

Pēkšņi ieraudzīju gar grāvi skrienam šurp Ragnhildu, viņai rokās bija kaut kas balts, kāds papīrs. Viņa drāzās kā vējš. Kapteinis sēdēja un lūkojās uz viņu.

— Jums telegramma, — viņa aizelsusies teica. — Ziņnesis atveda.

Kapteinis piecēlās un pagājās pāris soļu pretī Ragnhildai. Tad viņš paņēma telegrammu un izlasīja.

Mēs tūdaļ redzējām, ka telegramma bija ļoti svarīga. Kapteinis dziļi atvilka elpu.

Tad viņš sāka iet, skriešus devās mājup, paskrējis gabaliņu, viņš pagriezās un uzsauca Nilsam:

— Tūlīt jūdz zirgus! Es braukšu uz staciju. Un skrēja tālāk.

Kapteinis aizbrauca. Mājās viņš bija tikai nedaudzas stundas.

Ranghilda pastāstīja mums par viņa uztraukumu: viņš gribējis iekāpt ratos bez kažoka, aizmirsis sagatavoto ceļamaizi un atplēsto telegrammu pametis uz kāpnēm.

«Nelaimes gadījums,» telegrammā bija rakstīts, «ar jūsu dzīvesbiedri. Policijas priekšnieks.»

Ko tas viss nozīmēja?

— Es jau to noģidu, kad ieraudzīju ziņnesi! — Ragnhilda svešādā balsī sacīja un novērsās. — Jā, droši vien liela nelaime! — viņa vēl piebilda.

— Kāpēc tu tā domā? — es iebilstu un vairākkārt izlasu telegrammu. — Tas nemaz nav tik briesmīgi, paklausies: «Uzaicinu jūs tūdaļ ierasties. Noticis nelaimes gadījums ar jūsu dzīvesbiedri. Policijas priekšnieks.»

Tā bija steidzama telegramma no mazās pilsētiņas, no mirušās pilsētiņas. Jā, šai pilsētiņā nerimtīgi skanēja ūdens šalkoņa, tur bija garš tilts un ūdenskritums. Ja kāds iekliedzās, neviens to nedzirdēja. Tur nebija arī neviena putna...

Visas kalpones nāca pie manis un runāja svešādā balsī, mūs visus bija pārņēmusi nomāktība, man bija jāsaglabā drosme un paļāvība — kundze droši vien būs pakritusi un sasitusies, viņa nebija visai droša uz kājām. Taču viņa, bez šaubām, pati piecēlusies un gājusi tālāk, asinis tikai mazliet tecējušas. Tie policijas priekšnieki ir visai nadzīgi uz telegrafēšanu!

— Nē, nē! — Ragnhilda iebilda. — Tu pats labi zini — ja telegrafē policijas priekšnieks, tad kundze kaut kur atrasta beigta. Cik briesmīgi, nav spēka to izturēt...

Iestājās smagas dienas. Es strādāju kā plēsts, taču bez prieka un aizrautības. Kad beidzot atgriezīsies kapteinis?

Viņš atgriezās pēc trim dienām — kluss un viens pats, — līķis bija aizsūtīts uz Kristiansandu. Kapteinis tikai bija ieradies pārģērbties, pēc tam viņš brauks tur uz bērēm.

Arī šoreiz viņš bija mājās, augstākais, vienu stundu, vajadzēja steigties, lai nenokavētu rīta vilcienu. Es viņu pat nesatiku, jo strādāju pagalmā.

Ragnhilda vaicājusi, vai viņš kundzi vēl sastapis dzīvu.

Viņš pavēries meitenē un saraucis uzacis.

Taču Ragnhilda nepiekāpusies un lūgusi viņai, dieva dēļ, to pateikt. Abas kalpones stāvējušas viņai aiz muguras un izskatījušās tikpat izmisušas.

Tad kapteinis atbildējis, taču tik klusi, it kā runātu pats ar sevi:

— Kad es atbraucu, viņa jau pirms vairākām dienām bija mirusi. Bija noticis nelaimes gadījums. Viņa gribējusi pāriet pāri upei, bet ledus vēl bijis plāns. Nē, ledus nemaz nav bijis, tikai akmeņi, ļoti slideni akmeņi. Starp citu, ledus arī bijis.

Kalpones sākušas vaimanāt, bet kapteinis to vairs neizturējis. Viņš piecēlies, sausi nokāsējies un teicis:

— Labi, meitenes, ejiet ārā! Pagaidi, Ragnhild! Viņš vēlējies runāt ar viņu vienatnē.

— Jā, ko es tev gribēju sacīt. Vai tu noņēmi no flīģeļa dažas ģīmetnes? Nesaprotu, kur tās palikušas!

Tad Ragnhilda atguvusi savu attapību — lai dievs viņu svētī par šiem meliem! — un teikusi:

— Es? Nē, to izdarīja pati kundze.

— Ak tā? Es tikai nesaprotu, kur tās palikušas.

Pēc šiem Ragnhildas vārdiem kapteinim it kā akmens novēlās no sirds.

Pirms aizbraukšanas kapteinis bija pateicis Ragnhildai, lai es neatstājot Evrebi, iekāms viņš nav atgriezies.

XIV

Es neaizgāju no Evrebes.

Strādādams es aizvadīju sava mūža skumīgākās dienas, tomēr ūdensvadu ievilku.

Kad pirmo reizi laidām pa to ūdeni, tas mums visiem bija neliels iepriecinājums un deva iespēju runāt par kaut ko citu.

Pēc tam Larss Falkenbergs aizgāja. Mūsu starpā vairs nebija nekādu nesaskaņu, mēs atkal jutāmies tāpat kā senajās dienās, kad klīdām no mājas uz māju un bijām labi draugi.

Viņam dzīvē veicās labāk nekā dažam labam citam, viņam sirds bija viegla, galva tukša, bet veselība tāda pati kā jaunībā. Tagad viņš gan vairs nedziedāja kungiem, manuprāt, bija sācis mazliet lietišķāk novērtēt savu balsi un samierināties tikai ar stāstīšanu, ka dziedājis gan dejas vakaros, gan kungiem, Nē, par Larsu Falkenbergu nebija jāuztraucas, viņam piederēja neliela saimniecība, divas govis un sivēns un piedevām vēl sieva un bērni.

Bet ko lai iesāk tādi kā es un Grīnhusens? Es varu klaiņot, kur deguns rāda, bet lāga Grīnhusens vairs to nespēj. Viņš tikai var dzīvot uz vietas un strādāt, kamēr viņu atlaiž. Un, dzirdot briesmīgo vārdu «aprēķins», viņš apjuka kā mazs bērns, it kā nupat būtu gals klāt. Taču drīz atguva paļāvību un savu bērna ticību — ne jau uz sevi pašu, bet uz likteni un dieva gribu — un, atviegloti nopūties, teica: «Nekas, gan jau ar dieva palīgu viss nokārtosies.»

Tātad arī par Grīnhusenu nebija jāuztraucas. Viņš jutās lieliski jebkurā vietā un, ja tas būtu atkarīgs no viņa, paliktu tur līdz pat nāves stundai. Mājas viņu nevilināja, bērni bija pieauguši, un pēc sievas arī nebija nekādas vajadzības. Šim vecajam, rudajam palaidnim tagad bija nepieciešama tikai vieta, kur strādāt.

— Uz kurieni tu no šejienes dosies? — viņš man vaicāja.

— Tālu, kalnos, uz Truvatnu, uz mežiem.

Un, lai gan viņš man neticēja, tomēr atbildēja klusi un domīgi:

— Var jau būt.

Kad ūdensvads bija ievilkts, Nilss mani un Grīnhusenu aizsūtīja mežā sagatavot malku, kamēr pārbrauks kapteinis. Mēs iztīrījām mežu pēc koku ciršanas un savācām zarus, darbs bija viegls un patīkams.

— Droši vien mūs abus atlaidīs, kad kapteinis pārbrauks, — Grīnhusens sacīja.

— Tu jau varētu salīgt arī pa ziemu, — es viņam ieteicu. — No šā izcirtuma varēsi savākt daudz malkas un pamazām sazāģēt, savu iztiku nopelnīsi.»

— Parunā tu par to ar kapteini, — viņš atbildēja. Iespēja palikt Evrebē visu ziemu Grīnhusenu ļoti sasparoja. Viņš pats ar sevi vienmēr bija apmierināts. Tātad par Grīnhusenu nevajadzēja uztraukties.

Paliku tikai es. Taču es nekad nebiju ar sevi apmierināts un droši vien nebūšu līdz mūža galam.

Svētdien es nekur neradu miera. Es gaidīju kapteini, šodien viņam vajadzēja pārbraukt. Lai visu vēlreiz pārbaudītu, es devos augšup gar strautu, kas pildīja mūsu rezervuāru, un pie viena apskatīju arī divus mazos dīķus pašā augšā — «Nīlas iztekas».

Atceļā ejot pa mežu, es satiku Larsu Falkenbergu, kas no ielejas devās mājup.

Spīdēja pilns mēness, sarkans un milzīgs, visapkārt bija gaišs. Zemi klāja plāna sniega kārta, bija piesalis un elpot viegli. Larss bija ļoti laipns, viņš bija mazliet iedzēris un runāja bez mitas. Starp citu, es šodien nemaz negribēju viņu satikt.

Es ilgi biju stāvējis pakalnā un klausījies debess un zemes nerimtīgajās šalkās, neviena cita skaņa nebija dzirdama. Tikai lāgu lāgiem kaut kas viegli nočaukstēja — kāda sačokurojusies lapiņa viegli nolidoja no sniegotajiem zariem. Šķita, ka iečalotos mazs avotiņš. Un atkal nevienas citas skaņas, tikai nerimtīgā šalkoņa. Pār mani nolaidās rāms maigums, es uzliku surdīni uz savas kokles.

Larss Falkenbergs gribēja zināt, no kurienes es nāku un uz kurieni eju. Strauts? Rezervuārs? Tīrās blēņas! It kā cilvēki paši nevarētu nest ūdeni! Kapteinim patīk visādi jaunmodīgi izgudrojumi — rudens aršana un tamlīdzīgas aušības. Ka tik, šitā dzīvodams, nenonāk pie ubaga spieķa! Bagāta raža? Jā gan. Bet cik izmaksā tāda un cik cilvēku pie tās vajag? Man un Grīnhusenam vien pa vasaru samaksāta balta nauda! Un kur tad vēl viņam, Larsam, par rudens darbiem!

— Agrāk gan Evrebē bija bagātība un mūzika! Kungi katru vakaru klausījās dziesmās. Bet kas viņiem dziedāja — es par to nemaz negribu runāt, — Larss sacīja.

— Un tagad mežā vairs nav neviena kociņa, tikai celmi vien.

— Pēc dažiem gadiem mežs būs atkal tikpat biezs.

— Pēc dažiem gadiem? Pēc daudziem gadiem, to iegaumē! Uz laukiem ar to vien nepietiek, ja esi kapteinis un tik vien proti kā komandēt. Tagad viņš vairs nav arī draudzes vecākais, neviens negriežas pie viņa pēc padoma.

— Vai tu redzēji kapteini? Vai viņš ir atgriezies? — es Larsu pārtraucu.

— Atgriezies, kā tad, ka atgriezies. Galīgi izģindis. Jā, ko es gribēju prasīt — kad tu domā iet projām?

— Rīt, — es atbildēju.

— Jau rīt? — Larss kļuva visai vēlīgs un sirsnīgi no manis atvadījās. Viņš nebija domājis, ka es tik drīz iešu projām.

— Diezin vai mēs vairs redzēsimies, — viņš teica. — Bet, uz atvadām gribu tev ieteikt, lai tu tā neizšķied vējā savus spēkus, laiks parūpēties par savu kaktiņu. Es tev to saku pēdējo reizi. Nav jau man nekāda lepnā dzīve, bet daudziem iet vēl sliktāk, bet par tevi nav ne runas. Man vismaz ir jumts virs galvas, sieva un bērni, divas govis — viena atnesīsies rudenī, otra — pavasarī, un vēl sivēns. Lūk, visa mana bagātība. Nav ko plātīties, tomēr esmu pats sev kungs, to tu nevari apstrīdēt.

— Jā, tev nav ko žēloties, tu esi izsities uz augšu, — es piekritu.

Larss par šo atziņu kļuva vēl vēlīgāks un sacīja:

— Bet tu jau arī esi ķeneris, ar tevi tikai retais var sacensties. Tu proti visādus darbus, turklāt arī lasīt un rakstīt. Bet tu pats pie visa esi vainīgs. Tev vajadzēja rīkoties tāpat kā man pirms sešiem septiņiem gadiem — apprecēt kādu muižas kalponi, kā es apprecēju Emmu, un nomesties te uz dzīvi. Tad nevajadzētu klaiņāt no mājas uz māju. Es vēl tagad tev dodu tādu padomu.

— Ir jau par vēlu, — es noteicu.

— Jā, tu esi galīgi nosirmojis, diezin vai tu kādu no šejienes meitām vairs varētu dabūt. Cik vecs tu esi?

— Labāk nejautā!

— Nu jā, jauna pie tevis neies. Bet es tev vēl kaut ko gribēju teikt. Panāc man līdzi, varbūt atcerēšos.

Es gāju Larsam līdzi, viņš visu laiku vāvuļoja. Solījās pat runāt ar kapteini, lai iedala arī man tādu pašu līdumu.

— Jocīgi gan, ka es esmu aizmirsis, ko gribēju tev sacīt. Nāc man līdzi uz mājām, varbūt tur atcerēšos.

Viņš bija pati laipnība. Taču man vēl vajadzēja sakārtoties, tāpēc atteicos iet viņam līdzi.

— Šovakar tu kapteini tik un tā vairs nesatiksi.

— Vienalga, bet ir jau vēls, un Emma būs apgūlusies.

— Ja viņa būs apgūlusies, lai guļ vien. Man tā vien šķiet, ka tev pie mums vēl palicis kāds krekls. Paņem to, tad Emmai nebūs jāiet tas gaisa gabals.

— Nē, nē, pasveicini no manis Emmu, — es tagad uzdrīkstējos sacīt.

— Noteikti. Bet ja nu tev tiešām nav laika nākt man līdzi... Vai tu rīt agri ej projām?

Es biju piemirsis, ka šovakar vairs nesatikšu kapteini, un atbildēju:

— Jā, ļoti agri.

— Tad es tūdaļ aizsūtīšu Emmu, lai aiznes tavu kreklu, — Larss sacīja. — Nu tad dzīvo vesels! Un atceries, ko es tev teicu.

Tā mēs šķīrāmies.

Pagājis gabaliņu lejup, es sāku soļot gausāk, īstenībā man ar sakārtošanos nemaz nebija jāsteidzas. Es griezos atpakaļ un gāju atkal augšup mēnesnīcā paklejot. Vakars bija jauks, silts un rāms, visu mežu apņēma maigs miers. Bija aizritējusi kāda pusstunda, tad mani pārsteidza Emma, kas nesa man kreklu.

Otrā rītā nedz Grīnhusens, nedz es uz mežu negājām. Grīnhusens jutās satraukts un man jautāja:

— Vai tu runāji ar kapteini par mani?

— Neesmu ar viņu vispār runājis.

— Nu jā, es jau zinu, ka mani atlaidīs. Bijis viņš krietns saimnieks, tad liktu man skaldīt malku. Bet kur nu! Viņš jau lāgā negrib turēt pat vienu puisi!

— Un to saki tu, Grīnhusen? Tu taču kapteini agrāk slavēt slavēji.

— Jā, slavēju, kad bija par ko slavēt. Tagad gudroju — vai pludināšanas inženierim neatrastos man kāds darbiņš. Tas vīrs jau peld kā niere taukos...

Es sastapu kapteini astoņos un kādu laiciņu ar viņu parunājos. Tad ieradās pāris kaimiņu, droši vien, lai izteiktu līdzjūtību. Kapteinis izskatījās saguris, bet nekādā ziņā satriekts, viņa stāja bija stingra un noteikta. Viņš man jautāja, kur labāk celt lielu šķūni sienam un graudiem.

Tagad Evrebē vairs nebūs nedz nekārtību, nedz sirdēstu, nedz nomaldījušos dvēseļu. Es gandrīz to nožēloju. Neviens vairs uz flīģeļa neliks nepiedienīgas ģīmetnes, bet neviens vairs arī nespēlēs, flīģelis būs mēms, pēdējais akords izskanējis. Te vairs nav Falkenberga kundzes, viņa vairs nesāpina nedz sevi, nedz citus. Nekas šeit vairs nav palicis no agrākā. Diezin vai Evrebē vispār vairs kādreiz atgriezīsies ziedi un līksmība.

— Kaut nu viņš atkal nesāktu dzert, — es saku Nilsam.

— Nē, — viņš atbild. — Manuprāt, viņš arī agrāk nav bijis nekāds dzērājs. Es domāju — kapteinis tikai izlikās par plenci. Nu bet tagad pasaki — vai pavasarī tu atkal atgriezīsies?

— Nē, es te vairs nekad neatgriezīšos. Un tad mēs atvadāmies.

Es arvien paturēšu atmiņā Nilsa garīgo līdzsvaru un godaprātu. Es stāvu un pavadu viņu ar skatienu, kad viņš iet pāri pagalmam. Tad viņš pagriežas un jautā:

— Vai tu vakar biji mežā? Vai sniega tur daudz? Vai pēc malkas var braukt ar ragavām?

— Jā, — es atbildu.

Apmierināts viņš iet uz stalli iejūgt zirgu.

Parādās Grīnhusens, viņš arī iet uz staļļa pusi. Nonācis man blakus, viņš apstājas un saka — kapteinis pats esot viņam piedāvājis darbu mežā.

— «Sazāģē malku, cik vien jaudā, pastrādā te vēl kādu laiku, par algu jau mēs vienosimies!» — «Paldies par jūsu labo sirdi, kapteini» es sacīju. — «Ej pie Nilsa,» viņš norādīja. Tas nu gan ir krietns cilvēks! Daudz tādu vis nav!

Pēc kāda brītiņa kapteinis aicina mani augšā, es ieeju viņa kabinetā. Viņš pateicas man par darbu un iedod aprēķinu. Nu es varētu iet, taču viņš sāk mani izvaicāt par šķūņa celšanu, un mūsu saruna ieilgst. Katrā ziņā pirms ziemsvētkiem neko nevar iesākt, bet, kad pienāks īstais laiks, viņi mani labprāt atkal redzētu. Pēkšņi viņš cieši paveras manī un jautā:

— Bet tu jau laikam nekad vairs Evrebē neatgriezīsies? Es apjuku, tad atbildēju viņam ar tādu pašu skatienu.

— Nē, nekad.

Promiedams es pārdomāju viņa vārdus: vai viņš tiešām ir mani izpratis? Katrā gadījumā viņš man parādījis uzticību, kuru es augsti novērtēju. Lūk, ko nozīmē laba audzināšana!

Uzticība? Šāda uzticība taču nav nenieka vērta! Mana dziesmiņa jau ir nodziedāta. Viņš ļāva man iet un rīkoties pēc sava prāta, jo esmu pilnīgi nekaitīgs. Tā tas ir. Starp citu, man arī nav nekādu slepenu nodomu.

Es apstaigāju visu māju, no visiem ardievodamies — no kalponēm un arī no Ragnhildas. Kad es ar maisu uz muguras gāju pāri pagalmam, kapteinis man no kāpnēm uzsauca:

— Paklau, ja tu dodies uz staciju, zēns tevi var aizvest. Jā, viņš tomēr bija labi audzināts! Es viņam pateicos, bet piedāvājumu noraidīju. Tāds vārgulis vēl nebiju, ka nevarētu aiziet līdz stacijai kājām.

Tagad esmu atkal mazajā pilsētiņā. Ierados šeit tāpēc, ka tai cauri iet ceļš uz Truvatnu un kalniem.

Pilsētiņa ir tāda pati kā agrāk, tikai tagad upi abās pusēs ūdenskritumam klāj plāns, apsnidzis ledus.

Es nopērku pilsētiņā drēbes un ceļam nepieciešamās mantas, arī jaunas kurpes un aiznesu pie kurpnieka pazolēt vecās. Kurpnieks uzsāk ar mani valodas un piedāvā apsēsties. No kurienes es nākot? Un atkal mani apņem šās pilsētiņas noskaņa.

Es aizeju uz kapsētu. Arī te jau viss sagatavots ziemai. Koku stumbri un krūmi aptīti ar salmiem, un trauslāki pieminekļi apsisti ar dēļiem. Dēļi savukārt nokrāsoti.

Tie, kas to darījuši, droši vien sprieduši tā: redzi, te ir piemineklis, ja es to saudzēšu, tas noderēs kā man, tā daudziem maniem pēctečiem.

Pilsētiņā patlaban ir ziemsvētku tirdziņš, es dodos turp. Te ir ragaviņas un slēpes, krējumķērnes un izgriezti koka krēsliņi, sārti dūraiņi, veļas ruļļi, lapsu ādas. Te iereibušu ielejas zemnieku pūlī iejukuši gan lopu uzpircēji, gan zirgu mijēji, jā, pat ebreji ieradušies, lai ieblēdītu kādam kabatas pulksteni ar inkrustācijām, varbūt pat divus uzreiz, kaut gan pilsētiņā naudas nav. Šie pulksteni ir no kādas Alpu zemes, kas pasaulei nav devusi nedz Bēklinu, nedz ko citu, nav devusi itin neko.

Ak šis ziemsvētku tirdziņš!

Toties vakarā pilsētiņa te sagādā izpriecas visiem saviem iedzīvotājiem. Divās zālēs dejo, Hardangerfjorda muzikanti spēlē vijoli — tas izklausās tiešām jauki, nav vārdam vietas. Vijolēm ir tērauda stīgas, tās skan ritmā. Mūzikas skaņas cilvēkus ietekmē dažādi: gan modina nacionālu sajūsmu, gan liek griezt zobus un kaukt aiz skumjām. Nekad mūzikai nav bijusi tik acīm redzama iedarbība.

Pāri griežas dejās.

Pārtraukumā skolotājs sāk dziedāt:

Ak, sirmā māmuļa! Tu smagā darbā asiņainus sviedrus lēji...

Taču daži trakulīgākie puiši pieprasa tikai dejas. Dejas bez pārtraukuma! Viņi stāv, apskāvuši meičas ap viduci. Neaizkavējiet viņus ar savu dziedāšanu! Skolotājs apklust. Kā — viņi negrib klausīties Vinjī! Balsis «par» un «pret», izceļas strīds.

Nekad dziesmai nav bijusi tik acīm redzama iedarbība.

Dejas turpinās.

Ielejas meičām mugurā pieci sarkani brunči, bet viņām tas ir tīrais nieks, viņas radušas nest smagumus. Dejas turpinās, visapkārt troksnis, degvīns iekarsē prātus, no šā raganu katla ceļas augšup garaiņi. Trijos no rīta ierodas policists un piesit pie grīdas ar savu nūju. Pietiek! Mēnesnīcā dejotāji izklīst pa pilsētiņu un tās apkārtni.

Pēc deviņiem mēnešiem ielejas meičas uzskatāmi pierāda, ka viņas tomēr bija uzvilkušas mazāk brunču, nekā vajadzēja. Nekad vēl tam apstāklim, ka brunču uzvilkts par maz, nav bijusi tik acīm redzama iedarbība.

Upe tagad ir klusa un sastingusi, skatienu tā nesaista, to sastindzinājis sals. Tiesa, tā joprojām darbina kokzāģētavu un dzirnavas, tā ir un paliek liela upe, taču tai trūkst dzīvības, tā ir apvāzusies ar ledus vāku.

Arī ūdenskritumam neklājas daudz labāk. Bija laiks, kad es stāvēju pie tā, raudzījos lejup, klausījos un domāju — kas notiktu ar manām smadzenēm, ja man būtu jādzīvo šajā nerimtīgajā šalkoņā? Tagad ūdenskritums gandrīz izsīcis un tikai klusi kaut ko urdzina, par šalkoņu to vairs nevar saukt. Tas jau vairs nav ūdenskritums, bet nožēlojamas ūdenskrituma paliekas. Ūdenskritums ir tikpat kā iznīcis, no tā rēgojas ārā lieli akmeņi, vietumis to aizgrēdojuši baļķi. Pa šiem akmeņiem un baļķiem var tikt pāri ūdenskritumam sausām kājām.

Viss ir nokārtots, es atkal stāvu ar maisu uz muguras. Ir svētdiena, laiks ir skaidrs.

Es aizeju pie nesēja uz viesnīcu un atvados, viņš grib mani gabaliņu pavadīt uz augšu gar upi. Šis lielais, labsirdīgais puisis piedāvājas nest manu somu — it kā es pats to nevarētu panest.

Mēs ejam pa upes labo krastu, bet iebrauktais ceļš ved pa kreiso pusi. Mēs soļojam pa taciņu, ko vasarā ieminuši plostnieki, sniegā redzamas arī dažas svaigas pēdas. Mans pavadonis nevar saprast, kāpēc mēs neejam pa īsto ceļu, jo viņš ir visai neatjautīgs. Taču es pa šo taku jau esmu pāris reižu gājis un gribu iet vēl pēdējo reizi.

Tās ir manas pēdas, kas šeit redzamas sniegā.

Es jautāju:

— Tā dāma, par kuru tu runāji, tā, kura noslīka, — vai tas notika kaut kur te?

— Vai tā, kas pagāja zem ūdens? Jā, mēs taisni esam tai vietā. Tas bija briesmīgi, saskrēja cilvēku divdesmit viņu meklēt, arī policisti.

— Ar ķekšiem?

— Nūja. Mēs uzlikām uz ledus dēļus un kārtis, bet tās salūza. Visu ledu izdauzījām. Tur — vai redzi? — Un nesējs apstājas.

Es saskatu tumšu laukumu, kur braukušas laivas un lauzušas ledu. Meklēta slīkone. Tagad viss atkal pārvilcies ar ledu.

Nesējs turpina:

— Beidzot mēs viņu atradām. Paldies dievam, es tev teikšu, ka upe kļuvusi tik sekla. Viņa bija nogrimusi dibenā un iesprūdusi starp diviem akmeņiem. Labi, ka straumes gandrīz nav; pavasarī ūdeņi viņu būtu aiznesuši tālu.

— Vai viņa gribēja tikt pāri upei?

— Jā, te visi iet upei pāri, tikko tā aizsalusi, lai gan tas nemaz nav labi. Pirms divām dienām viens cilvēks jau bija pārgājis. Viņa gāja tieši pa šo taku, pa kuru tagad ejam mēs, bet inženieris braucis no augšteces otrā pusē. Viņš braucis ar velosipēdu.

Viņi ieraudzījuši viens otru, un viņš sasveicinoties pamājis ar roku, viņi taču bija radinieki. Dāma viņu bija pārpratusi, iedomājusies, ka viņš aicina viņu pāri, un sākusi iet pa ledu, tā vismaz inženieris paskaidroja. Inženieris brīdinot uzsaucis, bet viņa nedzirdējusi, taču viņš nevarējis steigties pretī. Kā lai pamet velosipēdu? Turklāt viens cilvēks jau bija gājis pāri pa ledu. Inženieris pastāstīja policistam, kā tas viss noticis, un policists pierakstīja ikkatru viņa vārdu. Jā, viņa tikusi līdz upes vidum un tad ielūzusi. Laikam tur ledus bijis ļoti plāns. Inženieris drāzies ar velosipēdu uz pilsētu, ieskrējis savā kantorī un sācis zvanīt vienā gabalā. Tādu zvanīšanu nekad nebiju dzirdējis. «Upē iekritis cilvēks! Mana māsīca!» viņš kliedza. Mēs skrējām šurp, viņš mums sekoja. Mums līdzi bija tauvas un ķekši, bet nekas nelīdzēja.

Atsteidzās policisti, pēc tam ugunsdzēsēji, viņiem līdzi bija laiva, to viņi ielaida ūdenī un brauca meklēt kopā ar mums. Pirmajā dienā mēs viņu neatradām, atradām tikai otrajā. Briesmīga nelaime, tiesa kas tiesa.

— Tu teici, ka arī kapteinis — viņas vīrs atbraucis?

— Jā, atbrauca. Tu vari iedomāties, kas viņam tas bija par triecienu! Un satriekti bijām mēs visi, visa pilsēta. Inženieris gandrīz vai sajucis prātā, tā runāja pie mums viesnīcā. Bet, kad atbrauca kapteinis, inženieris steigšus aizbrauca augšup gar upi pārbaudīt pludināšanas darbus, jo nespēja vairs runāt par šo drausmīgo nelaimi.

— Tātad kapteinis viņu nesatika?

— Nē. Hm... Patiesībā es lāgā nezinu, — nesējs atbildēja un paskatījās apkārt. — Nē, es neko nezinu, nav jau mana darīšana.

Viņš atbildēja izvairīgi, un es sapratu, ka viņš visu zina. Taču tam vairs nebija nekādas nozīmes, un es viņu vairs neiztaujāju.

— Paldies tev par pavadīšanu! — es teicu un iedevu viņam nelielu dzeramnaudu ziemas kamzolim vai citam apģērba gabalam. Es no viņa ardievojos, jo gribēju, lai viņš dodas atpakaļ.

Taču viņš vēlējās pavadīt mani vēl kādu gabaliņu. Un, lai es viņam to atļautu, viņš piepeši sacīja, ka kapteinis tomēr ticies ar inženieri. Šis vientiesīgais lāga puisis no kalpoņu tērgāšanas virtuvē bija sapratis, ka ar šo māsīcu, kas atbraukusi pie inženiera, viss nav tā, kā vajag, tomēr neko vairāk neatskārta. Toties viņš pats bija pavadījis kapteini augšup gar upi un palīdzējis sameklēt inženieri.

— Kapteinis apgalvoja, ka viņam visādā ziņā jāsastop inženieris, un es viņu pavadīju. «Dīvaini, kādi pludināšanas darbi jāpārbauda, ja upe aizsalusi?» pa ceļam kapteinis man jautāja. — «To es arīdzan nesaprotu,» es atbildēju. Mēs gājām visu dienu līdz pat vakaram. «Varbūt viņš ir šajā sargbūdā,» es teicu, «jo, cik zinu, tajā viņa plostnieki.» Kapteinis nevēlējās, ka es eju viņam līdzi tālāk, un lika, lai es pagaidu, bet pats iegāja būdā. Pēc dažām minūtēm viņš kopā ar inženieri iznāca laukā. Viņi kaut ko sacīja viens otram, to es nesadzirdēju, bet pēkšņi kapteinis atvēzējās — lūk, šitā — un zvēla inženierim tā, ka tas nogāzās gar zemi. Jā, inženierim droši vien zaļš gar acīm sametās. Bet ar to vēl nepietika. Kapteinis uzrāva inženieri augšā un zvēla viņam vēlreiz. Tad viņš pienāca pie manis un teica: «Nu, iesim uz mājām.»

Es iegrimu domās. Mani pārsteidza, ka šis cilvēks, kas ne pret vienu nejuta nedz naida, nedz ļaunuma, negāja inženierim palīgā. Viņš pat stāstīja par to bez jebkādas nepatikas. «Inženieris laikam bijis arī pret viņu skops un nav devis viņam dzeramnaudu,» es nodomāju. «Droši vien izturējies kā slikts saimnieks pret suni. Jā, droši vien.» Tagad man greizsirdība vairs netraucēja pareizi spriest.

— Kapteinis nežēloja dzeramnaudu, — nesējs noteica. — Ar to es samaksāju visus parādus, dieva vārds!

Kad beidzot atbrīvojos no sava ceļa biedra, es arī devos pāri upei pa ledu, bet šoreiz, kā izrādījās, ledus bija pietiekami biezs. Tagad biju nonācis uz lielceļa. Soļoju tālāk un domāju par nesēja stāstījumu. Šis uzbrukums pie plostnieku būdas — ko tas pierāda? Tas tikai pierāda, ka kapteinis ir liels un spēcīgs vīrietis, bet inženieris — slikts sportists ar resnu sēžamvietu. Taču kapteinis bija virsnieks, un to viņš nespēja aizmirst. Varbūt viņam vēl kaut kas ienāca prātā, kā lai es zinu? Upē noslīkusi kapteiņa sieva, kapteinis tagad varēja darīt, ko grib, viņa vairs augšām necelsies.

Un, pat ja viņa augšāmceltos, ko tas līdzētu? No sava likteņa viņa tik un tā neizbēgtu. Abi laulātie godīgi mēģināja salīmēt ieplaisājumu, bet cieta neveiksmi. Es atceros, kāda bija kundze pirms gadiem sešiem septiņiem. Viņa mazliet garlaikojās un reizēm vienā otrā īslaicīgi iemīlējās, tomēr palika maiga un uzticīga. Taču laiks aizritēja. Viņai nebija nekāda darba, toties bija trīs kalpones. Bērnu viņai nebija, toties bija flīģelis. Bet bērnu nebija.

Dzīve var atļauties sev šādu izšķērdību.

Māte un bērns kopā aizgāja bojā.

IZSKAŅA

Ceļinieks klusina savas kokles skaņas, kad jau nodzīvojis pussimt gadu. Tad viņš spēlē zem surdīnes.

Es to varētu izteikt arī tā.

Ja viņš vēlā rudenī iet uz mežu ogot, tad viņš tur nonāk par vēlu. Un, ja viņš kādā jaukā dienā jūt, ka vairs nespēj gaviļaini priecāties par dzīvi, tad droši vien ir vainīgs vecums, un nenosodīsim viņu pārāk bargi. Turklāt pastāvīga apmierinātība ar sevi un citiem liecina par zināmu prāta aprobežotību. Taču skaisti brīži gadās ikvienam.

Notiesātais sēž ratos, kas ved viņu uz ešafotu, naglas traucē viņam sēdēt, viņš pavirzās sāņus un jūt atvieglojumu.

No kapteiņa puses nebija labi lūgt, lai dievs viņam piedod, tāpat kā viņš piedevis dievam. Tā ir tikai liekulība. Ceļinieks, kam bieži nav ko ēst un dzert, nav nedz drēbju, nedz apavu, nedz pavarda, nedz pajumtes, jūt tikai vieglu nožēlu, ka visi šie labumi viņam nav lemti. Ja neveicas vienā ziņā, veiksies citā. Un, ja arī neveiksies, viņš nepārmetīs dievam, bet vainos pats sevi. Vajag atbalstīt likteni ar plecu, pareizāk sakot, pielikt muguru. No tā smeldz muskuļi un kauli, priekšlaicīgi nosirmo mati, taču ceļinieks pateicas dievam par dāvāto dzīvi, dzīvot bija skaisti.

Arī tā es varētu sacīt.

Kāpēc jāuzstāda dzīvei lielas prasības? Ko tu iemantosi? Konfekšu kārbas, pēc kurām kāro gardēdis? Labi! Vai tu nevari katru dienu vērot pasauli, klausīties meža šalkās? Bet pasaulē nav nekā jaukāka par meža šalkām.

Ceriņu saaudzē smaržo jasmīni, un es pazīstu kādu cilvēku, kas priekā notrīsēja ne vien no jasmīnu smaržas, bet no visa — no gaismas logā, no atmiņām, no pašas dzīves. Un, ja viņu pēc tam izdzen no šās paradīzes, vai viņš jau priekšlaikus nav saņēmis atmaksu par savu zaudējumu?

Un vēl tā: tiesības dzīvot ir tik liela, tik nepelnīta dāvana, ka ar uzviju izpērk visas dzīves likstas.

Nevajag domāt, ka tev pienākas vairāk prieka, nekā tu esi izbaudījis. Ceļinieks noraida šādus aizspriedumus. Kas tad pieder dzīvei? Itin viss. Bet kas pieder tev? Vai slava? Tad paskaidro, kāpēc. Nevajag turēties tikai pie «sava», tas ir smieklīgi, un ceļinieks smejas par to, jo viņš smejas par visu, kas ir smieklīgs. Es atceros cilvēku, kas negribēja atkāpties no «sava»; kādu pēcpusdienu viņš iekūra ugunskuru, bet tas iedegās tikai vakarā. Šis cilvēks baidījās pamest siltumu un likties gulēt, viņš nosēdēja visu nakti, bet citi piecēlās no rīta un sildījās pie šā ugunskura. Es runāju par kādu norvēģu dramaturgu.

Es savā mūžā esmu daudz klaiņājis apkārt, bet tagad kļuvis dumjāks un sakrities.

Lai nu kā, bet man joprojām nav vecu cilvēku pārliecības, ka tagad esmu gudrāks, nekā biju. Es ceru, ka gudrība nekad nenāks pār mani. Gudrība ir nespēka pazīme. Es pateicos dievam par dzīvi nevis tāpēc, ka līdz ar vecumu esmu vairāk nobriedis, bet gan tāpēc, ka mīlu dzīvi. Vecums nedāvā briedumu, vecums nedāvā neko citu kā tikai vecumu.

Šogad es pārāk vēlu devos mežā ogot, bet tik un tā drīz būšu ceļa galā. Es atļaujos sev šo nelielo prieku par vasaras grūto darbu. Divpadsmitajā decembrī es sasniedzu mērķi.

Protams, es varēju palikt arī ielejā pie cilvēkiem, gan jau arī es, tāpat kā visi citi, atrastu sev pajumti. Turklāt Larss Falkenbergs, mans biedrs, taču ieteica paņemt līdumu un sievu, un divas govis, un sivēnu. Tas bija draudzīgs padoms. Tā bija tautas balss. Vienas govs vietā es varētu arī turēt braucamu vērsi, un man vecuma dienās būtu pašam savs transporta līdzeklis. Bet no tā nekas neiznāca, itin nekas! Mani gudrība nepārņēma līdz ar vecumu, es eju uz Truvatnu, uz mežiem un dzīvošu tur baļķu būdā.

Kāds tur prieks, jūs vaicāsiet. Ak, Lars Falkenberg un jūs visi citi, neuztraucieties, esmu sarunājis kādu cilvēku, kas katru nedēļu nesīs man pārtiku.

Un es klīstu viens pats apkārt un priecājos par savu vientulību. Tikai man vairs nav bīskapa Pāvela zīmoga. Šo zīmogu man uzdāvināja kāds viņa pēctecis, vasarā es nēsāju to vestes kabatā. Bet tagad es aptaustu kabatu un jūtu, ka zīmoga vairs nav. Es esmu to pazaudējis. Taču arī par šo zaudējumu jau priekšlaikus esmu saņēmis atlīdzību, jo reiz man piederēja šis zīmogs.

Grāmatu trūkums mani neapbēdina.

Es labi atceros divpadsmito decembri un visus citus datumus, taču viegli aizmirstu daudz svarīgākas lietas. Iedomājoties grāmatas, es atceros tikai to, ka kapteinim Falkenbergam un viņa kundzei mājās bija daudz grāmatu — romāni un lugas, pilns skapis. Es tās redzēju, kad Evrebē krāsoju logus un durvis. Viņiem bija kopotie raksti, no katra rakstnieka pilns komplekts, trīsdesmit sējumu. Kāpēc viņiem vajadzēja šos rakstus? Nezinu. Grāmatas, grāmatas, viena, divas, trīs, desmit, trīsdesmit. Katrus ziemsvētkus pienāca jaunas grāmatas, romāni — trīsdesmit sējumi, ik gadu viens un tas pats. Kapteinis un kundze tos droši vien lasīja, viņi zināja, ko meklēt šajos tēvzemes autoros, kuru darbos tik daudzi spriedelēja par to, kā iegūt laimi. Jā, varbūt tāpēc viņi tos lasīja, ko es zinu. Ak tu mūžs, cik daudz tur bija grāmatu, mēs pa trim tikko varējām pabīdīt skapi. Viens no šiem trim bija Grīnhusens, viņš no tēvzemes literatūras smaguma pietvīka sarkans un teica:

— Nesaprotu, kāpēc cilvēkiem vajag tik daudz grāmatu?

It kā Grīnhusens no tā kaut ko saprastu! Kapteinis un viņa kundze droši vien pirka šīs grāmatas, lai būtu pilni komplekti un neviena sējuma netrūktu. Tiklīdz vienu grāmatu izņemtu, tūdaļ rastos robs. Visas grāmatas bija vienādas, vienmuļa dzeja, vienmuļi romāni.

Manā būdā apmetās aļņu mednieks. Nekas sevišķs jau tas nebija, tikai viņa suns bija pagalam nikns. Es nopriecājos, kad mednieks aizgāja. Viņš noņēma no sienas manu pannu, kaut ko uz tās cepa un to nokvēpināja.

Patiesību sakot, panna nebija mana. To būdā bija kāds pametis. Es to noberzu ar pelniem un pakāru pie sienas par barometru. Tagad es atkal to tīru, tā ir ļoti noderīga, jo pirms lietus vienmēr kļūst nespodra.

«Bijusi te Ragnhilda, viņa katrā ziņā to izņemtu man no rokām un pati notīrītu,» es nodomāju. Taču vēlāk nolemju, ka labāk es pats nospodrināšu, Ragnhilda varētu darīt ko citu. Un, ja šī vieta mežā kļūtu par mūsu līdumu, tad Ragnhildai būtu bērni, govis un sivēns. Bet savas vara pannas es spodrināšu pats, Ragnhild!

Es atceros kādu citu sievieti — viņai nebija nekādu rūpju, un viņa aizgāja postā.

Bet pirms gadiem sešiem septiņiem man viņa likās maigākā un daiļākā sieviete pasaulē. Es vedu viņu viesos, un viņa sarka un izturējās tik bikli, kaut gan es biju viņas kalps. Dodama kādu rīkojumu, viņa tikai uzmeta acis un atklāja man jaunu skaistuma un bagātību avotu, — to visu es līdz šim vēl atceros. Jā, es te sēžu un to visu atceros, šūpoju galvu un pats sev saku: «Tas bija tik dīvaini!» Viņa nomira. Un kas tālāk? Nekas. Bet es vēl dzīvoju. Taču viņas nāve nedrīkstētu mani apbēdināt, par to es jau priekšlaikus esmu saņēmis atlīdzību, kad viņa skatījās uz mani ar savām skaistajām acīm. Tā tas ir!

Sieviete — ko gan visi gudrie zina par sievieti?

Es atceros kādu gudro, viņš rakstīja par sievieti. Viņš sarakstīja veselus trīsdesmit sējumus vienveidīgu lugu par sievieti. Es šos sējumus reiz saskaitīju lielajā skapī.

Pašās beigās viņš rakstīja par sievieti, kas pametusi savus bērnus — lai ietu meklēt brīnumu! Bet kas tad ir bērni? Tas ir tik smieklīgi, un ceļinieks smejas par visu, kas ir smieklīgs.

Šis gudrais — ko viņš zina par sievieti?

Pirmkārt, viņš nevarēja kļūt gudrs, iekāms nebija kļuvis vecs, viņš pazīst sievieti vienīgi pēc atmiņām. Otrkārt, viņam nav nekādu atmiņu, jo viņš nekad nav sievieti pazinis. Cilvēks, kam ir nosliece uz gudrību, visu mūžu veltī tikai šai nosliecei, viņš to lolo un auklē, dzīvo tikai šās noslieces labad. Neviens neiet pie sievietes, lai iegūtu gudrību. Četri pasaules gudrie, kas atstājuši mums savas pārdomas par sievieti, ir sēdējuši un tās izdomājuši. Viņi bija veci, kaut arī bija jaunekļi vai sirmgalvji, viņi varēja jāt tikai ar izrāmītiem ērzeļiem. Viņi nepazina sievieti nedz tās svētumā, nedz krāšņumā, nezināja, ka bez sievietes nevar dzīvot, bet viņi rakstīja par sievieti, rakstīja un rakstīja. Iedomājieties, rakstīja, bet nekā nezināja par sievieti!

Dievs lai mani pasargā no gudrības! Līdz savai pēdējai stundai es atkārtošu: dievs lai mani pasarga no gudrības!

Šodien ir vēss, īsti piemērota diena, lai dotos pastaigā, kā biju nodomājis.

Sniegotie kalni piesarkuši saules staros, un mana vara panna pareģo jauku laiku.

Pulkstenis ir astoņi no rīta.

Man somā ir daudz pārtikas, kabatā aukla, gadījumā ja kaut kas saplīstu. Uz galda atstāju zīmīti cilvēkam, kas manā prombūtnē varbūt atnesīs pārtiku.

Esmu rūpīgi sagatavojies tālam ceļam, apzinos, ka tas prasīs izturību un atjautību.

Jā, tā vajadzētu rīkoties tam, kas dodas tālā ceļā, bet ne jau man. Man nav nekāda mērķa, nekādu pienākumu, nekur nav jāsteidzas, esmu tikai ceļinieks, kas pamet savu būdu, lai drīz tajā atkal atgrieztos. Man taču ir vienalga, kur atrodos.

Mežs ir kluss un tukšs, visu klāj sniegs, mani ieraugot visi aiztur elpu.

Pēcpusdienā es no kādas augstienes tālu lejā redzu Truvatnu, baltu un līdzenu, it kā ar krītu nokaisītu sniega tuksnesi. Ieturējis maltīti, eju atkal tālāk, kāpju augstāk un augstāk kalnos, taču gausi un domīgi, sabāzis rokas kabatās. Es nesteidzos, man tikai jāatrod vieta, kur pavadīt nakti. Pievakarē es atkal apsēžos un iekožu, itin kā es būtu izsalcis un godīgi nopelnījis maizes kumosu. Taču es ēdu tikai tādēļ, lai būtu kaut kas, ko darīt, rokas man ir bezdarbīgas, galva domu pārpilna. Tumsa iestājas agri; cik labi, ka esmu atradis aizu, kur patverties! Te zaru ugunskuram mētājas atliku likām.

Lūk, par ko es stāstu tagad, kad koklēju zem surdīnes.

Nākamajā rītā es devos tālāk, tiklīdz atausa gaismiņa. Sāka snigt mīkstām, siltām pārslām, gaisā bija dzirdama šalkoņa. «Būs putenis,» es nodomāju, it kā varētu to paredzēt. Nedz man, nedz manam barometram pirms diennakts par to nebija ne miņas. Es atstāju savu patvērumu un klīdu tālāk pāri purvam un līdzenumam; atkal pienāca pēcpusdiena, joprojām sniga. Mana naktsmītne, kā izrādījās, nebija visai patīkama; tur gan bija daudz zaru guļvietai un man nesala, bet dūmus no ugunskura pūta uz manu pusi, un tagad man kaklā kasīja.

Tagad es atradu labāku vietu — lielu un ērtu alu ar sienām un griestiem. Te pietiks vietas gan man, gan ugunskuram, un dūmi plūdīs ārā. Es piekrizdams pamāju ar galvu un apmetos alā, lai gan vēl bija gaišs. Es skaidri redzēju kalnus un ielejas, kāda kaila klints slējās tieši man pretī, tikai kādas stundas gājiena attālumā. Taču es pamāju ar galvu, it kā būtu sasniedzis ceļa mērķi, sāku nest alā zarus un iekārtoties nakšņošanai.

Te es jutos kā mājās. Ne jau par velti es pamāju ar galvu un noņēmu no muguras maisu. «Vai uz šejieni tu nāci?» es it kā jokodamies pats sev jautāju. «Jā, uz šejieni,» es atbildēju.

Šalkoņa pastiprinājās, sniegs vairs nesniga, bet lija lietus. Savādi, lielas lietus lāses krita uz manu pajumti, uz kokiem, kaut gan bija decembris, aukstais Kristus dzimšanas mēnesis. Droši vien siltuma vilnis iedomājies apciemot tieši mūs.

Visu nakti lija vienā līšanā, mežs šalca. Viss atgādināja pavasari, es gulēju tik dziļā un saldā miegā, ka nogulēju līdz lielai dienai.

Pulkstenis ir desmit.

Lietus rimis, bet joprojām ir silts. Es sēžu un raugos ārā no alas, klausos, kā koki lokās un šalc. Tieši man pretī no klints atdalās akmens, tas uzkrīt uz izciļņa un atšķeļ arī to, dzirdami tāli, dobji grandi. Tad sākas dārdoņa. Es skatos, acis nenovērsis, dārdoņa atbalsojas arī manā dvēselē, pirmais atlūznis aizrauj līdzi citus, nu jau gāžas lejā vesela lavīna — akmeņi, sniegs, zeme, un pār visu šo milzīgo blāķi mutuļiem paceļas putekļi. Pelēko akmeņu plūsma liekas tāda kā pinkuļaina, tā pati dzen sevi uz priekšu un visu aizrauj sev līdzi, tā dārdēdama plūst un plūst, sagāžas aizā un apstājas. Gausi nokrīt pēdējie akmeņi, lavīna jau izsīkusi, tālumā apklust dārdi, tikai manā dvēselē vēl trīs un lēnām aprimst basa stīga.

Es atkal sēžu un klausos meža šalkās. Kas tur šalc — varbūt Egejas jūra? Varbūt Glimma straume? Tā sēžot un klausoties, mani pārņem gurdums. Manī mostas atmiņas — tūkstošiem prieku, mūzika, acis un ziedi. Pasaulē nav nekā skaistāka par meža šalkoņu, tā iešūpo, tā ir kā neprāts — Uganda, Tananarivo, Honolulu, Atakama, Venecuela...

Droši vien gadu nasta dara mani gudru, droši vien nervi saspīlēti un skan līdzi šalkoņai. Es pieceļos un pieeju pie ugunskura. Lai pārvarētu gurdumu, es varētu parunāties ar uguni, noturēt veselu runu, kamēr tas vēl nav nodzisis. Mans patvērums ir ugunsdrošs, tajā ir lieliska akustika. Hm, hm...

Pēkšņi alā satumst, atkal pienācis aļņu mednieks ar savu suni...

Kad es dodos atpakaļ uz baļķu būdu, sāk piesalt, sals drīz sastindzina visu purvu un līdzenumu, iešana kļūst viegla. Es soļoju lēnām un vienaldzīgi, sabāzis rokas kabatās. Man nekur nav jāsteidzas, man vienalga, kur esmu.

STĀSTI

MĪLESTĪBAS VERGI

I

To es uzrakstīju pati. Uzrakstīju šodien, lai atvieglotu sirdi. Esmu zaudējusi darbu kafejnīcā, zaudējusi dzīvē prieku. Esmu zaudējusi visu. Bet es strādāju kafejnīcā «Maksimilian».

Kāds jauns kungs pelēkā uzvalkā ieradās šajā kafejnīcā katru vakaru kopā ar diviem draugiem, viņi apsēdās pie viena no maniem galdiņiem. Kafejnīcā nāca daudz apmeklētāju, ikvienam bija kāds laipns vārds, ko man pateikt, tikai šim kungam ne.

Viņš bija slaids un kalsnējs, melniem, mīkstiem matiem un zilām acīm, kuras reižu reizēm pievērsās man. Viņa virslūpu klāja tikko manāmas pūciņas.

Laikam jau no paša sākuma viņam kaut kas manī nepatika.

Viņš veselu nedēju nāca katru vakaru. Biju pie viņa pieradusi, un, ja viņš neatnāca, man kaut kā it kā pietrūka. Un, lūk, kādu vakaru viņš neatnāca. Es nevarēju rimties, apstaigāju visu kafejnīcu un pēkšņi viņu ieraudzīju pie galdiņa — aiz vienas no lielajām kolonnām pie otras ieejas. Viņš sēdēja kopā ar kādu cirka aktrisi. Viņa bija ģērbusies dzeltenā kleitā, rokās viņai bija gari cimdi pāri elkoņiem. Viņa izskatījās ļoti jauna, acis viņai bija skaistas un brūnas, turpretī man acis bija zilas.

Es mirkli pastāvēju, gribēju saklausīt, par ko viņi runā. Dāma viņam kaut ko pārmeta, teica, ka viņš esot viņai apnicis, lūdza, lai viņš iet projām. «Svētā dievmāte,» es lūdzos, «lai viņš nāk pie mana galda!»

Nākamajā vakarā viņš, kā parasti, ieradās kopā ar saviem abiem draugiem, viņi apsēdās pie viena no maniem galdiņiem. Man bija pieci galdiņi. Es negāju viņam tūlīt klāt, kā vienmēr mēdzu darīt, es pietvīku un izlikos, ka neesmu viņu pamanījusi. Tad viņš man pamāja. Es teicu:

— Vakar jūs te nebijāt.

— Cik šī meitene ir smuidra un daiļa, — viņš sacīja saviem draugiem.

— Vai alu? — es jautāju.

— Jā, — viņš atbildēja.

Es nevis gāju, bet lidoju ar trim alus kausiem.

II

Aizritēja divas dienas. Viņš iedeva man vizītkarti un teica:

— Aiznes to tai... Es nenoklausījos līdz galam, paņēmu vizītkarti un aiznesu dāmai dzeltenajā kleitā. Iedama es izlasīju viņa vārdu: Vladimirs T... Kad atnācu atpakaļ, viņš jautājoši manī pavērās.

— Es to nodevu viņai, — es sacīju.

— Vai atbildi nesaņēmi?

— Nē.

Tad viņš pasniedza man vienu marku, pasmaidīja un teica:

— Klusēšana jau arī ir atbilde.

Viņš nosēdēja visu vakaru, nenovērsdams skatienu no šās dāmas un viņas pavadoņiem. Vienpadsmitos viņš piecēlās un piegāja pie viņas galda. Dāma viņu saņēma salti. Abi viņas pavadoņi turpretī ar viņu runājās, uzdeva ņirdzīgus jautājumus un skaļi smējās. Viņš atgriezās drīz — pēc dažām minūtēm, un es viņam aizrādīju, ka viņa vasaras mētelim viena kabata slapja, laikam no alus. Viņš tūlīt novilka mēteli, spēji pagriezās un nikni paskatījās uz cirka dāmas galdu. Es kā varēdama savedu kārtībā mēteli, un viņš smaidīdams man teica:

— Pateicos, verdzene.

Es palīdzēju viņam uzvilkt mēteli un slepus noglāstīju viņa muguru.

Viņš sēdēja, iegrimis domās. Viens no viņa draugiem pasūtīja vēl alu, es paņēmu viņa kausu un to piepildīju. Es gribēju ņemt arī T... kausu.

— Nē, — viņš sacīja un uzlika roku uz manas rokas. No šā pieskāriena mana roka bezspēcīgi noslīga, viņš to laikam pamanīja un tūdaļ atvilka savu roku.

Vakarā, nometusies ceļos pie gultas, es par viņu aizlūdzu. Un aiz prieka noskūpstīju savu labo roku, kurai viņš bija pieskāries.

III

Reiz viņš man uzdāvināja puķes — veselu pušķi. Nākdams uz kafejnīcu, viņš tās bija nopircis no puķu sievas, kas stāvēja uz stūra. Ziedi bija svaigi un sārti — milzīgs pušķis, viņš bija iztukšojis gandrīz visu pārdevējas grozu. Viņš noklāja ar tām galdiņu, pie kura sēdēja. Šoreiz viņš bija viens. Tiklīdz man pagadījās brīvs brītiņš, es aizstājos aiz kolonnas, skatījos uz viņu un domāju: «Viņu sauc — Vladimirs T...»

Tā pagāja krietns laiks. Viņš nemitīgi raudzījās pulkstenī.

Es jautāju:

— Vai jūs kādu gaidāt?

Viņš izklaidīgi pavērās manī un pēkšņi teica:

— Nē, es nevienu negaidu. Ko lai es gaidītu?

— Bet es domāju, ka varbūt jūs kādu gaidāt, — es atkārtoju.

— Panāciet šurp, — viņš aicināja. — Tās domātas jums. Un viņš man iedeva visu ziedu klēpi.

Es gribēju pateikties, bet balss man aiztrūka, es tikai nočukstēju «paldies».

Laimes pārņemta, es stāvēju pie bufetes un neatcerējos, kas man jāpasūta.

— Kas jums vajadzīgs? — jautāja bufetniece.

— Bet vai jūs nezināt? — es atjautāju.

— Kā lai es zinu? Vai jūs esat jukusi, vai?

— Jūs tiešām nezināt, no kā es dabūju šos ziedus? — es jautāju. Garām gāja vecākais viesmīlis.

— Jūs aizmirsāt aiznest alu kungam ar koka kāju, — es dzirdēju viņu sakām.

— Man tos uzdāvināja Vladimirs, — es sacīju un steidzos aiznest alu.

T... vēl nebija aizgājis. Kad viņš piecēlās, es atkal viņam pateicos. Viņš sadrūma un teica:

— Patiesībā es tās nepirku jums...

Nu jā, viņš droši vien tās bija pircis citai. Taču uzdāvinājis man. Ziedus dabūju es, nevis tā, kurai viņš tos pirka. Un viņš atļāva man par tiem pateikties. Ar labu nakti, Vladimir.

IV

Nākamajā rītā lija.

«Kādu kleitu lai šodien velku — melno vai zaļo?» domāju. «Vilkšu zaļo, tā ir jaunāka.» Es jutos tik laimīga.

Pie tramvaja pieturas lietū stāvēja kāda sieviete. Viņai nebija lietussarga. Es viņai piedāvāju savējo, bet viņa pateicās un atsacījās. Tad es nolaidu arī savu lietussargu.

«Lai viņa nesamirkst viena,» es nodomāju.

Vakarā kafejnīcā atnāca Vladimirs.

— Paldies par vakardienas ziediem, — es lepni sacīju.

— Par kādiem ziediem? — viņš vaicāja. — Neatgādiniet man šos ziedus.

— Es tikai gribēju jums pateikties. Viņš paraustīja plecus un atbildēja:

— Ne jau jūs es mīlu, verdzene.

Ne jau mani viņš mīl... Es to zināju un nejutos vīlusies. Taču es viņu redzēju ik vakaru, viņš allaž apsēdās pie mana galdiņa, nevis pie cita, un es viņam nesu alu.

Laipni lūdzu, Vladimir.

Nākamajā vakarā viņš atnāca vēlu. Viņš tūlīt jautāja:

— Vai jums ir nauda, verdzene?

— Nē, diemžēl ne, esmu nabaga meitene, — es atbildēju.

Tad viņš palūkojas uz mani un smaidīdams sacīja:

— Jūs mani laikam pārprotat. Man vajag nedaudz naudas līdz rītam.

— Man mājās ir simt trīsdesmit marku.

— Mājās? Bet te nav? Es atbildēju:

— Pagaidiet stundas ceturksni, līdz slēgs kafejnīcu, tad es jums tās atnesīšu.

Viņš nogaidīja stundas ceturksni, un mēs izgājām no kafejnīcas kopā.

— Dodiet man tikai simt markas, — viņš sacīja. Visu laiku viņš soļoja man blakām, nevis pa priekšu vai aiz muguras, kā to bieži mēdz darīt smalki kungi.

— Man ir tikai tāds mazs skabūzītis, — es teicu, kad apstājāmies pie mājas, kurā es dzīvoju.

— Es neiešu jums līdzi. Pagaidīšu tepat, — viņš atbildēja.

Viņš palika gaidot.

Kad es atgriezos, viņš izskaitīja naudu un teica:

— Te ir vairāk nekā simt marku. Desmit es jums dodu par dzeramnaudu. Jā, jā, paklausieties, es gribu dot jums desmit marku dzeramnaudas.

Un viņš iedeva man naudu, pateica ar labu nakti un aizgāja. Es redzēju, ka uz ielas stūra viņš vecajai, klibajai ubadzei iedeva vienu marku.

V

Nākamajā vakarā viņš sacīja, ka diemžēl nevarot atdot parādu. Es viņam par to pateicos. Viņš vaļsirdīgi atzinās, ka naudu noplītējis.

— Ko lai dara, verdzene! Jūs jau zināt — dzeltenā dāma! — viņš smaidīdams teica.

— Kāpēc tu šo meiteni sauc par verdzeni? — viens no viņa draugiem ievaicājās.

— Tu jau pats esi lielāks vergs nekā viņa.

— Vai atnest alu? — es viņu pārtraucu.

Drīz ienāca dāma dzeltenajā kleitā. T... piecēlās un palocījās. Paklanījās tik zemu, ka mati viņam krita sejā. Viņa pagāja garām, apsēdās pie tukša galdiņa, taču atslēja pie tā ar mugurām divus krēslus, šādi parādīdama, ka viss galdiņš aizņemts. T... tūdaļ aizgāja pie viņas un apsēdās uz viena krēsla. Pēc dažām minūtēm viņš piecēlās un skaļi sacīja:

— Labi, es iešu projām. Un nekad vairs neatgriezīšos.

— Pateicos, — viņa atbildēja.

Aiz prieka es tikko jutu grīdu zem kājām, pieskrēju pie bufetes un sāku kaut ko stāstīt. Droši vien to, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies pie viņas. Garām gāja vecākais viesmīlis un teica man skarbu piezīmi, bet es tam nepievērsu ne mazāko uzmanību.

Kad divpadsmitos kafejnīcu slēdza, T... mani pavadīja uz māju.

— Dodiet man piecas markas no tām desmit, kuras es jums vakar iedevu, — viņš teica.

Es iedevu viņam visas desmit, viņš tās arī paņēma, bet piecas atdeva atpakaļ par dzeramnaudu. Un negribēja dzirdēt nekādus iebildumus.

— Šovakar es esmu tik laimīga! Ja nu es uzdrīkstētos lūgt, lai jūs uznākat pie manis? Bet man ir tikai tāds mazs skabūzītis, — es teicu.

— Es neiešu jums līdzi. Ar labu nakti, — viņš sacīja. Viņš aizgāja. Pagāja garām vecajai ubadzei, bet aizmirsa iedot viņai žēlastības dāvanu, lai gan viņa dziļi palocījās. Es pieskrēju pie ubadzes, iedevu viņai dažus šiliņus un teicu:

— Tos jums sūta kungs pelēkā uzvalkā, viņš nupat pagāja jums garām.

— Kungs pelēkā uzvalkā? — ubadze atvaicāja.

— Jā, melnmatainais kungs. Vladimirs.

— Vai jūs esat viņa sieva? Es atbildēju:

— Nē, es esmu viņa verdzene.

VI

Vairākus vakarus no vietas viņš sacīja, ka diemžēl nevar atdot manu naudu. Es lūdzu, lai viņš mani nesāpina. Viņš runāja to skaļi, apkārtējie dzirdēja un smējās par viņu.

— Esmu nelietis un blēdis, — viņš sacīja. — Aizņēmos no jums naudu, bet nevaru atdot. Par piecdesmit markām es būtu ar mieru nocirst savu labo roku.

Šie vārdi mani satrieca, un es gudroju, kur lai sadabūju viņam naudu, taču man nebija kur to ņemt. Mazliet vēlāk viņš sacīja:

— Ja jūs man jautātu, kas noticis, tad dzirdiet: dzeltenā dāma ar savu cirku aizbraukusi. Un es viņu esmu aizmirsis. Pat vairs neatceros.

— Tomēr tu šodien viņai atkal aizrakstīji, — viens no viņa draugiem ierunājās.

— Pēdējo reizi, — Vladimirs atbildēja.

No puķu sievas es nopirku vienu rozi un gribēju iespraust to viņa svārku pogcaurumā. Taču es jutu viņa elpu uz savas rokas un ilgi nevarēju atrast pogcaurumu.

— Paldies, — viņš sacīja.

Es palūdzu kasē tās dažas markas, kas man vēl pienācās, un atdevu viņam. Tas bija tik maz.

— Paldies, — viņš atkal sacīja.

Es jutos laimīga visu vakaru, līdz Vladimirs ierunājās:

— Par šīm markām es aizbraukšu uz vienu nedēļu. Kad atgriezīšos, jūs dabūsiet savu naudu.

Redzēdams, ka es sakustos, viņš piebilda:

— Es taču jūs mīlu. — Un satvēra manu roku.

Es galīgi apjuku, — viņš aizbrauc un pat nesaka, uz kurieni, kaut gan es to vaicāju. Kafejnīca, lustras un daudzie viesi sagriezās man acu priekšā virpulī. Es neizturēju un satvēru abas viņa rokas.

— Es atgriezīšos pie jums pēc nedēļas, — viņš sacīja un spēji piecēlās.

Es dzirdēju, ka vecākais viesmīlis man saka:

— Jūs esat atlaista.

«Vienalga,» es nodomāju. «Kāda tam nozīme? Pēc nedēļas pie manis atgriezīsies Vladimirs!» Es gribēju viņam par to pateikties, pagriezos, bet viņš jau bija aizgājis.

VII

Pēc nedēļas, vakarā pārnākot mājās, es saņēmu no viņa vēstuli. Viņš bija izmisumā, rakstīja, ka sekojis dzeltenajai dāmai, ka nekad nevarēs atdot man naudu, ka esot galīgā trūkumā. Tad viņš atkal sevi sauca par nekrietnu cilvēku un apakšā bija pierakstījis: «Esmu dzeltenās dāmas vergs.»

Es raudāju dienu un nakti, vairāk nekā nespēju darīt. Pēc nedēļas mani atlaida, es sāku meklēt jaunu darbu. Es apstaigāju citas kafejnīcas un viesnīcas, zvanīju pie dzīvokļu durvīm, piedāvādama savus pakalpojumus. Taču veltīgi. Vēlu vakarā es par puscenu nopirku avīzes un, mājās pārnākusi, uzmanīgi izlasīju visus sludinājumus. Es domāju: «Varbūt atradīšu kaut ko un izglābšu mūs abus — gan Vladimiru, gan mani...»

Vakar vakarā es avīzē nejauši uzdūros uz viņa vārda un izlasīju to, kas bija par viņu rakstīts. Es tūdaļ izgāju ārā no mājas, klaiņāju pa ielām un atgriezos tikai no rīta.

Var jau būt, ka es kaut kur gulēju, varbūt sēdēju uz kāpnēm, nespēdama paiet tālāk.

Es vairs neatceros.

Šodien es to atkal pārlasīju. Bet vispirms to izlasīju vakar vakarā, pārnākusi mājās. Es sāku lauzīt rokas atslīgu krēslā. Pēc tam nez kāpēc apsēdos uz grīdas atslējos pret krēslu, situ ar plaukstām pret grīdu un domāju. Bet varbūt es nemaz nedomāju. Galva man bija pilnīgi tukša, es neko neatceros. Pēc tam es droši vien piecēlos un izgāju ārā. Uz ielas stūra — to es skaidri atceros — es iedevu vecajai ubadzei vienu monētu un teicu:

— To jums sūta kungs pelēkajā uzvalkā, jūs viņu pazīstat.

— Jūs laikam esat viņa līgava? — sieva jautāja. Es atbildēju:

— Nē, esmu viņa atraitne... Līdz rītam es klaiņāju pa ielām. Un tagad es to atkal pārlasīju. Viņu sauca — Vladimirs T...

SAULES DĒLS

Naktī bija uzsnidzis sniegs. Zemi sedza biezs, balts paklājs.

Viņš bija pamodies ar līksmu domu, ka vakar saņēmis vēstuli — negaidītu, labu ziņu; viņš jutās jauns un laimīgs un aiz laimes sāka klusi dziedāt. Tad viņš piegāja pie loga, atvilka aizkaru un ieraudzīja sniegu. Dziesmiņa uzreiz aprāvās, bezcerība pārņēma dvēseli, un viņa šaurie, slīpie pleci notrīcēja.

Līdz ar ziemu viņam allaž sākās nejauks laiks, vislielākās mokas, kuras neviens nesaprata. Tikai uzskatot sniegu, jau uzmācās domas par nāvi un iznīcību. Iestājās garie, tumšie vakari ar savu notrulinošo, bezjēdzīgo klusumu; viņš nespēja strādāt savā darbnīcā, viņa sastingusī dvēsele bija mēma. Reiz vasarā viņš bija dzīvojis mazā pilsētiņā, lielā, gaišā istabā, kuras logu apakšējās rūtis bija nokrāsotas baltas. Baltais stikls atgādināja ledu un, skatoties uz to, viņš juta neizsakāmas mokas. Viņš gribēja sevi pārvarēt, nodzīvoja šajā istabā vairākus mēnēšus un diendienā sev apgalvoja, ka arī ledum daudzu cilvēku acīs ir savs skaistums, ka ziema un vasara ir tikai vienas un tās pašas dieva mūžīgās idejas īstenojums un viņa radītas, — taču nekas nelīdzēja.

Viņš nespēja pieskarties savam darbam, un nemitīgās pašmocības viņu galīgi sabeidza.

Vēlāk viņš dzīvoja Parīzē. Kad pilsētā svinēja līksmus svētkus, viņš labprāt pastaigājās pa bulvāriem un vēroja visu, kas notiek apkārt. Visbiežāk tas bija gaišajos, siltajos vasaras vakaros, kad pilsētā no lielajiem parkiem dvesmoja lapu un ziedu smaržas. Ielas mirdzēja elektriskajā gaismā, līksmi cilvēki smaidīdami staigāja šurpu turpu, sasaucās, dziedāja, bārstīja konfeti, visur prieks un gaviles. Cik reižu viņš bija izgājis uz ielas, gribēdams iejukt pūlī un priecāties līdzi citiem, — taču pēc pusstundas jau bija paņēmis fiakru un atgriezies mājās. Kādēļ? Viņam bija uzvilnījušas atmiņas: elektriskajā gaismā viņa acu priekšā konfeti virpuļoja un nosēdās gluži kā sniegpārslas.

No gada gadā atkārtojās viens un tas pats.

Kur gan dzīvoja viņa dvēsele? Varbūt saules zemē, palmu zemē. Varbūt Gangas krastos, kur nekad nenovīst lotoss.. .

Naktī bija uzsnidzis sniegs. Viņš domāja, cik putniem mežā auksti un kādas nāves mokas jācieš vijolīšu saknēm, iekāms tās sasalušajā zemē nomirst. Un no kā lai tagad pārtiek zaķis?

Viņš vairs nespēja iziet ārā no mājas. Vairākus mēnešus viņš gandrīz nemaz neatstāja savu istabu — gan staigāja šurpu turpu, gan sēdēja krēslā un domāja.

Neviens nesaprata, cik ļoti viņš cieš šajā ieslodzījumā. Viņš vēl bija jauns un varētu ar visu krūti mesties dzīvē, arī spēka netrūka. Taču, tiklīdz iestājās sals, viņš bija nosodīts sēdēt istabā un vientulībā gremdēties pārdomās. Tādās dienās viņa sieva mēdza ieslēgt skapī augļus, kurus bija pirkusi bērniem, citādi vīrs tos izņēma, nolika šos pāris ābolus vai nožēlojamo vīnogu ķekaru sev priekšā uz galda un ilgi tīksminājās ap tiem, jo tie bija vasaras un dienvidu augļi, un galu galā tos apēda.

Pārmaiņa notika apbrīnojami strauji. Parasti viņam nepatika atbildēt uz vēstulēm, turpretī tagad viņš metās pie galda un uzrakstīja veselu kaudzi vēstuļu — pat gluži svešiem cilvēkiem, jautādams tiem kaut ko vai paziņodams gluži nesvarīgus notikumus. Viņam bija neskaidra nojauta, ka jau tuvojas pēdējā stundiņa, un tikai ar šīm vēstulēm, kuras izsūtīja uz visām debesu pusēm, viņš vēl cerēja kaut neilgi uzturēt sakarus ar dzīvi.

Ar viņu notika arī citas pārmaiņas: viņš bija pilnīgi zaudējis garīgo līdzsvaru.

Palicis viens, viņš bieži skaļā balsī raudāja, bet naktīs gulēja puspievērtām acīm un mocījās smagos murgos.

Tomēr šis vārgulīgais, nelīdzsvarotais cilvēks vasarā vienmēr bija mundrs un sprigans. Turpretī tumšajos ziemas mēnešos viņu māca briesmīgs sabrukums. Viņa jūtu uzplūdi bija spēji un brāzmaini kā pērkona negaiss no skaidrām debesīm, viņš bieži nometās uz ceļiem sava jaunākā dēla priekšā un, karstas asaras liedams, lūdza par puisēnu dievu. Viņš kaisli vēlējās, lai zēns pretēji viņam pašam nekad nekļūtu plaši pazīstams. Visiem slaveniem cilvēkiem dvēseles dzīles ir saduļķotas, viņus samaitājusi uzmanība, slava, kas viņus izceļ citu vidū, pūļa ziņkāre. Šī «dzīve uz skatuves» pārvērš viņu skatienus, viņu gaitu, stāju, uzvedību. Bet viņa dēls lai ir zemesrūķis, lai sēj un ievāc ražu. Neviens nav pārāks par to, kas sēj un ievāc sava darba augļus. Un viņš vēlējās vēl kaut ko: lai dievs pasargā viņa dēlu no dzīves svešatnē. Cik daudz jāpārdzīvo cilvēkam, kas spiests meklēt patvērumu svešā zemē!

Turklāt viņš nesaprot nedz svešo valodu, nedz svešos skatienus, nedz smaidus.

Svešumā debess ir citāda un citādi zvaigznāji. Arī puķēm ir citāda krāsa, un arī putni svešumā dzied pavisam citādi. Un karogkārtī plīvo citāds karogs.

Nojauta viņam sacīja, ka liktenis viņu nežēlīgi izrāvis no viņa īstās vides. Varbūt viņš kādreiz, pirms daudziem gadiem, dzīvojis citā zemē, tālā un siltā.

-32° pēc Celzija

Ar šausmām viņš vēro, ka aukstums pieņemas un visa dzīvā radība ārā nosalst.

Viņa istabas logs iziet uz mežu un lielceļu, pa kuru cilvēki brauc uz pilsētu un atgriežas mājup. Neviena lapiņa tagad nekustas, eglājs sabozis adatas, visi koki apsarmojuši. Vispiemērotākais laiks ziemas sportam. Nabaga zīlīte tikko pakustina spārniņus, aiz viņas gaisā stiepjas tieva garaiņu stīdziņa. Daba ir pamirusi, visur sals un klusums, pat ne vēsmiņa nesaviļņo gaisu. Visapkārt, šķiet, ir tikai balti, sasaluši tauki.

Lejā uz ceļa šķind zvaniņi, garām pabrauc kamanas, tajās sēž vīrietis un sieviete.

Zirgu un braucējus visu laiku ietver viegls, balts mākonis. Šis vīrietis un šī sieviete droši vien nekad nav redzējuši, kā aug vīnogas, varbūt viņi ne reizi mūžā nav tās pat nogaršojuši. Pēc viņu sejas nav manāms, ka viņi ir neapmierināti ar auksto laiku, viņi mierīgi brauc uz pilsētu nokārtot savus sīkos darījumus, tikai lāgiem paskubina zirgu, ja, viņuprāt, tas pārāk gausi spraucas cauri šiem briesmīgajiem taukiem. Saules zemes cilvēks par šo skatu aiz smiekliem varētu vai nobeigties. Turpretī vīrietis un sieviete pavisam mierīgi, bez jebkāda izbrīna aplūko briesmīgo, noslēpumaino sala valstību, kas viņus apņem no visām pusēm, un nemaz nelauza galvu par šo noslēpumu, jo arī paši ir sala bērni un uzauguši sniegājos. Viņi sēž kamanās kā divi valzirgi.

Vīrietim pie bārdas karājas lāstekas...

Nelaimīgais, sala izmocītais mākslinieks pa logu redz, ka pagalmā rotaļājas viņa meitiņa. Viņa no galvas līdz kājām ievīstīta biezās vilnas drēbēs; tikai biezajām kazas vilnas zeķēm piešūtas ādas pēdiņas. Meitenīte velk kamaniņas, viņas soļu čirkstoņa griežas tēvam ausīs. Viņa pleci sāk raustīties, viņš it kā galīgā bezspēkā aizver acis, no šīm dīvainajām ciešanām viņa piere noraso sviedriem. Meitenīte viņu sauc, pievērsusi logam savu piesarkušo sejiņu, un žēlojas, ka pārtrūkusi kamaniņu virve.

Viņš steigšus iziet pagalmā un sasien virvi, viņam nav nedz cepures, nedz siltu drēbju. «Vai tev nesalst?» meitenīte jautā. Nē, viņam nesalst, viņa rokas ir siltas, tikai ledainais gaiss dursta kaklu. Taču viņam nekad nesalst.

Viņš ievēro, ka vecais, lielais bērzs pie ieejas durvīm ir tāds kā sagumis, tā stumbrs ir ieplīsis. «Tur vainīgs aukstums!» gleznotājs nodomā un nodrebinās...

Naktī laiks pēkšņi pārmainījās. Piecēlies gultā sēdus, viņš gaidīja siltumu, lai gan zināja, ka ziema vēl atgriezīsies un tik ātri neatkāpsies. Un tomēr viņa sirdī iedzirkstījās cerība.

Aukstums jo dienas jo mazinājās, beidzot no jumtiem pilēja palāses un debesīs it kā šalca milzu viļņi.

Cerība viņa sirdī iedegās arvien vairāk un šalkoņa, kas jautās gaisā, satrauca viņu gluži ka mūzika, — varbūt tiešām pavasaris jau rībina savas zelta bungas!

Pēkšņi kādu nakti sāka sīki grabināt pret rūtīm. Viņš piecēlās un ieklausījās.

Lietus! Viņu pārņēma brīnumains prieks, viņš ātri apģērbās, ieskrēja savā darbnīcā un aizdedzināja visas spuldzes. Viņa ilgas pēc vasaras piepeši pārvērtās spožā iedvesmā, visi spēki, kas viņā snauda, spēji atraisījās, un to pašu nakti viņš sāka aizrautīgi strādāt. Pār viņu brāzās siltzemju vīzijas un skaņas, acu priekšā neparastā, apbrīnojamā skaidrībā iznira ainava — pasakaina ieleja un tās centrā — cilvēks, jauns, skaists dievs, kas tikko parādījies pasaulē un pirmo reizi apskata savu valstību.

Dievs, pasaules valdnieks, tīksminās par dzīves rītausmu. Visapkārt krāšņa daba, palmas un tropu ziedi, liānas lielām, biezām lapām, kas atgādina asiņainus gaļas gabalus un šķiet it kā elpojam, indigo augi, rudzi, kukurūza un vīnogulāji. Ielejā staigā zvēri, cilvēks jūt to klātbūtni un dzird, kā tie ēd. Augšā uz klints apmeties bars milzīgu putnu, to spalvas ir cietas kā zobeni, bet acis spīd kā zaļas ugunis. Un tālāk — pēdējā palmu birzs pazūd aiz apvāršņa...

Pāri šai ainavai spīd pirmie rīta saules stari un apmirdz cilvēku no galvas līdz kājām.

Viņš strādā līdz rītausmai. Tad kādu stundu nosnaužas un strādā atkal. Nekas viņu nespēj atturēt, viņu sagrābis neparasts spēks un rauj sev līdzi. Lietus lija piecas dienas, un šais piecās dienās viņš pabeidza skici gleznai «Saules dēls».

Mazs melnīgsnējs cilvēks bez bārdas un kailu, augstu pieri. Viņš klusi sēž krēslā un klausās, ko runā citi. Reizēm viņš iekāsējas un samulsis aizliek roku priekšā mutei. Ja viņu uzrunā, viņš nervozi satrūkstas un brīdi stingi skatās sarunu biedrā.

Apsēdies kādā kaktā, viņš tur nosēž visu vakaru, viņa izturēšanās ir neveikla, un viņš pats tik nenozīmīgs, ka neviens nepievērš viņam uzmanību. Šķiet, ka viņš iekļuvis šai smalkajā sabiedrībā aiz pārpratuma.

Pēc dažām nedēļām šis melnīgsnējais cilvēks aizsūta uz izstādi savu gleznu. Un kopš šās dienas visi viņu pazīst.

VIESIZRĀDE

Man Drammenā vajadzēja nolasīt lekciju par mūsdienu literatūru. Šādā veidā biju nolēmis bez īpašām pūlēm nopelnīt naudu, kas man bija ļoti nepieciešama. Kādā jaukā atvasaras dienā es sēdos vilcienā, kas gāja uz šo jauko pilsētu. Tas bija tūkstoš astoņi simti astoņdesmit sestajā gadā.

Drammenā es nepazinu itin nevienu cilvēku, neviens nepazina arī mani. Arī avīzēs es par savu priekšlasījumu nebiju ielicis sludinājumu, taču vasaras sākumā, kad man vēl turējās nauda, es biju pasūtījis piecsimt vizītkaršu, tās es tagad gribēju izsūtīt uz viesnīcām, restorāniem, lielākiem veikaliem, lai šim notikumam pievērstu vispārēju uzmanību. Patiesību sakot, vizītkartes nebija visai izdevušās, mans vārds bija iespiests kļūdaini, bet ar labu gribu varēja uzminēt, ka runa ir par mani. Turklāt mans vārds te bija pilnīgi nepazīstams, tāpēc kļūdai nebija nekādas nozīmes.

Sēdēdams vilcienā, es aprēķināju savu budžetu. Iznākums mani ne mazākā mērā nenomāca. Biju radis iztikt ar nelieliem līdzekļiem vai pavisam bez tiem. Protams, arī šoreiz man trūka vajadzīgo līdzekļu, lai varētu uzstāties Drammenas iedzīvotāju priekšā tādā oreolā, kāds atbilst manai estētiskajai misijai, taču ar zināmu taupību es cerēju tikt galā ar savu uzdevumu. Tikai nekādu izšķērdību! Ēst es varēju krodziņos, ielavīties tur vakarā, kad satumsis, bet naktsmītnei esmu nodomājis izmantot «Istabas iebraucējiem». Kādi citādi izdevumi man vēl atliek?

Sēdēdams vilcienā, es pārdomāju savu lekciju. Biju nolēmis to veltīt Aleksandram Kjelānam, šim ievērojamam norvēģu rakstniekam.

Mani kupejas biedri, daži jautri zemnieki, kas laikam bijuši Kristiānijā, laida apkārt pudeli un arī man piedāvāja iedzert, bet es ar pateicību atsacījos. Arī vēlāk viņi, kā parasti mēdz darīt ieskurbuši un labsirdīgi cilvēki, mēģināja mani iesaistīt sarunā, bet es izvairījos. Beidzot mana uzvedība un it īpaši koncentrētība, ar kādu izdarīju piezīmes savos papīros, viņus pārliecināja, ka esmu mācīts vīrs, kam galva pilna dažādu domu, un viņi lika mani mierā.

Iebraucis Drammenā, es izkāpu no vilciena, aizgāju līdz tuvākajam solam un uzliku uz tā savu ceļasomu. Gribēju vēl šo to pārdomāt, iekāms devos uz pilsētu.

Ceļasoma, starp citu, man nemaz nebija vajadzīga, biju to paņēmis tikai tāpēc, ka dzirdēju — daudz vieglāk esot atrast istabu un iekārtoties, ja līdzi ir bagāža. Šī ceļasoma bija nožēlojama, darināta no grīdsegas un tik nonēsāta, ka nemaz nepiederējās ceļojošam lektoram, toties mans apģērbs — tumšzils uzvalks ar vesti izskatījās daudz pieklājīgāks.

Pie manis pienāca kāds viesnīcas kalpotājs ar spožiem burtiem uz cepures un dzīrās paņemt manu ceļasomu.

Es viņu noraidīju. Paskaidroju, ka vēl neesmu izvēlējies viesnīcu, man vēl jāsatiek daži šejienes redaktori, jo man šai pilsētā jānolasa lekcija par literatūru.

Nu jā, bet viesnīca man tomēr nepieciešama, kaut kur taču būs jādzīvo. Viņa viesnīca, bez šaubām, esot pati labākā. Elektriskie zvani, vannas istaba, lasāmzāle.

Viesnīca atrodoties tepat tuvumā — augšup pa šo ielu un tad pa kreisi.

Viņš atkal sniedzās pēc manas ceļasomas. Es viņu atturēju.

— Vai tad jūs pats gribat nest savu bagāžu uz viesnīcu?

— Protams. Mums ir viens ceļš, bagāžu es uzkarināšu uz mazā pirkstiņa, un tā man sekos.

Tad puisis mani aplūkoja vērīgāk un tūlīt saprata, ka neesmu nekāds smalkais kungs. Viņš atgriezās pie vilciena, lai izraudzītos citus pasažierus, bet, nevienu neatradis, atkal atnāca pie manis un sāka mani pierunāt. Beidzot viņš pat paziņoja, ka tieši manis dēļ esot ieradies stacijā.

Tā jau pavisam cita lieta! Puisi varbūt atsūtījusi kāda komiteja, kas dzirdējusi par manu atbraukšanu, varbūt Strādnieku arodbiedrība. Garīgā dzīve Drammenā, bez šaubām, sit augstu vilni, cilvēki ilgojas pēc interesantām lekcijām, visa pilsēta gaidīt gaida manu uzstāšanos. Ko var zināt, varbūt Drammena šajā ziņā pat pārspēj Kristiāniju.

— Nu tad jūs, protams, ņemiet manu ceļasomu, — es teicu puisim. — Jā, man ienāca prātā — viesnīcā taču var dabūt vīnu? Es gribēju teikt — pie pusdienām.

— Vīnu? Jā, vislabākās šķirnes.

— Labi, varat iet. Es atnākšu vēlāk. Man vispirms jāapmeklē avīžu redakcijas.

Man šis puisis šķita diezgan prātīgs, un es lūdzu viņam padomu.

— Pie kāda no redaktoriem jūs man ieteiktu griezties? Visus jau nepagūšu apmeklēt.

— Arentsens ir visievērojamākais, visturīgākais cilvēks. Visi griežas pie viņa.

Pats par sevi saprotams, ka redakcijā Arentsens nebija sastopams, bet es viņu uzmeklēju dzīvoklī. Izklāstīju viņam savu nodomu — runa taču bija par literatūru.

— Pie mums gan par to maz interesējas. Pērnvasar te ieradās kāds zviedru students, viņš nolasīja lekciju par mūžīgo mieru, bet pašam vēl vajadzēja piemaksāt.

— Es gribu pastāstīt par jaunāko literatūru, — es sacīju.

— Nu jā, es jūs saprotu, — redaktors atbildēja, — bet brīdinu, ka arī jums būs jāpiemaksā.

Jāpiemaksā! Šis Arentsena kungs nudien bija jocīgs! Varbūt viņš domā, ka esmu atbraucis kādas firmas uzdevumā? Tad es jautāju bez aplinkiem:

— Vai Strādnieku arodbiedrības lielā zāle ir brīva?

— Nē, Strādnieku arodbiedrības zāle rītvakar jau ir izpārdota. Tur rādīs antispiritiskus priekšnesumus. Starp citu, piedalīsies arī pērtiķis un plēsīgi zvēri. No pārējām telpām varu ieteikt tikai Parka paviljonu.

— Jūs man to iesakāt?

— Tās ir lielas un patīkamas telpas. Cik maksā — to gan es nezinu, bet jūs droši vien dabūsiet lētāk. Runājiet ar valdi.

Es nolēmu palikt pie Parka paviljona. Telpas likās piemērotas. Strādnieku arodbiedrības zāles bieži mēdz būt šauras un neērtas.

— Bet kas ir valdes locekļi?

— Advokāts Karlsens, kāds kažokādu izstrādātājs un vēl kāds grāmattirgotājs.

Es devos pie advokāta Karlsena. Viņš dzīvoja ārpilsētā, es gāju un gāju, līdz beidzot nonācu galā. Es izklāstīju savu nodomu un pieprasīju Parka paviljonu. Teicu, ka tas droši vien būs piemērots tādam retam pasākumam kā lekcijai par literatūru.

Advokāts iegrima domās, pēc tam pakratīja galvu.

— Nē? Vai zāle pārāk liela? Bet cik bēdīgi būtu, ja apmeklētājiem vietu trūkuma dēļ vajadzētu iet uz māju!

Advokāts atklāja savas domas. Viņš man tikai varot ieteikt atsacīties no šā nodoma. Šeit par šādiem jautājumiem maz interesējoties, kāds zviedru students te jau gribējis nolasīt lekciju...

— Jā, bet viņš runāja par mūžīgo mieru, — es iebildu, — es turpretī runāšu par literatūru, par daiļliteratūru...

— Turklāt jūs esat atbraucis neizdevīgā laikā, — advokāts neatlaidās. — Tikko izsludināts antispiritisks priekšnesums Strādnieku arodbiedrības telpās, tur rādīšot gan pērtiķi, gan plēsīgus zvērus...

Es smaidot lūkojos uz sarunas biedru. Viņš, liekas, tiešām tā domāja, kā runāja, te bija velti tērēt vārdus.

— Cik jūs prasāt par Parka paviljonu? — es strupi vaicāju.

— Astoņas kronas, — viņš atbildēja. — Starp citu, par paviljona izīrēšanu lemj valde. Galīgo atbildi jūs saņemsiet pēc pāris dienām, bet man šķiet, ka jau tagad varu šīs telpas jums apsolīt.

Es izdarīju zibenīgu aplēsi: pa šīm divām dienām man izies trīs kronas, paviljona īre — astoņas kronas, tātad vienpadsmit kronas. Iznāk, ka divdesmit četri klausītāji, kuri maksās par biļeti puskronu, jau segtu izdevumus, tātad pārējie simt vai divsimt apmeklētāji dotu man skaidru peļņu.

Es situ advokātam saujā. Paviljons bija noīrēts.

Es sameklēju viesnīcu un iegāju iekšā. Istabene vaicāja:

— Vai jūs vēlaties numuru pirmajā vai otrajā stāvā? Es atbildēju mierīgi, bez augstprātības:

— Es vēlos lētu numuru, vislētāko.

Kalpone mani nopētīja. Jokupēteris, vai, kas uzjautrinās, pieprasīdams lētu numuru? Vai tad es neapjautājos izsūtāmajam par vīnu pie pusdienām? Varbūt es izturējos tik pieticīgi, negribēdams apgrūtināt viesnīcas īpašnieku? Istabene attaisīja kādas durvis. Es atsprāgu atpakaļ.

— Šis numurs ir brīvs. Tas domāts jums. Jūsu mantas jau tur noliktas. Laipni lūdzu!

Izejas nebija, es iegāju. Tas bija viesnīcas greznākais salons.

— Kur ir gulta?

— Tur, guļamdīvāns. Gulta te neiederas. Bet dīvānu pa nakti var izvilkt.

Istabene atstāja mani vienu.

Es sapīku. Tur nu stāvēja mana nožēlojamā ceļasoma! Manas kurpes pēc tālā gājiena pa lielceļu bija noputējušas, īsi sakot, es izlamājos.

Tai pašā brīdī istabene pabāza galvu pa durvīm un jautāja:

— Vai jūs ko vēlaties?

Ak tu mūžs, cilvēks te nedrīkst pat atvieglot sirdi ar sulīgu lāstu, tūlīt klāt vesela varza kalpotāju!

— Nē, — es pikti atcirtu. — Atnesiet man divas sviestmaizes!

Istabene cieši skatījās manī.

— Nekā silta nevēlaties?

— Nē.

Pēkšņi viņa saprata. Kuņģis. Pavasara gaiss. Droši vien lēkme.

Atgriezusies ar divām sviestmaizēm, viņa atnesa arī vīna karti. Šis iedīdītais radījums man visu vakaru nedeva miera: vai liksiet sasildīt jūsu gultu, tur ir arīdzan vanna, ja jūs vēlētos...

Tikko sāka svīst gaisma, es nervozi piecēlos un apģērbos. Mani kratīja drebuļi.

Šis sasodītais dīvāns, kā izrādījās, man bija par īsu, un gandrīz nebiju ne acu aizvēris.

Es piespiedu zvana pogu. Neviens nenāca. Laikam vēl bija ļoti agrs, no ielas nedzirdēja nevienu troksni. Mazliet atmiegojies, ievēroju, ka gaisma vēl nemaz nav uzaususi.

Es apskatīju istabu. Greznāku telpu savu mūžu nebiju redzējis. Mani pārņēma drūmas nojausmas, es piezvanīju vēlreiz. Stāvēju līdz potītēm mīkstajā grīdsegā un gaidīju. Tagad man nolaupīs pēdējos šiliņus, varbūt to pat nepietiks. Steigšus saskaitīju, cik naudas man īstenībā ir. Izdzirdis soļus, es pārtraucu skaitīšanu.

Taču neviens nenāca. Man tikai tā izklausījās.

Atsāku skaitīt. Kur palikusi uzmācīgā istabene? Varbūt šī sliņķe vēl guļ, lai gan laukā jau pavisam gaišs?

Beidzot viņa ienāca — lāgā neapģērbusies, ap pleciem apmetusi tikai lakatu.

— Vai jūs zvanījāt?

— Lūdzu, atnesiet manu rēķinu, — es teicu un centos izlikties mierīgs.

— Rēķinu? Tas nav tik vienkārši. Kundze vēl guļ. Pulkstenis tikai trīs. — Istabene izskatījās samulsusi, bet nenolaida no manis acis. Kas tas par ieradumu — tā blenzt uz cilvēku! Kāda viņai daļa, ka tik agri esmu nolēmis atstāt viesnīcu?

— Neko darīt, — es teicu. — Rēķins man vajadzīgs tūlīt.

Istabene aizgāja.

Viņa palika projām veselu mūžību. Manu uztraukumu vēl pavairoja bailes — varbūt par numuru jāmaksā par stundām, un es tagad te stāvu un izšķiežu savu naudu par šo piespiedu gaidīšanu. Man nebija nekādas jēgas par kārtību greznās viesnīcās.

Turklāt pie sienas virs mazgājamā galdiņa karājās aizrādījums — ja viesis nav brīdinājis par aizbraukšanu līdz sešiem vakarā, tad viņam jāmaksā par nākamo diennakti. Tas viss manī modināja izbailes un mulsināja manu daiļrunātāja prātu.

Beidzot kalpotāja pieklauvēja un ienāca iekšā.

Nekad, nekad es neaizmirsīšu, kā liktenis mani toreiz izjokoja. Divas kronas un septiņdesmit ēras — bija viss! Sīkums, dzeramnauda, ko es varētu atstāt istabenei matadatām! Es uzsviedu uz galda trīs kronas un vēl vienu piesviedu klāt. Atlikums paliek jums. Lūdzu, mana mīļā!

Cilvēkam taču jāparāda, ka prot smalko uzvedību! Nemaz jau nerunājot par to, ka šī meiča tiešām bija pelnījusi atzinību. Neparasta meitene, sirdscilvēks, ko liktenis iemetis šai Drammenas viesnīcā iebraucēju patvaļai. Tādas sievietes vairs nedzimst, šī suga ir izmirusi. Cik gādīgi viņa par mani rūpējās, līdzko saprata, ka viņai darīšana ar bagātu cilvēku!

— Jūsu ceļasomu aiznesīs izsūtāmais.

— Nav vajadzīgs! Nav vajadzīgs! — es saucu, lai viņai nesagādātu veltas pūles.

— Tāda ceļasoma ir tikai nieks! Turklāt tik nolietota. Ziniet, tā mani pavadījusi visos manos literārajos braucienos, citu es nevēlos. Tāda ir mana iedoma.

Taču nekādas ierunas nelīdzēja, puisis jau gaidīja pie izejas. Ieraudzījis mani, viņš tūlīt ieurbās ar acīm manā ceļasomā. Tieši neticami, ka cilvēks var tā skatīties uz ceļasomu, degdams nepacietībā dabūt to savās rokās!

Vai tad atlikusī nauda nebija man pašam vajadzīga? Vai es varēju gaidīt kādus ienākumus pirms lekcijas nolasīšanas? Tāpēc somu gribēju nest pats.

Taču puisis jau turēja to rokās. Šis ārkārtīgi pakalpīgais cilvēks, likās, nejuta nekādu apgrūtinājumu, viņš tik sajūsmīgi nesa šo ceļasomu, it kā būtu ar mieru atdot savu dzīvību par tās īpašnieku.

— Stop! — es skarbi uzsaucu un apstājos. — Uz kurieni jūs īsteni nesat manu ceļasomu?

Tad puisis pasmaidīja.

— Tas jums pašam jāzina, — viņš atbildēja.

— Pareizi. To es arī zinu. Ne jau jūs to izlemsiet!

Es nekādā gadījumā negribēju, ka puisis man seko vēl tālāk. Mēs gājām garām kādai izkārtnei — «Istabas iebraucējiem», un es gribēju te apstāties. Vajadzēja tikt vaļā no šā puiša, lai varētu tur nemanīti ieiet viens pats.

Es izņēmu puskronu un iedevu to puisim.

Taču viņš joprojām turēja izstieptu roku.

— Vakar es arī nesu jūsu somu, — viņš sacīja.

— Tas jums par vakarējo dienu, — es atbildēju.

— Bet es somu nesu arī tagad! — viņš turpināja. Velns parāvis, viņš mani izputinās!

— Un te būs par šodienu! — es izsaucos un pasviedu vēl puskronu. — Ceru, ka tagad jūs atstāsieties!

Puisis aizgāja. Taču viņš vairāk reižu atskatījās un vēroja, ko es darīšu.

Es aizgāju līdz solam un apsēdos. Bija pavēss, bet, kad uzlēca saule, kļuva siltāks.

Es aizsnaudos un laikam biju nogulējis diezgan ilgi. Kad atmodos, ielās jau bija cilvēki un no daudziem skursteņiem cēlās dūmi. Tad es iegāju traktierī un sarunāju ar saimnieci sev istabu. Mēs vienojāmies — puskronu par nakti.

Kad bija pagājušas noteiktās divas dienas, es atkal devos pie advokāta Karlsena.

Viņš atkal mēģināja mani atrunāt, bet es savu nodomu negrozīju, jo pa šīm dienām biju Arentsena avīzē ielicis sludinājumu par lekcijas laiku, vietu un tematu.

Es gribēju uzreiz samaksāt par telpām, atdot savu pēdējo naudu, bet Karlsens — šis dīvainais cilvēks man teica:

— Samaksāt jūs varēsiet pēc lekcijas. Es viņu pārpratu un jutos aizvainots.

— Varbūt jūs domājat, ka man nav astoņu kronu?

— Pasarg dievs! — viņš atbildēja. — Bet, vaļsirdīgi runājot, vēl nav zināms, vai šī zāle jums būs vajadzīga, tādā gadījumā jums par to nebūs jāmaksā.

— Esmu jau izsludinājis par lekciju avīzē, — es teicu. Viņš piekrizdams palocīja galvu.

— Es redzēju, — viņš atbildēja. Pēc brītiņa viņš jautāja: — Vai jūs lasīsiet lekciju, ja neatnāks vairāk par piecdesmit cilvēkiem?

Patiesībā jutos mazliet aizskarts par šādu jautājumu, taču mazliet padomājis atbildēju, ka piecdesmit cilvēku, protams, ir maz, tomēr lekciju es nolasīšu.

— Bet desmit cilvēkiem jūs taču nelasīsiet? Es skaļi iesmējos.

— Nē, atvainojiet, visam ir savas robežas!

Mēs vairs par to nerunājām, par telpām es nesamaksāju. Pievērsāmies literatūrai.

Šoreiz advokāts man vairs nelikās tik bezcerīgi atpalicis kā pirmā apmeklējuma dienā, bija manāms, ka viņš par daudz ko interesējas. Taču, manuprāt, viņa zināšanas nevarēja salīdzināt ar manējām.

Kad es atvadījos, viņš man novēlēja, lai rītvakar, kad es uzstāšos, būtu pilna zāle.

Es atgriezos savā naktsmītnē visgaišāko cerību spārnots. Viss nu bija sagatavots izšķirošajai kaujai. Jau no rīta es par pusotrām kronām biju sarunājis kādu cilvēku, kam vajadzēja apstaigāt pilsētu un izdalīt manas piecsimt vizītkartes. Par gaidāmo notikumu tagad zināja katrā mājā.

Mani bija pārņēmusi svinīga noskaņa. Es nemitīgi domāju par svarīgo misiju, kas mani sagaida, un mazajā traktierī kopā ar nabadzīgajiem apmeklētājiem jutos nepatīkami. Visi gribēja zināt, kas es esmu un kāpēc te apmeties. Saimniece — sieviete aiz letes — paskaidroja, ka esmu mācīts vīrs, visu dienu sēžu un rakstu, un nodarbojos ar zinībām, tāpēc nevajag mani tirdīt ar jautājumiem. Es viņai par to biju ļoti pateicīgs. Te nāca izsalkuši puiši atlocītām piedurknēm, strādnieki un visādi salašņas, ieskrēja traktierī, lai izdzertu krūzi siltas kafijas vai apēstu sviestmaizi ar sieru. Viņi trokšņoja un pārmeta saimniecei, ka maize esot sakaltusi un olas pārāk mazas. Izdzirduši, ka es lasīšot lekciju Parka paviljonā, viņi sāka prašņāt, cik maksā biļete, daži pat teica, ka gribot dzirdēt manu runu, bet puskrona par biļeti esot par dārgu, un viņi sāka ar mani kaulēties par ieejas maksu. Es sevī nosolījos nepievērst viņiem uzmanību — tie taču bija vienkārši, neizglītoti cilvēki.

Blakus istabā arī bija īrnieks. Viņš runāja šausmīgā izloksnē, jaukdams zviedru un norvēģu vārdus, un saimniece viņu godāja par «direktora kungu». Ik reizi, kad šis kungs ienāca traktierī, viņš pievērsa sev vispārēju uzmanību kaut vai ar to, ka, iekāms apsēdās, ar mutautiņu noslaucīja putekļus no krēsla. Viņš bija labi audzināts cilvēks ar kundziskām manierēm. Pasūtot sviestmaizes, viņš allaž piebilda: «Svaigu maizi un pirmās šķiras sviestu.»

— Vai jūs lasīsiet lekciju? — viņš man jautāja. — Jā, viņš, — saimniece atbildēja.

— Slikti sagatavojaties, — direktors vērsās pie manis.

— Jūs taču nemaz nereklamējat savu lekciju. Vai redzējāt, kā es reklamēju savu priekšnesumu?

Es tūlīt sapratu, kas viņš ir: antispiritists ar pērtiķi un plēsīgiem zvēriem.

— Es reklamēju savu izrādi ar šitik lieliem plakātiem! — viņš turpināja. — Es tos izlīmēju uz visiem stūriem, kur vien varēju. Un tekstu ar lieliem burtiem. Vai neesat redzējis manus burtus? Uz plakātiem ir uzzīmēti arī zvēri.

— Mana lekcija būs veltīta daiļliteratūrai, — es iebildu, — tātad mākslai, garīgām vērtībām.

— Es par to visu nospļaujos! — viņš atbildēja. Un tūlīt familiāri turpināja: — Nāciet labāk pie manis. Man vajadzīgs cilvēks, kas var pastāstīt par maniem zvēriem, un es gribētu tādu, ko te pilsētā neviens nepazīst. Ja uz skatuves uznāks pazīstams cilvēks, publika tūlīt kliegs: «Re, tas taču ir Petersons! Ko tāds zina par plēsīgiem zvēriem?»

Es klusā nicinājumā novēršos no šā cilvēka. Uz tādu nekaunību es pat nespēju atbildēt.

— Padomājiet par to, — direktors noteica. — Apsveriet manu piedāvājumu. Es maksāju piecas kronas par vakaru.

Ne vārda neteikdams, es piecēlos un izgāju no traktiera. Manuprāt, nekas cits man neatlika. Direktors, protams, baidās no konkurences, pievilkšu visu pilsētas publiku; viņš gribēja mani nobīdīt pie malas, piekukuļot. «Nekad!» es pats sev sacīju.

«Neviens nekad nepiespiedīs mani nodot mākslu! Mana misija ir izplatīt tautā garīgas vērtības.»

Diena pagāja, pienāca vakars. Es rūpīgi iztīrīju savu uzvalku, apģērbu baltu virskreklu un devos uz Parka paviljonu. Pulkstenis bija septiņi. Lekcijai es biju sagatavojies ļoti rūpīgi, galvā man drūzmējās skaisti, cēli vārdi kurus es noteikti gribēju izmantot, un garā jau izbaudīju vislielākos panākumus, pārsteidzošu uzvaru, par ko jau tūlīt izziņos pa telegrāfu.

Lija. Laika apstākļi nebija izdevīgi. Bet vai gan literatūras cienītājus var atturēt tāds niecīgs lietutiņš? Ielās es sastapu gājējus — pāri pēc pāra zem viena lietussarga.

Manī radīja izbrīnu tikai tas, ka viņi negāja uz Parka paviljonu. Uz kurieni viņi devās? Ak jā, šie mietpilsoņi steidzas uz Strādnieku arodbiedrības zāli uz pērtiķu priekšnesumu.

Biļešu pārdevējs jau bija savā vietā.

— Vai, kāds jau ieradies? — es vaicāju.

— Vēl ne, bet līdz sākumam vēl ir pusstunda, — viņš atbildēja.

Es iegāju zālē — nepārredzami lielā telpā, kur mani soļi skanēja ka pakavu klaudzieni. Ak dievs, kaut šī telpa būtu tik pārpildīta, ka adatai nebūtu kur nokrist, kaut publika nepacietīgi gaidītu runātāju! Bet paviljons bija tukšs.

Es nogaidīju trīsdesmit garas minūtes — neviens neieradās. Izgāju no zāles pie biļešu pārdevēja un apvaicājos, ko viņš par to domā. Viņš izturējās atturīgi, tomēr mani mierināja. Viņš sacīja, ka šovakar laiks nav labvēlīgs lekcijai, tik stiprā lietū cilvēki nelabprāt ejot ārā no mājas. Viņš vēl piebilda, ka lielākā daļa publikas parasti ierodoties pēdējā brīdī.

Un mēs atkal sākām gaidīt.

Beidzot parādījās kāds cilvēks, viņš steigšus nāca šurp. Viņš samaksāja par biļeti puskronu un iegāja zālē.

— Tagad nāks, — biļešu pārdevējs teica un pamāja ar galvu. — Cilvēkiem ir muļķīgs paradums — nākt bariem pēdēja acumirklī.

Mēs gaidījām. Tomēr neviens vairs nenāca. Beidzot mans vienīgais klausītājs iznāca no zāles un teica:

— Suņa laiks!

Tas bija advokāts Karlsens.

— Baidos, ka šovakar neviens vairs nenāks, — viņš teica. — Gāž kā ar spaiņiem.

— Ieraudzījis manu sejas izteiksmi, viņš piebilda: — Es to paredzēju pēc barometra.

Tas kritās pārāk strauji. Tāpēc ieteicu jums atcelt lekciju. Biļešu pārdevējs joprojām ticēja maniem panākumiem.

— Pagaidīsim vēl pusstundu, — viņš ieteica. — Velns ar ārā, vai tiešām nesanāks divdesmit trīsdesmit cilvēku!

— Es šaubos, — advokāts sacīja, aizpogādams lietusmēteli. — Jā, kamēr atceros, — jums, protams, par telpām nav nekas jāmaksā.

Tad pacēla cepuri, paklanījās un aizgāja.

Mēs ar biļešu pārdevēju pagaidījām vēl pusstundu, sīki pārspriezdami šo jautājumu. Stāvoklis bija nejēdzīgs, es jutos dziļi pazemots. Turklāt advokāts bija aizgājis, atstādams savu puskronu, ko viņam vajadzēja saņemt atpakaļ. Es gribēju steigties pie viņa un atdot šo naudu, bet biļešu pārdevējs mani atrunāja.

— To paturēšu es, — viņš teica. — Tad jums man jāmaksā vēl tikai puskrona.

Es viņam iedevu veselu kronu. Viņš bija uzticīgi pildījis savu pienākumu un pelnījis atlīdzību. Viņš man sirsnīgi pateicās un aiziedams paspieda roku.

Es devos mājās galīgi satriekts. Kauns, aizvainojums un vilšanās bija mani pārmākuši, es bezmērķīgi klaiņoju pa ielām. Lielākā bēda bija tā, ka man vairs nebija naudas, lai atgrieztos Kristiānijā.

Lietus nerimās.

Biju pienācis pie lielas mājas, no ielas es ieraudzīju priekšnamā apgaismotu kases lodziņu. Te bija Strādnieku arodbiedrības zāle. Lāgu lāgiem kāds nosebojies apmeklētājs piesteidzās pie lodziņa, nopirka, biļeti un iegāja zālē pa masīvajām durvīm. Es apjautājos biļešu pārdevējam, cik daudz cilvēku te salasījušies. Zāle esot gandrīz pilna.

Šis sasodītais direktors bija mani pārspējis.

Es vilkos mājās uz savu traktieri. Nedz ēdu, nedz dzēru, bet klusi likos gultā.

Nakti kāds pieklauvēja pie manām durvīm, ienāca kāds cilvēks. Rokā viņam bija svece. Tas bija direktors.

— Kā veicās ar lekciju? — viņš jautāja.

Citos apstākļos es viņu izmestu pa durvīm, bet šoreiz biju pārāk satriekts, lai rīkotos tik vardarbīgi, tāpēc tikai īsi atbildēju, ka lekciju atcēlu.

Viņš sāka smaidīt.

— Laika apstākļi nebija piemēroti lekcijai par daiļliteratūru, — es paskaidroju. — Jūs taču pats redzējāt.

Viņš joprojām smaidīja.

— Ja jūs būtu redzējis, cik strauji kritās barometrs, es piebildu.

— Man zāle gan bija pārpildīta, — viņš atbildēja. Nu viņš vairs nesmaidīja, bet lūdza atvainot, ka tik vēlu mani traucējis. Viņam esot kāda darīšana.

Šī darīšana bija dīvaina: viņš atkal bija atnācis, lai piedāvātu man konferansjē lomu.

Tas mani dziļi aizvainoja, un es noteiktā tonī viņu lūdzu ilgāk netraucēt manu nakts mieru.

Taču viņš nevis aizgāja, bet ar sveci rokā apsēdās manas gultas malas.

— Pārrunāsim šo jautājumu, — viņš teica. Viņš paskaidroja, ka vietējo iedzīvotāju, kuru viņš salīdzis, lai «stāstītu par zvēriem», visi pazinuši. Viņš pats, tas ir, direktors, guvis milzīgus panākumus ar saviem antispiritiskajiem trikiem, bet vietējais drammenietis visu sabojājis. «Re, tas taču Bjerns Pedersens!» publika saukusi. «Kur tu, Bjern, izrāvi šito āpsi?» Bet drammenietis saskaņā ar programmu paskaidrojis — tas neesot nekāds āpsis, bet džungļu hiēna, kas jau aprijusi trīs misionārus. Cilvēki aiz dusmām sākuši klaigāt, neapmierināti, ka viņus muļķojot.

— Es nesaprotu, — direktors sacīja, — biju viņa seju notriepis gluži melnu un galvā uzlicis lielu parūku, tomēr viņu pazina.

Tas mani nepavisam neinteresēja, es pagriezos pret sienu.

— Padomājiet par manu piedāvājumu! — direktors aiziedams noteica. — Es pat maksātu sešas kronas par vakaru, ja jums labi veiktos.

Nē, es nekad tik zemu nenolaidīšos! Man taču arī ir savs lepnums!

Nākamajā dienā pie manis ienāca direktors un lūdza, lai es izlasot tekstu par plēsīgiem zvēriem. Vai es nebūtu tik laipns un nepalabotu valodu? Viņš man par to samaksātu divas kronas.

Un, par spīti visam, es uzņēmos šo darbu. Vajadzēja taču šim cilvēkam izpalīdzēt, turklāt darbs bija tāds kā literārs. Bez tam šīs divas kronas man bija ļoti nepieciešamas. Bet es pieprasīju, lai viņš noklusē manu līdzdarbību.

Es nostrādāju visu dienu, pārlaboju tekstu no sākuma līdz beigām, ieliku dzīvnieku aprakstā daudz izjūtu, bagātināju to ar salīdzinājumiem un aizvien vairāk aizrāvos. Tas bija īsts mākslas darbs — sacerēt šādu runu par dažiem nožēlojamiem zvēriem. Kad es vakarā nolasīju direktoram priekšā savu sacerējumu, viņš atzinās, ka savu mūžu neesot dzirdējis neko tamlīdzīgu — tik lielu iespaidu tas uz viņu atstāja.

Atzinības uzplūdā viņš man iedeva veselas trīs kronas.

Tas mani aizkustināja un uzmundrināja. Es no jauna sāku ticēt savai literārajai misijai.

— Kaut nu tikai dabūtu saprātīgu cilvēku, kas spēj to nolasīt! — direktors bažījās.

— Tāda cilvēka te nav!

Es sāku pārdomāt. Īstenībā tas būtu nožēlojami, ja kaut kāds Bjerns Pedersens ņemtu rokā šo izsmalcināto runu un ar savu neapdāvinātību to sabojātu. Man bija smagi to iedomāties.

— Varbūt ar zināmiem noteikumiem es piekristu, — es ierunājos.

Direktors saspringa.

— Ar kādiem noteikumiem? Es jums došu septiņas kronas, — viņš sacīja.

— Labi. Bet galvenais, lai neviens nedabūtu zināt, kas ir runātājs.

— To es jums apsolu.

— Jūs taču saprotat, ka manas kārtas cilvēkam ir visai neērti piedalīties priekšnesumā ar zvēriem.

Jā, protams, viņš to saprotot.

— Un, ja es pats nebūtu šo programmu sacerējis, tad nekādā ziņā nebūtu ar mieru uzstāties.

Jā, arī to viņš saprotot.

— Nu, tādā gadījumā es jums izdarīšu šo pakalpojumu, — es noteicu.

Direktors pateicās.

Septiņos mēs abi devāmies uz Strādnieku arodbiedrības namu. Man vajadzēja apskatīt zvērus un iejusties šai pasākumā.

Es ieraudzīju divus pērtiķus, bruņurupuci, lāci, divus vilcēnus un vienu āpsi.

Par vilcēniem un āpsi manā tekstā nebija ne vārda, toties ļoti daudz par džungļu hiēnu, sabuli un caunu, kas pieminēta arī bībelē, un vēl milzīgo Amerikas pelēko lāci.

Par bruņurupuci es biju uzrakstījis asprātību, ka tas ir smalka dāma, kas pārtiek vienīgi no bruņurupuču zupas.

— Un kur ir sabulis un cauna? — es vaicāju.

— Te! — direktors atbildēja, norādīdams uz abiem vilcēniem.

— Un kur ir hiēna?

Direktors, daudz nedomādams, norādīja uz āpsi.

— Tā ir hiēna.

Es sadusmojos un izsaucos:

— Tā tas neiet! Tā ir blēdīšanās! Man jātic tam, par ko es runāju.

— Nestrīdēsimies par tādiem sīkumiem, — direktors atbildēja. Viņš paņēma no kakta pudeli ar degvīnu un ielēja man glāzīti.

Lai pierādītu, ka nosodu nevis viņu, bet viņa krāpniecisko amatu, es izdzēru glāzīti. Arī viņš pats vienu izmeta.

— Nepazudiniet mani! — viņš izsaucās. — Runa ir tik lieliska. Zvēri arī nav peļami, paraugieties tikai uz šo lielo lāci! Jums tikai jānolasa savs sacerējums, un viss būs labi.

Zālē jau ieradās pirmie skatītāji, direktors ar katru brīdi nervozēja arvien vairāk.

Viņa liktenis bija manās rokās, un taisnīguma labad es nedrīkstēju savu varu izlietot ļaunprātīgi. Turklāt es sapratu, ka vairs nebija iespējams izdarīt manā runā nepieciešamos labojumus. Un vai varēja prasīt, lai ar tādām pašām izjūtām apraksta āpsi, ar kādām attēlota baismīgā hiēna? Izdarot šādus labojumus, mans literārais darbs zaudētu vairāk, nekā es gribētu pieļaut. Tā es arī pateicu direktoram.

Viņš uzreiz mani saprata. Viņš atkal ielēja man glāzīti, un es to izdzēru.

Priekšnesums sākās, zāle bija pārpildīta. Antispiritists taisīja tādus trikus, kādus pats velns neizgudrotu. Viņš izvilka no deguna mutautiņus, zālē sēdošai vecenītei izņēma no kabatas kārti — kreiča kalpu, nepieskāries galdiņam, lika tam slīdēt pa grīdu. Beidzot direktora kungs pārvērtās par parādību un pazuda no skatuves caur kādu lūku grīdā. Publika bija sajūsmināta un kā negudra dauzīja kājas. Bija pienākusi kārta zvēriem. Direktora kungs pats tos izveda citu pēc cita, bet man bija jādod paskaidrojumi.

Es uzreiz sapratu, ka tādus panākumus kā direktors nekad nespēšu gūt. Taču cerēju, ka publikas iejūtīgāko daļu mans priekšnesums ieinteresēs. Un es nebiju vīlies.

Pēc tam kad bija parādīts bruņurupucis, man atlika tikai sauszemes zvēri. Es sāku ar Noasu, kurš savā šķirstā bija uzņēmis pa vienam pārim no katras dzīvas radības, kas nedzīvo ūdenī. Bet zvēru izrādīšana ritēja gausi, publika zaudēja interesi. Sabulis un cauna arī neguva cerētos panākumus, kaut arī es atgādināju, cik daudz šo dārgo dzīvnieku ādiņu bija aplikusi Sabas ķēniņiene, apmeklējot Zālamanu. Taču jutu, ka no šā brīža sāk veikties labāk. Iedvesmojies no bībeles vielas un divām glāzītēm degvīna, es sāku runāt veiklāk un tēlaināk, noliku pie malas uzrakstīto un mēģināju improvizēt, bet, kad biju beidzis, zālē atskanēja «bravo!» saucieni un aplausi.

— Aiz priekškara ir pudele! — direktors pačukstēja.

Es atkāpos un ieraudzīju glāzīti. Blakus stāvēja pudele. Uz brīdi apsēdos krēslā.

Pa to laiku direktors bija izvedis citu zvēru un gaidīja mani. Es ielēju sev glāzīti un atkal apsēdos. Direktoram acīmredzot apnika gaidīt, un viņš sāka kaut ko skaidrot savā briesmīgajā izloksnē. Ar šausmām izdzirdu, ka patlaban viņš rāda hiēnu. Viņš pat pārteicās un nosauca to par āpsi. Mani pārņēma sašutums, es uzskrēju uz skatuves, atstūmu sāņus direktoru un sāku runāt. Hiēna bija visa priekšnesuma nagla, un, lai glābtu stāvokli, man vajadzēja sasniegt daiļrunības kalngalus. No tā brīža, kad iznācu uz skatuves un atbīdīju direktoru, es biju ieguvis publikas simpātijas. Es atspēkoju visu, ko viņš bija stāstījis, paziņodams, ka viņš savu mūžu nav redzējis hiēnu, tāpēc runājis par šā plēsīga zvēra viltību. Degvīns iedarbojās, mana iejūtība pacēlās reibinošos augstumos, es pats dzirdēju, ka runāju arvien dedzīgāk un aizrautīgāk, bet «hiēna» stāvēja pie direktora kunga kājām un pacietīgi mirkšķināja savas šauras actiņas. «Turiet ciešāk!» es uzsaucu direktoram. «Viņa tūlīt metīsies man virsū! Viņa pārkodīs man rīkli! Turiet gatavībā pistoli, viņa var izrauties!»

Direktors laikam arī bija sācis nervozēt, viņš parāva «hiēnu» uz savu pusi — virve pārtrūka, un zvērs ielīda starp viņa kājām. Zālē atskanēja sieviešu un bērnu kliedzieni, puse skatītāju bija pielēkusi kājās. Publikas satraukums bija sasniedzis augstāko pakāpi. Tad «hiēna pārtipināja pāri skatuvei un iemuka savā būrī. Direktors ar blīkšķi aizcirta būra durtiņas.

Mēs visi atvieglojumā nopūtāmies, ar diviem trim vārdiem es beidzu savu priekšnesumu.

— Šoreiz mēs laimīgi tikām cauri, — es sacīju. — Jau šovakar mēs zvēram dabūsim stipru dzelzs ķēdi. — Tad es palocījos un atstāju skatuvi.

Zālē sākās aplausu vētra, atskanēja saucieni: «Runātāju, runātāju!» Es vēlreiz izgāju uz skatuves un palocījos, es patiesi biju guvis lielus panākumus. Visi skatītāji — no pirmā līdz pēdējam — pavadīja mani ar aplausiem. Tomēr bija arī tādi, kas smējās.

Direktors bija ļoti apmierināts, viņš sirsnīgi pateicās par manu atbalstu. Es biju nodrošinājis viņam pilnu zāli ilgam laikam.

Kad es taisījos doties mājup, pie izejas mani gaidīja kāds cilvēks. Tas bija Parka paviljona biļešu pārdevējs. Viņš bija redzējis priekšnesumu un jutās sajūsmināts.

Skaļā balsī viņš cildināja manas runātāja dāvanas. Man nekādā ziņā nevajagot atcelt lekciju Parka paviljonā, bet no jauna izlikt sludinājumus. Būtu lieliski, ja es, piemēram, atkārtotu runu par hiēnu, it īpaši, ja būtu paņēmis zvēru līdzi.

Bet direktors, šis nekaunīgais cilvēks, liedzās man samaksāt. Ja es rakstiski neapsoloties uzstāties arī nākamajā vakarā, viņš nemaksāšot, lai sūdzot viņu kaut vai tiesā. Ak šis blēdis, šis nelietis! Beidzot vienojāmies, ka viņš man samaksās piecas kronas. Kopā ar tām trim, ko viņš jau man bija iedevis, iznāca astoņas, un biļetei līdz Kristiānijai pietika. Taču manu tekstu viņš gribēja paturēt. Par šo jautājumu mēs ilgi strīdējāmies, jo man nemaz nepatika atdot manu runu izkropļošanai. No otras puses, tā nenoliedzami bija viņa īpašums, jo viņš bija par to samaksājis. Beidzot es piekāpos. Viņš manu sacerējumu ļoti augstu novērtēja.

— Šitādu runu es vēl nekad nebiju dzirdējis, — viņš sacīja. — Vakar tā mani aizkustināja vairāk nekā jebkurš sprediķis.

— Redziet nu! — es atbildēju. — Tā ir literatūras vara pār cilvēku sirdīm un prātu!

Tie bija mani beidzamie vārdi, ko es viņam teicu. Ar pusdienas vilcienu es braucu atpakaļ uz Kristiāniju.

VISLIELĀKAIS BLĒDIS

Dārgo lasītāj! Šo cilvēku es sastapu kapsētā. Es nemaz necentos uzsākt ar viņu sarunu, bet viņš no manis neatstājās. Es tikai apsēdos uz sola, uz kura viņš jau sēdēja, un jautāju:

— Vai netraucēju? Ar to viss sākās.

— Jūs mani it nemaz netraucējat, — viņš atbildēja un pavirzījās tālāk. — Es tikai tāpat vien sēžu un skatos uz šo mirušo valstību.

Ar roku viņš norādīja uz kapiem. Tas bija Kristus kapsētā.

Drīz te sākās aizvien lielāka rosība, cits pēc cita saradās mūrnieki un strādnieki, vecais kapu sargs jau sēdēja savā būdā un lasīja avīzes. Šur tur bija redzamas melnās drēbēs tērpušās sievietes, viņas vai nu dēstīja, vai aplaistīja puķes, vai apgrieza izaugušo zāli. Un kastaņu lapotnē vīteroja putni.

Es viņu nekad vēl nebiju redzējis. Tas bija liela auguma plecīgs jauns cilvēks ar bārdas rugājiem, ģērbies nonēsātā uzvalkā. Grumbas pierē, griezīgā balss, paradums runājot viltīgi piemiegt acis vērta viņu, kā mēdz sacīt, «vecu un pieredzējušu».

— Vai jūs neesat šejienietis?

— Neesmu bijis mājās deviņus gadus, — viņš atbildēja.

Atmeties atpakaļ, viņš izstiepa kājas un pavērās apkārt. No viņa svārku kabatas rēgojās ārā vācu un franču avīzes.

— Cik šādā kapsētā ir skumji! — viņš sacīja. — Tik daudz mirušo vienā zemes gabaliņā! Tik daudz spēka izšķiests, bet tik niecīgs ieguvums!

— Kā jūs to domājat?

— Šī ir karavīru kapsēta.

«Ahā, mūžīgā miera piekritējs,» es nodomāju. Viņš turpināja:

— Bet vislielākā bezjēdzība ir šis nāves kults, mirušo apraudāšanas veids...

Nevajadzīga labdarība...

Strauji atmetis ar roku, viņš iegrozījās ērtāk.

— Vai jūs zināt, ka šajos granīta pieminekļos iemūrēts milzu kapitāls? Te izkaisa smiltīs dārgus ziedus, iegādājas solus, uz kuriem ērti sēdēt un raudāt, it kā pielūgdami pagānu elkus, uzslej akmens blāķus no Grevsenkalna lauztuvēm — vesela bagātība te pārvērsta akmenī. Vienīgā vieta pilsētā, kur nedraud trūkums, ir kapsēta... Vai nav tiesa, par to ir vērts padomāt, — viņš turpināja. — Reiz te ieguldīts, šis kapitāls te paliks mūžīgi, tas ir neskarams, tāpēc ka ir miris. Tomēr tam joprojām nepieciešama aizbildniecība, proti, uzraudzība, asaras, ziedi, kas guļ un vīst uz katra smilšu uzkalniņa. Vainagi vien patlaban maksā piecdesmit kronu gabalā.

«Viņš ir sociālists!» es nodomāju. «Droši vien kāds māceklis, kas aizklīdis ārzemēs un tur iemācījies pacelt balsi pret kapitālu.»

— Vai jūs arī neesat šejienietis? — viņš jautāja.

— Jā.

Tad viņš atlaidās pret sola atzveltni un iegrima domās, visu laiku ātri mirkšķinādams acis.

Garām pagāja vecītis un vecenīte, abi ar spieķi rokā, salīkuši, smagi elpodami un bijīgi sačukstēdamies. Droši vien steidzās pie sava bērna kapa. Uzpūta vējiņš, uzvirpuļoja putekļi un novītuši ziedi, griezdamās pa celiņiem, nočabēja sausās lapas.

— Redzat, — viņš pēkšņi sacīja, nemainīdams pozu, tikai norādīdams ar acīm, — vai redzat to dāmu, kas mums tuvojas? Apskatiet viņu labi uzmanīgi, kad viņa ies mums garām.

Tas bija viegli. Viņa mūs gandrīz skāra ar savu melno kleitu, viņas plīvurs noplīvoja gar mūsu cepurēm. Dāmai sekoja maza meitenīte ar ziediem, bet aiz tās — sieviete ar grābekli un lejkannu. Visas trīs nogriezās ceļa līkumā uz kapsētas lejas galu.

— Nu? — viņš vaicāja.

— Kas ir?

— Vai jūs nekā nemanījāt?

— Nekā sevišķa. Viņa paskatījās uz mums.

— Lūdzu, atvainojiet, viņa paskatījās uz mani. Jūs smaidāt un laikam apgalvosiet, ka tāpēc mums nav ko strīdēties. Redzat, viņa te gāja garām pirms dažām dienām. Es te sēdēju un runājos ar kapraci, nopūlējos viņam iepotēt kaut mazliet šaubu par viņa amata godprātību.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņš gluži nevajadzīgi izrakņā zemi par lielu zaudējumu visām dzīvajām radībām...

«Tātad nabaga nomaldījies brīvdomātājs,» es nospriedu. «Vai tad dievs tas kungs jebkad ir noliedzis mirušos atdot atpakaļ zemei? Tagad tu sāc man apnikt.» Tā es nodomāju.

— Es te sēdēju un runājos ar kapraci. «Tas ir grēks!» es teicu. Dāma, izdzirdējusi šos manus vārdus, pagriezās un paskatījās uz mani. Kā es uzdrīkstējos šai svētajā vietā pieminēt grēku! Jā, starp citu, vai ievērojāt veco sievieti ar lejkannu un grābekli sastrādātajās rokās? Un viņas sakumpušo muguru? Šī sieviete ir sevi sabeigusi smagā  darbā, gadu no gada rakņādama un izkropļodama zemi — dzīvības avotu. Jūs taču redzējāt — viņa gāja trīs soļus aiz šīs smalkās kundzes, kas devās pie kāda kapa, lai tur ļautos savām bēdām. Bet ne jau to es gribēju sacīt. Vai jūs redzējāt, ko nesa meitene?

— Ziedus.

— Kamēlijas, rozes. Jūs to redzējāt? Ziedus, kas maksā vienu kronu gabalā.

Dižciltīgus ziedus, kas ir gaužām vārīgi — tikko saule uzspīd stiprāk, tie novīst. Pēc četrām dienām tos pārsviež pāri kapsētas žogam un to vieta noliek jaunus.

Tad es nolēmu šim brīvdomātājam iebilst un teicu:

— Piramīdas taču izmaksāja vēl dārgāk. — Taču mani vārdi nerada vēlamo ietekmi. Likās, viņš šādu iebildumu jau ne vienreiz vien bija dzirdējis.

— Tajos laikos vēl nebija tāda trūkuma, — viņš teica. — Turklāt Ēģipte bija visas Romas impērijas labības klēts, toreiz pasaulē vēl nebija tik šauri. Es zinu, cik tajā tagad ir šauri. Pats to neesmu pieredzējis, bet kāds cits cilvēks. Esmu pārliecināts, ka piramīda tuksnesī ir kaut kas cits nekā labi kopts mūsdienu kaps. Palūkojieties apkārt!

Simtiem kapu kopu, dārgi pieminekļi, granīta plāksnes no Grevsenkalniem, kas maksā trīs kronas un sešdesmit ēras olektī, zaļas velēnas no Ekebergas par divām kronām piecdesmit ērām kvadrātpēdā. Neminēšu uzrakstus un visus tos smalkos rotājumus, kas iecirsti obeliskos vai nu sarkanā, vai baltā, vai zaļā pulējumā.

Apskatiet šīs velēnu grēdas! Kapracis stāstīja, ka tirdzniecība esot tik plaša, ka velēnas gandrīz vairs neesot dabūjamas. Lūdzu padomājiet tikai, ko zemei nozīmē velēnas, — tā ir dzīvība!

Es iebildu, ka šai zemes dzīvei taču nevar laupīt visu ideālo. Tam taču ir sava ētiska nozīme, ka cilvēki iegādājas velēnas saviem dārgajiem aizgājējiem. Šāds ir mans uzskats vēl šobaltdien.

— Padomājiet tikai, — asi atbildēja mans sarunu biedrs, — te katru dienu tiek izšķiests tik daudz naudas, no tās varētu pārtikt ģimenes, audzināt bērnus, glābt daudzus slimniekus! Tagad tā kundze tur pie tā kapa ierušina zemē kamēlijas, kas maksā tikpat, cik divi bērnu mētelīši. Ja bēdas ir tik bagātas, tad tā jau ir izvirtība...

Viņš, bez šaubām, bija sociālists, varbūt pat anarhists, kam patīk ņirgāties par visām nopietnām lietām. Es klausījos viņā, un mana interese aizvien vairāk saplaka, Viņš joprojām runāja:

— Un tur sēž kapu sargs. Viņš burto avīzes. Vai jūs zināt, kāds ir viņa uzdevums bez šīs boksterēšanas? Viņam jāapsargā kapi. Mirušo kults balstās uz stingru kārtību.

Šodien, atnācis šurp, es viņam teicu: ja es redzētu kādu bērnu, kas nozog no kapa ziedus, lai nopirktu skolas grāmatu, vai mazu, vāju un bailīgu meitenīti, kura paņem kamēlijas, lai varētu nopirkt maizi, es viņu nenodotu, bet viņai palīdzētu. «Tas ir grēks,» sacīja kapsargs. Grēks, viņš sacīja. Izsalcis cilvēks kādu dienu aptur jūs uz ielas un jautā, cik ir pulkstenis. Jūs izvelkat pulksteni, — tikai ievērojiet viņa skatienu! Zibens ātrumā viņš izrauj jums pulksteni no rokām un aizskrien. Jums atliek divas izejas. Jūs varat ziņot policijai un pēc pāris dienām saņemt savu pulksteni, kas atrasts kādā lombardā, un, iespējams, pēc divdesmit četrām stundām arī zaglis būs notverts. Bet ir arī otrā izeja. Jūs varat klusēt... Es, taisnību sakot, esmu mazliet noguris, jo nakti nevarēju aizmigt.

— Ak tā? Nu jā, nu jau ir diena. Man laiks ķerties pie darba.

Es piecēlos un grasījos iet projām. Viņš norādīja uz jūru un piekrasti.

— Esmu apstaigājis tur visas ostas ieliņas, lai uzzinātu, kur pa nakti guļ trūkums un netiklība. Paklausieties, kādas brīnumu lietas notiek pasaulē!

Reiz vakarā pirms astoņiem gadiem es sēdēju tieši tepat, man pat šķiet, uz šā paša sola, — un tad notika kaut kas tāds, ko es nekad neaizmirsīšu. Bija jau diezgan vēls, visi kapsētas apmeklētāji jau bija aizgājuši uz mājām. Tikai kāds akmeņkalis netālu bija nogūlies garšļaukus un iecirta marmora plāksnē uzrakstu. Beidzot viņš arī bija galā ar savu darbu, uzvilka žaketi, iebāza darbarīkus kabatā un aizgāja. Sacēlās vējš, sašūpoja kastaņas, un kāds milzīgs dzelzs krusts, kas stāvēja te blakus, — tagad tā vairs nav, — vējā viegli sadrebēja. Arī es aizpogāju svārkus un dzīros iet projām, kad ceļa līkuma parādījās kapracis. Viņš bija bez svārkiem, kailu galvu un, garām iedams, jautāja, vai es neesot redzējis mazu meitenīti dzeltenā kleitā un skolas somu rokā.

Es neatcerējos, ka būtu tādu redzējis. Jā, kas tad noticis?

«Viņa nozaga puķes,» kapracis teica un ātri devās tālāk.

Es mierīgi sēdēju un gaidīju, kamēr viņš atgriezīsies. «Vai jūs atradāt meiteni?»

«Nē. Bet es aizslēdzu vārtus.»

Tagad nu sāksies īstās medības, meitenīte, bez šaubām, vēl bija kapsētā, un viņu sāks meklēt visa nopietnībā. Tas jau šodien esot trešais gadījums, ka nozagtas puķes.

Un to darot skolnieces, veiklas meitenītes, kas labi saprotot, ka tas ir grēks. Nu un tālāk? Viņas pārdodot šīs puķes, sasienot pušķos un pārdodot. Jauki bērniņi, vai ne?

Es sekoju kapracim un kādu laiku palīdzēju viņam meklēt meitenīti. Bet viņa bija labi paslēpusies. Mums pievienojās arī kapu sargs, nu mēs trīs vīri meklējam mazo viltnieci, bet neatradām. Iestājās krēsla, un mēs beidzām meklēt.

«Kur atrodas apzagtais kaps?»

«Tur. Arī bērna kaps. Kaut kas nedzirdēts!»

Es aizgāju pie kapa. Izrādījās, ka šis kaps man zināms, es labi pazinu mirušo meitenīti, tieši šorīt mēs viņu apbedījām. Puķu tiešām vairs nebija, arī manu ne, es tās nekur neredzēju.

«Mums jāturpina meklēšana. Cik nekrietni!» es sacīju.

Kapracim patiesībā gar to nebija nekādas daļas, tomēr viņš mums palīdzēja aiz tīras labdarības. Visi trīs no jauna sākām meklēt. Pēkšņi lejā pie ceļa līkuma es ieraudzīju mazu cilvēciņu — meitenīti, kas bija notupusies aiz kara ārsta Vita milzīgā pieminekļa un stingi skatījās uz mani. Viņa bija savilkusies čokurā, kakliņš galīgi ierāvies plecos.

Bet es viņu pazinu. Tā bija mirušās māsiņa.

«Ko tu tik vēlu te sēdi, meitiņ?» es jautāju.

Viņa neatbildēja un nepakustējās. Es viņu piecēlu, paņēmu viņas skolas somu un aicināju līdzi uz mājām.

«Tava māsiņa Hanna nemaz negrib, ka tu te tik vēlu uzturies,» es teicu.

Tad viņa man sekoja. Un es ar viņu aprunājos:

«Vai tu zini, ka viena nejauka meitene nozagusi puķes no Hannas kapa? Maza meitenīte dzeltenā kleitā. Vai neesi viņu redzējusi? Nu, gan mēs viņu atradīsim.»

Viņa gāja man blakām, nebilzdama ne vārda.

«Lūk, viņa!» pēkšņi iesaucās kapracis. «Jūs esat noķēris zagli!»

«Ko?»

«Jūs taču turat viņu pie rokas!» Es nespēju apvaldīt smaidu.

«Jūs alojaties. Viņa nav nekāda zagle! Viņa ir šodien apbedītas meitenītes māsiņa. Viņu sauc par Elīnu. Es viņu pazīstu.»

Taču kapracis pastāvēja uz savu. Arī sargs meitenīti pazina, it īpaši pēc sarkanās rētas uz zoda. Viņa bija nozagusi puķes no savas māsas kapa, nabadzītei trūka pat vārdu, ko attaisnoties.

«Ievērojiet, lūdzu: es šīs abas māsas pazinu jau sen. Mēs ilgu laiku bijām dzīvojuši vienā un tai pašā nabadzīgā iekšpagalmā, abas māsas bieži spēlējās zem mana loga. Reizēm viņas strīdējās un plūcās, taču abas bija jaukas meitenītes un vienmēr viena otru aizstāvēja. Diezin vai kāds viņām bija to mācījis, jo viņu māte bija izlaidīga sieviete un reti atradās mājās, bet tēvu — starp citu, viņām bija katrai savs tēvs — viņas savu mūžu nebija redzējušas. Abas meitenītes dzīvoja tik šaurā ūķī, kas nez vai bija lielāks par to tur kapa plāksni, un tā ka mana istaba bija iepretī, es bieži stāvēju pie loga un viņas vēroju. Hanna bija izdarīgāka, viņa bija arī dažus gadus vecāka un radusi rūpēties par visu kā pieaudzis cilvēks. Viņa vienmēr sadabūja maizes riecienu, un vasarā, kad pagalms bija neciešami karsts, viņa ar vecu avīzi aizsedza logu, lai atturētu svelmi. Es bieži redzēju, ka viņa pārbauda māsas skolas uzdevumus, iekāms māsa devās uz skolu. Hanna bija nopietns, pārāk ātri nobriedis bērns, tāpēc droši vien viņas mūžs bija tik īss.

«Pārbaudīsim somu,» kapracis ieteica.

Somā tiešām atradās puķes. Es pat pazinu tos pāris ziedus, ko pats biju nolicis.

Ko lai saku? Bet mazā grēciniece stāvēja un nikni lūkojās uz mums. Es viņu sapurināju un sāku izprašņāt, bet viņa klusēja. Tad kapracis, ieminējies par policiju, meitenīti aizveda.

Pie vārtiem viņa, liekas, atjēdzās, kas viņu sagaida, un pēkšņi iejautājās:

«Uz kurieni jūs mani vedīsiet?» Kapracis atbildēja: «Uz iecirkni.»

«Es neko neesmu zagusi,» viņa sacīja.

Bet vai viņa nebija zagusi puķes? Tās taču bija somā, mēs redzējām.

Tomēr meitenīte visu laiku bailīgi atkārtoja, ka puķes nav zagusi.

Pie vārtu slēdzenes Elīnai aizķērās piedurkne un gandrīz norāvās. Pavīdēja tievā rociņa.

Viņi gāja uz iecirkni, es viņiem sekoju. Tur prasīja dažus paskaidrojumus, taču, cik man zināms, ar Elīnu nekas nenotika. Es viņu arī vairs neredzēju, jo aizbraucu un paliku projām deviņus gadus.

Taču tagad es šo gadījumu labāk izprotu. Mēs toreiz izturējāmies kā īsti muļķi.

Elīna puķes, protams, nebija zagusi — bet ja arī to būtu darījusi? Un kāpēc gan ne?

Vai tā drīkst izrēķināties ar bērniem? Protams, neviens tiesnesis mūs par to nesodīs, mēs viņu noķērām un aizvedām pie soģa. Es jums teikšu, ka Elīnu atkal sastapu un varu jūs aizvest pie viņas.

Brīdi viņš klusēja.

— Ja jūs spējat saprast manu stāstu, tad klausieties! «Jā,» sacīja slimā meitenīte, «drīz es nomiršu, tad sanesīs ziedus, varbūt daudz ziedu. Skolotāja atnesīs veselu pušķi un labā Bendiha kundze varbūt pat vainagu.»

Šī slimā meitenīte ir gudra kā sirmgalve, viņa tik ātri nobriedusi, ka visi dzīvības spēki viņā izsīkuši, turklāt slimība vēl saasinājusi viņas prātu. Kad viņa runā, mazākā māsiņa klausās un pūlas viņu saprast. Māsas dzīvo vienas pašas, mātes nekad nav mājās, bet Bendiha kundze šad tad atsūta ēdienu, tā kā badu viņas necieš. Māsas tagad vairs nestrīdas, tas bija tik sen, kad viņas plūcās, un savas rotaļu nesaskaņas jau sen aizmirsušas.

«Ievēro, puķes ātri novīst,» slimā saka. «Un novītušas puķes negrezno kapu.

Mirušais tās nevar redzēt, siltumu tās arī nedod.» Vai Elīna atceras kurpes, ko viņas reiz redzējušas tirgū? Tās gan ir siltas!

Elīna tās labi atceras. Un, lai pierādītu māsai, cik viņai laba atmiņa, viņa sīki apraksta redzētās kurpes.

Ziema vairs neesot tālu. No grīdas pie loga vējš velkot tik stipri, ka grīdas lupata uz vadža sasalstot, īstais laiks Elīnai dabūt šīs kurpes.

Māsas raugās viena uz otru. Elīna nav tāda muļķe, lai šiem vārdiem ticētu.

Jā, tikai jāpaņem ziedus no kapa un jāpārdod. To var izdarīt. Svētdienās pa ielām staigā tik daudz cilvēku, tie labprāt pērk ziedus. Bieži vien cilvēki staigā pa pilsētu ar ziediem pogcaurumā, un kungiem, kas brauc ormanī, vienmēr ir ziedi pogcaurumā.

Viņi noteikti pirktu ziedus no Elīnas.

Elīna vaicāja, vai viņai nenopirkt sev arī cepurīti.

Jā, ja nauda atliktu. Taču vispirms jānopērk kurpes.

Tāda bija noruna. Nevienam gar to nav nekādas daļas, abas māsas tā bija nolēmušas. Elīnai tikai puķes vajadzēja paņemt jau tajā pašā vakarā, iekams tās nav novītušas.

Cik veca bija šī slimniece? Manuprāt, divpadsmit trīspadsmit gadus. Ne jau vienmēr vecumam ir nozīme. Man bija māsa, kas iemācījās grieķu valodu, lūk, tik maziņa.

Taču Elīnai ar ziediem neveicās. Sodīt viņu nesodīja, viņa tika cauri vienīgi ar izbīli. Bet tad viņu savā ziņā ņēma skolotāja. Noņemties ar kādu bērnu — tas nozīmē paturēt viņu acīs, pārbaudīt, slepus novērot. Stundu starpbrīžos skolotāja Elīnai uzsauca: «Elīn, pagaidi, es gribu ar tevi parunāties!» Un tad Elīna saņem laipnus, bet noteiktus norādījumus, viņai atgādina seno notikumu, laikā un nelaikā viņu skubina lūgt dievu, lai tas viņai piedod.

Un tad meitenītē notiek lūzums.

Elīna kļūst nolaidīga, ierodas skolā nemazgājusies, grāmatas aizmirst mājās.

Turēta aizdomās, vērīgu acu izsekota, viņa sāk izvairīties no skolotājas skatieniem, vairās vispār raudzīties cilvēkiem acīs. Viņa pierod skatīties slepus, viņas izskats kļūst zaglīgs. Vienā jaukā dienā viņu iesvēta, mācītājs viņai ceļā līdzi dod norādījumu par kādu zināmu bausli, visai apkārtnei par viņas nākotni ir savas īpašas domas. Tad viņa aiziet no šā iecirkņa, aiziet no savas mazās istabiņas. Pār pilsētu spīd saule, ļaudis klaiņo pa ielām ar ziediem pogcaurumos, arī Elīna braukā pa pilsētu ar ormani...

Šonakt es viņu atkal sastapu. Viņa dzīvo tur lejā. Viņa stāvēja vārtos un čukstus mani uzrunāja. Es viņu pazinu pēc balss, pēc sārtās rētas sejā. Bet cik viņa tagad resna!

«Nāciet šurp! Es esmu te!» viņa aicināja.

«Jā, un es arī esmu te. Cik liela tu esi izaugusi, Elīn!» es teicu.

Izaugusi? Kas tā par valodu? Viņai neesot laiks mēļot. Ja es negribot iet viņai līdzi, lai nestāvot te un neaizbaidot citus!

Es nosaucu savu vārdu, atgādināju viņai mūsu pagalmu, mazo Hannu, visu, kas tobrīd ienāca prātā. «Ieiesim pie tevis un parunāsimies,» es viņai sacīju. Kad bijām iegājuši iekšā, viņa jautāja: «Vai vīnu galdā liksi?» Tāda viņa bija kļuvusi.

«Iedomājies, ja tagad te būtu Hanna! Tad mēs visi trīs sēdētu un runātos gan par šo, gan to.» Elīna skaļi iesmējās. «Ko tu tur muldi? Vai esi bērna prātā?» «Vai tiešām tu esi aizmirsusi Hannu?» es jautāju. Tad viņa pikti nospļāvās.

Hanna un atkal Hanna! Vai tad es domājot, ka viņa joprojām esot bērns? Hannas jau sen vairs nav šajā pasaulē. Kas tās par blēņām? Vai atnest vīnu?

«Jā, lūdzu!»

Viņa piecēlās un izgāja no istabas.

Dzirdēju balsis blakus istabās, korķu paukšķus, lāstus, lamas, iekliedzienus. Kaut kur atveras un aizcirtās durvis. Reizēm kāds skrēja pa gaiteni, sauca kalponi un viņai kaut ko pavēlēja.

Atgriezās Elīna. Aizsmēķējusi cigareti, viņa gribēja apsēsties man uz ceļiem.

«Kādēļ es nedrīkstu sēdēt tev klēpī?» viņa jautāja. «Ne jau tāpēc esmu te atnācis,» es atbildēju. «Ak tā, tad samaksā par vīnu un taisies, ka pazūdi!» Es teicu:

«Pasēdi brīdi mierā, tad mēs mazliet parunāsimies. Par zaudēto laiku es tev atlīdzināšu.»

Es iedevu viņai naudu, naudu es neskaitīju, bet summa bija diezgan prāva.

Tad viņa uzreiz kļuva laipna un padevīga un rātni apsēdās man blakām. Taču ar sarunu mums neveicās. Ja es viņai ko vaicāju, viņa vispirms notrallināja kādu dziesmiņu vai aizdedzināja jaunu cigareti. Par pagātni viņa pat dzirdēt negribēja. Šis vecais, netīrais pagalms — nav vērts to atminēt! Vai viņa drīkstētu arī kalponei iznest glāzi vīna?

«Lūdzu!»

«Zini,» viņa sacīja, «šī sieviete ir mana māte. Viņa te visu apkopj. Es viņai izgādāju šo darbu. Viņa te labi nopelna.»

Elīna iznesa vīnu gaitenī un atnāca atpakaļ.

«Uz tavu veselību, vecais draugs!» viņa izsaucās.

Mēs dzērām vīnu.

Viņa atkal gribēja apsēsties man klēpī. «Vai tev te nav apnicis?» es jautāju.

«Apnicis? Nē, nemaz. Kāpēc es nedrīkstu sēdēt tev klēpī?»

«Cik ilgi tu te jau esi?»

«Lāgā neatceros. Vai nav vienalga? Iedzersim!»

Mēs dzērām. Viņa atkal sāka kaut ko dziedāt, droši vien kādu estrādes dziesmiņu, balss viņai bija aizsmakusi.

«Kur tu to dzirdēji?» «Tivoli.»

«Vai tu bieži tur ej?»

«Jā, ja ir nauda. Bet tagad esmu tukšā. Saimniece šodien jau prasīja naudu. Viņa ņem tik lielu maksu. Tik daudz noplēš, ka mums pašām nekas nepaliek pāri. Varbūt tu man iedosi vēl?»

Par laimi, man vēl bija atlicis mazliet naudas, es viņai to iedevu.

Naudu viņa saņēma, pat nepateikusi paldies, varbūt tikai klusībā mazliet nopriecājās. Viņa pieprasīja vēl vienu pudeli vīna. Laikam gribēja mani krietni paplucināt.

Vīnu atnesa.

Bet tad viņa gribēja ar mani padižoties, sacīja, ka pasaukšot vēl pāris meiču un pacienāšot ar vīnu. Meičas ienāca. Viņas bija ģērbušās stīvinātos svārciņos, kas grabēt grabēja. Rokas viņām līdz pleciem bija kailas un mati īsi apgriezti.

Elīna stādīja mani priekšā, viņa labi atcerējās manu vārdu. Viņa sāka lielīties, ka esmu viņai iedevis daudz naudas; es esot viņas sens draugs, viņa no manis dabūšot tik daudz naudas, cik vien gribēšot. Tā tas allaž bijis. Es esot ļoti bagāts.

Meitenes dzēra vīnu un arī kļuva jautras. Viņas izmeta divdomīgas asprātības un trallināja dziesmiņas. Ja es sāku ar kādu runāt, Elīna kļuva greizsirdīga un rupja. Taču es tīšām pievērsu citām uzmanību, lai Elīna kļūtu vaļsirdīgāka un es varētu ieskatīties viņas dvēselē. Taču diemžēl tas man neizdevās. Viņa spītīgi atmeta galvu un sāka rosīties. Beidzot viņa paķēra mēteli un grasījās iet uz ielas.

«Kur tu iesi?» es vaicāju.

Viņa neatbildēja, bet uzpūtīgi nerimās dungot kādu melodiju un lika galvā cepuri.

Pēkšņi viņa atrāva vaļā durvis uz gaiteni un iekliedzās:

«Gina!»

Tā sauca viņas māti.

Sieviete smagi klumzāja pa gaiteni, kājas viņai bija lielas tupeles, pieklauvēja pie durvīm, ienāca un palika stāvot.

«Cikreiz esmu teikusi, ka tev katru dienu jānoslauka no kumodes putekļi!» Elīna pavēloši runāja. «Kas tā par cūcību! Lai šitādu tīrīšanu es vairs neredzētu, vai saproti? Un tur tās fotogrāfijas arī katru dienu jānoslauka ar lupatiņu!»

«Labi,» māte atbildēja un grasījās iet projām. Viņas seja bija vienās grumbās, vaigi iekrituši. Viņa padevīgi uzklausīja meitu, baidīdamās nepalaist ne vārdiņa gar ausīm.

«Atceries to reizi par visām reizēm!» Elīna vēl piebilda.

«Labi jau, labi, velns parāvis!» Un viņa aizgāja, klusi aizvērusi durvis, lai gan pēc izskata nebija rāmas dabas sieviete.

Elīna jau bija saģērbusies. Viņa pievērsās man teica:

«Tagad samaksā par visu un vācies!»

«Paldies par pacienāšanu,» meičas sacīja un iztukšo glāzes.

Es biju mazliet samulsis.

«Par vīnu?» es atvaicāju. «Man šķiet, ka naudu par vīnu es jau iedevu, bet varbūt man vēl kaut kas ir atlicis.» Es atkal tveru pie kabatas.

Meičas sāka smieties.

«Ir gan bagāts tavs draudziņš! Tu lielījies, ka viņš tev iedevis veselu žūksni naudas, bet tagad nevar samaksāt par vīnu! Ha-ha-hā!»

Tagad Elīna saskaitās manis dēļ.

«Lasieties projām!» viņa sauca. «Negribu jūs vairs redzēt! Naudu? Viņam naudas kā spaļu! Tūlīt parādīšu, cik daudz viņš man iedeva!»

Un lepni viņa uzsvieda uz galda banknotes un sudraba naudu. «Viņš samaksājis par vīnu un par mani arī! Tik daudz naudas jūs pat redzējušas neesat! Tagad varu samaksāt saimniecei par diviem mēnešiem uz priekšu, vai saprotat! Es to tikai teicu, lai viņu mazliet paķircinātu, lai par viņu pazobotos. Bet tagad vācieties!»

Un viņa izgrūda meičas gaitenī. Aizslēgusi durvis, Elīna sāka spiedzīgi smieties.

«Es nudien negribu, ka viņas te paliek,» Elīna taisnojās. «Garlaicīgas skuķes, es ar viņām nemaz nesaejos. Viņas ir garlaicīgas, vai ne?»

«Nē, man gan tā nelikās,» es sacīju, lai viņu vēl vairāk sakaitinātu. «Viņas atbildēja, ja ko jautāju, pastāstīja, ko gribēju zināt. Ļoti patīkamas meitenes.»

«Ja tu tā domā, tad vācies viņām līdzi!» Elīna man uzsauca. «Ej pie viņām, ja tev tīk! Es tevi te neturu!» Drošības labad viņa pievāca uz galda izbērto naudu.

«Es gribētu tev kaut ko jautāt, ja tu varētu apsēsties un mani uzklausīt.»

«Kaut ko jautāt!» viņa ņirgājās. «Man gar tevi nav nekādas daļas! Laikam atkal kaut ko par Hannu. No šīm stulbajam runām par Hannu man kļūst nelabi! No tām es nevaru dzīvot.»

«Bet vai tu negribētu pamest šādu dzīvi?» es jautāju.

Viņa izlikās nedzirdam, rosījās pa istabu, šo to kārtodama, un, lai sevi uzmundrinātu, svilpoja.

«Pamest šādu dzīvi?» viņa pēkšņi ievaicājās un apstājās manā priekšā. «Uz kurieni lai es eju? Kas mani precēs, kā tu domā? Kas gan gribēs šitādu? Bet par kalponi es neiešu.»

«Tu varētu aizbraukt no šejienes un sākt citur jaunu dzīvi.»

«Blēņas! Blēņas! Izbeidz! Vai par sprediķotāju esi kļuvis, vai? Kādēļ lai es braucu projām? Man tepat ir labi. Darbs man nav smags. Paklau, vai neiedzersim vēl vīnu? Bet tikai divatā. Citām vairs nedosim... Gina!» viņa iesaucās, pavērusi durvis.

Viņa pieprasīja, lai māte atnes vēl vīnu, un sāka dzert, viņas seja kļuva aizvien neglītāka. Tagad no viņas vairs nevarēja dabūt nekādu sakarīgu atbildi; par kaut ko domādama, viņa tikai trallināja estrādes dziesmiņas. Tad viņa atkal tukšoja glāzi un sāka pretīgi smieties. Vairākkārt viņa apsēdās man uz ceļiem, izbāza mēles galiņu un ķircinoties teica:

«Paskaties!» Beidzot viņa tieši noprasīja:

«Vai pa nakti paliksi?»

«Nē,» es atbildēju.

«Nu, tad es iešu uz ielas,» viņa sacīja. Stāstītājs apklusa.

— Nu un tālāk? — es vaicāju.

— Ko jūs darītu, ja jums būtu tāda izvēle? Vai paliktu vai ietu projām? Tāds, lūk, ir jautājums. Vai zināt, ko es izvēlējos? — Viņš palūkojas uz mani. — Es paliku, — viņš sacīja.

— Jūs palikāt? — es jautāju un izbrīnā paplētu muti. — Palikāt visu nakti? Pie tās sievietes?

— Esmu zemisks cilvēks, — viņš atbildēja.

— Bet, velna milti, kas jūs pamudināja? Vai bijāt piedzēries?

— Jā, arī piedzēries. Uz beigām. Bet, galvenais, es esmu tikpat pretīgs un nožēlojams kā citi cilvēki. Tā tas ir. Viņa bija sieviete, kuras dzīves stāstu es zināju.

Tas bija aizkustinošs un satricinošs stāsts. Un es izjutu sevišķu baudu par savu neķītrību. Vai jūs to saprotat? Un tā es paliku. Un kādā neķītrības bezdibenī mēs ar viņu iegrimām!

Šis zemiskais ciniķis, pats sevi nosodīdams, šūpoja galvu.

— Bet tagad es atkal iešu pie viņas, — viņš turpināja. — Varbūt viņu vēl var glābt. Jūs laikam domājat, ka neesmu īstais cilvēks? Nu, varbūt es nemaz neesmu tāds nelietis, kā jūs domājat. Jūs domājat — kā es izturējos tonakt? Iegaumējiet: nebūtu palicis es, ierastos kāds cits, un šī maiņa viņai nāktu tikai par ļaunu. Ja viņa varētu izvēlēties pati, ar ko palikt, tad, esmu pārliecināts, viņa izvēlētos mani. Esmu saudzīgs un smalkjūtīgs cilvēks, padodos kārdinājumam tikai pēc ilgas iekšējas cīņas.

Bet dīvainākais, ka tieši šī īpašība viņu visvairāk iekvēlināja. Viņa pati atzinās: «Tu tik burvīgi pretojies!» Ko lai ar šādu sievieti iesāk? Un tad vēl jāatceras, ka vienīgi šo puķu dēļ viņa tāda kļuvusi. Tas bija iesākums. Ja būtu atļauts pievākt ziedus no kapiem, viņa tagad būtu godīga sieviete. Bet mēs viņu noķērām, un es biju šā gadījuma līdzvaininieks, jā, līdzvaininieks!

Viņš atkal pakratīja galvu un iegrima skumjās pārdomās.

Pēkšņi viņš uztrūkās kā no īsa nomiedža.

— Esmu jūs aizturējis! Jūtu, ka arī pats esmu noguris. Cik, lūdzu, ir pulkstenis?

Es taustīju kabatā pēc pulksteņa. Tā nebija. Esmu to droši vien aizmirsis mājās.

— Jā, paldies, patiesībā jau ir vienalga, — viņš noteica un izstaipīja kājas, parāva uz leju bikses un tad piecēlās.

— Redzat, tur nāk tā smalkā kundze, sērošana pabeigta, meitenītei rokās vairs nav ziedu. Rozes un kamēlijas palikušas uz kapa. Pēc četrām dienām tās būs novītušas. Ja kāda meitenīte tās paņemtu, lai nopirktu sev kurpes, manuprāt, tas nebūtu nekāds grēks...

Mans sarunu biedrs brīdi mani nopētīja un tad, pienācis man cieši klāt, sāka klusi smieties.

— Tādus stāstus cilvēkiem vajag stāstīt. Tie vienmēr atrod dzirdīgas ausis. Tūkstoškārt pateicos, godājamais klausītāj!

Viņš pacēla cepuri, paklanījās un aizgāja.

Es paliku sēžot gluži samulsis. Viņš pēkšņi bija ierāvis mani tādā kā virpulī un sajaucis manu veselo saprātu. Lops tāds, viņš pavadījis nakti pie tās sievietes! Vai tiešām? Tas viss taču bija tikai blēņas, viņš mani bija piemuļķojis, aizkustinošais stāsts bija izdomāts no sākuma līdz beigām. Bet kas tad viņš bija — šis vislielākais blēdis? Ja es viņu vēlreiz sastapšu, tad izrēķināšos! Varbūt viņš šo stāstu kaut kur izlasījis un iemācījies no galvas. Stāstītājs viņš nebija slikts, šim puisim ir dāvanas.

Ha-ha-ha! Viņš mani smalki pavazāja aiz deguna!

Lielā apjukumā devos mājās. Tur atcerējos, ka jāsameklē pulkstenis. Uz galda pulksteņa nebija. Es iesitu sev pa pieri: pulkstenis ir nozagts! Protams, šis puisis to bija nozadzis, sēdēdams man blakām uz sola. Ha-ha-ha, tiešām — vislielākais blēdis pasaulē!

Man atlika divas izejas. Es varēju ziņot policijai un pēc pāris dienām saņemt savu pulksteni, kas atrasts kādā lombardā, un, iespējams, pēc divdesmit četrām stundām arī zaglis būs notverts. Bet bija arī otra izeja. Es varēju klusēt...

Un es klusēju.

SATURS

Pāns

Glāna nāve

Viktorija

Zem rudens zvaigznēm

Ceļinieks klusi koklē

Stāsti

Mīlestības vergi

Saules dēls

Viesizrāde

Vislielākais blēdis

Content

Knuts Hamsuns (1859–1952)
Izlase divos sējumos
Otrais sējums

PĀNS

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

GLĀNA NĀVE

I

II

III

IV

V

VIKTORIJA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

ZEM RUDENS ZVAIGZNĒM

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

CEĻINIEKS KLUSI KOKLĒ

IESKAŅA

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

IZSKAŅA

STĀSTI

MĪLESTĪBAS VERGI

I

II

III

IV

V

VI

VII

SAULES DĒLS

VIESIZRĀDE

VISLIELĀKAIS BLĒDIS

SATURS