Винничук Юрій Павлович

Останній бункер

Юрій ВИННИЧУК

ОСТАННІЙ БУНКЕР

Трагікомедія на одну дію

Весна 2013 року. Банкова. Кабінет Віктора Федоровича.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ (бігає нервово з кутка в куток). Всьо пропало!

МИКОЛА ЯНОВІЧ (із лопатою на плечі). Шо пропало?

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Всьо. Токо шо мені позвонили, шо «Межигір’я» захопили повстанці на чолі з Луценком. Спекли, понімаєш, мого любимого страуса і з’їли, падлюки!

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Да ж ві його бєрєглі сібі на туфлі.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Канєшно, беріг. Пропали туфлі. А ти чо з лопатою?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Сон міні пріснівся. Смєрть прійшла до тєбє з косою, а до мєнє з лопатою. От я баранітіся буду.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Не поняв. З якой косою? Тою, шо косят?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Нє, той, шо на головє носят.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Тюху-тьху-тьху! Ну й кошмари тобі сняться! А кстаті, гдє Вона?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Да гдє ж їй бить — на Майданє. Прізиває захватіть всє тєлєканали.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Дак шо там захвативать, коли цілий день «Лєбєдіноє озеро». Причом на всіх каналах.

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Толькі адін Ахметовскій канал дєманстрірує фільми про УПА і Фаріон-шоу.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Продався Тягнибоку!

МИКОЛА ЯНОВІЧ. А шо ето у вас два тілівізора на одной тумбочкє?

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Так мені ж Арбузов в один тєлєвізор не вміщається. От я і сдвінул.

МИКОЛА ЯНОВІЧ. А шахтьори, Фйодорич, ідуть на Кіів. Уже під Черкасамі.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А западенці?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. І вани ідут. Трьома калонамі! З віламі, граблямі, лопатамі і косамі.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А граблі нашо?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Нас загрібать.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А наш вірний Калєснічєнко?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Він у пєрших рядах. Кричить: «Геть хунту!» Вспімнів сває рухівське прошлоє. Нєсє портрет Бандєри. Дак ето ішо цвіточкі! А знаєтє, хто ше нас зраділ?

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Ну?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Табачнік! Заявів, шо його справжня фамілія Тютюннік, і дєд його отаман Тютюннік, а він сам тіпа Штірліца усє еті годи работал под прікритієм в тилу врагов.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Ото гадюку на груді пригріли!

Вбігає Борис Вікторович.

БОРИС ВІКТОРОВИЧ. Вітя, нємєдлєнно мєня в тюрму.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. За шо?

БОРИС ВІКТОРОВИЧ. За хюндай, єдрі його в корєнь. В тюрмє бєзопаснєє. Надо било сразу сообразіть і сєсть.

МИКОЛА ЯНОВІЧ. О, хароша ідея. Как я зразу не підумав? Давай і мєнє пісаді.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А тебе за шо?

МИКОЛА ЯНОВИЧ. За бюджет, за пріватізацію кримськіх пляжів і австрійськіх вілл. Мало лі за шо.

Залітає Інна Германівна.

ІННА ГЕРМАНІВНА. А-а-а!

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Шо такоє? Шо за воплі?

ІННА ГЕРМАНІВНА. Я вибєжала ім навстрєчу і протянула на вишиванам рушнікє «План развітія страни». Так ані етат «План» вихватілі, ізорвалі на часті і хатєлі мнє єго куда-то засунуть, но я, нє разобрав куда, убєжала. Просто дікарі какіє-то.

Входить диригент оркестру кнопкодавів Міхаіл Васільєвіч із прив’язаною до пояса правою рукою.

МИКОЛА ЯНОВИЧ. Шо у тєбє с рукой?

МІХАІЛ ВАСІЛЬЄВІЧ. Какая-то сіла всьо врємя тянєт єйо ввєрх. Я до Богатирьової — она же доктор: «Памагітє!» От і пасавєтавала: прів’язать. Шоб народ нє возбуждать. Да і вопше пора на покой. Лучше мєня сємафором замєніть.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А де Бойко?

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Срочним образом прадав назад вішкі, доклав із лічних сбєрєженій і пішов каятіся.

Входять головний комуняка Пьотр Ніколаєвіч і його таваріщь Адам Іванович.

ПЬОТР НІКОЛАЄВІЧ. Єслі шо — я в апазіції.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Так ти уже не з нами?

ПЬОТР НІКОЛАЄВІЧ. А я нікагда с вамі нє бил. В смислє голосовал с вами, но бил с народом.

АДАМ ІВАНОВИЧ. Так, Вікторе Федоровичу, ми ніколи не зраджували своїх ідеалів. У нас ділова пропозиція. Чи не могли б ви переписати свій золотий унітаз на нашу партію?

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Не по-о-няв! Дак там уже повстанці усьо ізгадили.

АДАМ ІВАНОВИЧ. Нічого, ми почистимо. У нас тепер новий лозунг: «Комунізм — це золотий унітаз у кожній квартирі». А з огляду на те, що до влади прийдуть нові лідери, ми цей унітаз установимо на постаменті замість Лєніна. І напишемо: «Тут сидів Ю. В. Луценко».

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Хіба ж він там сидів?

АДАМ ІВАНОВИЧ. Ну, там, де він раніше сидів, уже готуються до нових постояльців.

Заповзає Сірьожа, головний адміністратор Віктора Федоровича.

СІРЬОЖА. Віктор Фьодоровіч, там ето — тушкі.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Нє надо, я уже обідав.

СІРЬОЖА. Да нє — тє, шо дєпутати. Ім же нєчєво тєрять. Обєщалі стоять на смєрть.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Шо? Гони їх на хєр! Я не шлєпер.

Заходить Віктор Андрійович із вуликом.

ВІКТОР АНДРІЙОВИЧ. Вікторе Федоровичу, рідненький! (Лізе цілуватися.) Ось погляньте! Тіки це й вдалося врятувати! Уявляєте, яка це стихія? Просто нова Коліївщина! Повідкривали усі мої вулики з криком «Свободу бджолам!»

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Нашо ти мені це притягнув?

ВІКТОР АНДРІЙОВИЧ. У мене план. Коли нас візьмуть в облогу, ми цих бджіл теж випустимо і будемо їсти мед. А коли вони підуть на штурм, я у вулик сховаюся і буду гудіти отак: бз-з-з-з-з-з! А ти в масці пасічника ходитимеш довкола і обкурюватимеш. Може, вони тебе й не впізнають.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. А може ето… я спочатку вдягну маску Саламатіна, а вже зверху — пасічника.

МИКОЛА ЯНОВІЧ. Вітя, лучше тєкаймо да мєнє на дачу. У мєня там і лічний бункєр єсть. Капуста у мєня враділа така, шо хоть год її можна їсті.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Та у мене тоже капусти дофіга, тока ж за граніцей. А еті ж, гади, не випустят.

З вулиці чути галас і гуркіт.

ВІКТОР ФЕДОРОВИЧ. Шо такоє? Штурм?

МИКОЛА ЯНОВІЧ (визирає у вікно). Всьо — сон в руку. Тарянят двері. Тушкі скачут з окон.

ВІКТОР АНДРІЙОВИЧ. Ну, благослови, Трипільська Мати! Випускаю бджіл.

ІННА ГЕРМАНІВНА (кричить з вікна). Я всю жизнь била с народом!

Вона вистрибує з вікна, але не падає, а піднімається вгору, поволі надимаючись і надимаючись. Побачивши це диво, усі присутні теж побігли до вікна і почали стрибати, а вітер їх підхоплював і ніс у небеса, усе вище і вище, аж доки вони перетворилися на різнобарвні повітряні кульки. Інколи котрась лускала, але так високо, що звук уже до землі не долинав.

Content

Винничук Юрій Павлович Останній бункер

Юрій ВИННИЧУК ОСТАННІЙ БУНКЕР Трагікомедія на одну дію