Стиг Ларшон

Мъжете, които мразеха жените

Пролог

Един петък през ноември

Това се повтаряше всяка година. Получателят на цветето навършваше днес осемдесет и две. Когато пратката с цветето пристигна, той я отвори и извади пакета. След това вдигна телефонната слушалка и набра номера на вече бившия полицейски инспектор, който след пенсионирането си се бе преместил в Силиян. Двамата мъже не бяха просто връстници. Те бяха родени в един и същи ден, което при дадените обстоятелства си бе чиста ирония на съдбата. Инспекторът знаеше, че телефонът му ще звънне след пристигането на пощата около единайсет часа сутринта, пиеше кафе и чакаше. Тази година обаче му се обадиха още в десет и половина. Той вдигна слушалката и каза „Здравей“, без да се представи.

— Пристигна.

— Какво е тази година?

— Не знам що за цвете е. Трябва да проверя. Обаче е бяло.

— Предполагам, че няма писмо.

— Не. Само цвете. Рамката е същата като миналата година. От тези, които човек сглобява сам.

— Ами пощенското клеймо?

— От Стокхолм.

— Почеркът?

— Главни букви, както винаги. Прави и красиво изписани.

С това разговорът бе изчерпан и по телефонната линия настъпи няколкоминутна тишина. Пенсионираният инспектор се наведе над кухненската маса и затърси лулата си. Бе наясно, че от него вече не се очакваше да зададе някакъв проницателен или изключително интелигентен въпрос, който да хвърли нова светлина върху случая. Това време отдавна бе отминало, а разговорите между двамата възрастни мъже бяха придобили характера на ритуал, породен от една мистерия, която никой нямаше ни най-малко желание да разгадава.

Латинското название на цветето бе Leptospermum (Myrtaceae) rubinette. Представляваше невзрачно храстовидно растение с малки листа, напомнящи тези на пирена, и двусантиметрови бели цветчета с по пет венчелистчета. Стъблото му бе високо около дванайсет сантиметра.

Родината на растението бе Австралия. Срещало се в пустошта и в планинските райони сред пищни туфи трева. Там го наричали Desert Snow. По-късно един от експертите в Ботаническата градина в Упсала щеше да констатира, че това едно изключително необичайно цвете, което рядко се отглежда в Швеция. Становището на ботаничката гласеше, че растението е от семейството на южния мирт[1]. Често го бъркали с далеч по-разпространения му братовчед Leptospermum scoparium, който растял в несметни количества в Нова Зеландия. Според нея разликата между двете била, че краищата на венчелистчетата на Rubinette били напръскани с микроскопични розови точици, което им придавало лек розов нюанс.

Като цяло Rubinette бе съмнително обикновено цвете. Нямаше търговска стойност. Не притежаваше никакви медицински свойства и не можеше да предизвиква халюцинации. Не ставаше нито за ядене, нито за подправка и бе напълно непригодно за производството на багрила. За сметка на това обаче имаше определено значение за коренните жители на Австралия — аборигените, които традиционно смятаха местността Айърс Рок[2] и растящата там фауна за свещени. Следователно според тях единственото земно предназначение на цветето бе да доставя наслада на околните с капризната си красота.

В становището си експертката от Упсала обясняваше, че ако Desert Snow е рядко срещано в Австралия, то в Скандинавия практически липсва. Тя самата никога не виждала подобен екземпляр, но колегите, с които била разговаряла, споделили, че в момента растяло в една градина в Гьотеборг. Не било изключено отделни ентусиасти и любители ботаници от други части на страната също да го развъждат в собствените си малки оранжерии. Причината то да вирее толкова трудно в Швеция била, че цветето предпочитало умерен и сух климат и трябвало да бъде прибирано вътре през шестте зимни месеца. Не обичало варовикова почва. Трябвало да се полива отдолу, направо в корена. Изисквало постоянни грижи.

Фактът, че цветето бе толкова рядко срещано в Швеция, теоретично би могло да улесни проследяването на конкретния получен екземпляр, но на практика това щеше да се окаже невъзможна задача. Липсваха разрешителни за отглеждане, нямаше и регистър, където да се направи справка. Никой не знаеше колко любители ботаници се бяха захванали с развъждането на това капризно цвете и имаха достъп до семената и растенията — можеше да са един-двама или пък няколкостотин. Можеше да са ги купили на частно, или да са ги поръчали по пощата от някой цветар или ботаническа градина в Европа. Можеше дори да са ги донесли направо от Австралия. С други думи, да успееш да идентифицираш сред милионите шведи точно онези любители ботаници, които имат малка оранжерия или пък саксийно цвете на прозореца, бе безнадеждна задача.

Това беше просто поредното от мистериозните цветя, които пристигаха в подплатен с въздушни мехурчета пощенски плик на 1 ноември. Всяка година те бяха различни, но винаги красиви и изключително редки. Както обикновено цветето бе хербаризирано, внимателно закрепено на акварелна хартия и поставено зад стъкло в рамка с размери 29 на 16 см.

Мистерията с цветята никога не стана достояние на масмедиите или на широката общественост. За нея знаеха само ограничен кръг хора. Трийсет години по-рано ежегодните писма с цветя бяха изследвани в Държавната лаборатория по криминалистика от експерти по пръстови отпечатъци, графолози и криминални инспектори, както и от група роднини и приятели на получателя. Сега в драмата бяха замесени само три лица — остарелият рожденик, пенсионираният полицай и, разбира се, неизвестният подател на подаръците. И тъй като първите двама бяха достигнали толкова почтена възраст, че всеки нов ден ги доближаваше до момента на неизбежното, кръгът заинтересовани от мистерията скоро щеше съвсем да се стесни.

Пенсионираният полицай бе жилав ветеран. Той никога нямаше да забрави първата си акция, когато трябваше да арестува един буйстващ, доста пиян стрелочник, за да му попречи да навреди на себе си или на други хора. По време на кариерата си бе вкарал в затвора бракониери, съпрузи побойници, измамници, крадци на коли и шофиращи в нетрезво състояние. Бе се сблъсквал с влизащи с взлом крадци, обирджии, пласьори на наркотици, изнасилвачи и бомбаджии, всеки от които бе повече или по-малко превъртял. Бе работил върху девет случая на предумишлени и непредумишлени убийства. При пет от тях извършителите, раздирани от угризения, сами бяха позвънили в полицията и бяха признали, че са убили съпругата, брат си или някой друг близък. При други три бе проведено разследване — два бяха разрешени след няколко дни, а последният — след две години с помощта на Националното бюро за разследване.

Деветият случай не стигна до съд. Полицаите знаеха кой бе извършителят, но доказателствата бяха толкова слаби, че прокурорът реши да не повдига обвинения. За огромно съжаление на инспектора разследването постепенно бе преустановено. Като цяло кариерата му бе забележителна и той можеше да бъде доволен от постигнатото.

Това обаче бе последното, което можеше да се каже за него.

Неразрешеният все още „Случай с хербаризираните цветя“, при който абсурдността на ситуацията се засилваше и от факта, че след хилядите часове на размисъл по време на активната му служба и след като излезе в пенсия, той дори не беше сигурен дали в случая ставаше въпрос за престъпление.

Двамата мъже знаеха, че човекът, който бе сложил цветето в рамка, бе използвал ръкавици, така че нямаше да открият отпечатъци нито по дървената част, нито по стъклото. Наясно бяха и че нямаше как да проследят подателя. Рамката можеше да бъде закупена от фотоателиета и книжарници по целия свят. Всички техники за разследване бяха безполезни. Клеймата също бяха от различни места — най-често от Стокхолм, но също така имаше три от Лондон, две от Париж, две от Копенхаген, едно от Мадрид, едно от Бон и, колкото и мистериозно да беше, едно от Пенсакола, САЩ. Докато всички останали градове бяха прочути столици, Пенсакола бе толкова неизвестен, че на инспектора му се наложи да го търси в един атлас.

След като си казаха „Довиждане“, осемдесет и две годишният рожденик остана за миг загледан в красивото, но безполезно австралийско цвете, чието име дори не знаеше. След това вдигна поглед към стената над бюрото. Там висяха четирийсет и три хербаризирани цветя в рамки със стъкло — на четири реда, всеки с по десет рамки. Петият бе недовършен — само с четири. На последния ред липсваше една картина. Място номер девет зееше празно. Desert Snow беше четирийсет и четвъртото цвете.

За първи път обаче се случи нещо небивало досега. Изведнъж, съвсем неочаквано, мъжът се разплака. Дори самият той се изненада от този си внезапен емоционален изблик след почти четирийсет години.

Част първа

Стимулът

20 декември — 3 януари

18% от всички жени в Швеция са били заплашвани от мъж.

Глава 1

Петък, 20 декември

Процесът бе приключил. Всичко вече беше казано. Той и за секунда не се усъмни, че ще бъде признат за виновен. Съдът излезе с писмена присъда в петък, в десет сутринта. Единственото, което оставаше, бе чакащите в коридора пред залата репортери да обобщят фактите.

Микаел Блумквист ги видя през отворената врата и за миг забави крачка. Той не искаше да обсъжда присъдата, която току-що бе получил, но нямаше как да избегне въпросите им — прекрасно знаеше, че те трябваше да ги зададат и да получат отговор. „Значи такова било чувството да си престъпник, помисли си той, и да стоиш от грешната страна на микрофона.“ Изпъчи се притеснено и се насили да се усмихне. Репортерите също му се усмихнаха на свой ред и му кимнаха приятелски, дори леко смутено.

— Нека да видим… „Афтонбладет“, „Експресен“, ТТ, ТВ4[3] и… Ами ти откъде си? Аха, „Дагенс Индустри“. Явно съм станал известен — констатира Микаел Блумквист.

— Какво ще кажете на пресата, Кале Блумквист? — попита репортерът на единия вечерен вестник.

Микаел Блумквист, чието пълно име бе Карл Микаел Блумквист, се насили да не облещи очи, както правеше обикновено, ако чуеше някой да произнася прякора му. Преди двайсет години, когато самият той бе на двайсет и три и току-що бе получил първото си назначение като журналист по заместване през лятото, по стечение на обстоятелствата бе успял да разобличи банда, която обираше банки и през последните две години бе направила пет големи удара. Нямаше съмнение, че и в петте случая извършителят е един и същ. Запазена марка на престъпниците бе да отидат до някое малко градче и с военна прецизност да оберат една или две банки наведнъж. Носеха латексови маски на герои на Уолт Дисни, а полицаите неясно защо ги нарекоха Бандата на Доналд Дък[4]. Вестниците обаче ги прекръстиха на Бандата на Бийгълс, което звучеше малко по-сериозно, като се има предвид, че на два пъти престъпниците абсолютно безцеремонно и без изобщо да ги е грижа за околните, бяха стреляли предупредително във въздуха и бяха заплашвали случайни минувачи или любопитни зяпачи.

Шестият удар бе по средата на лятото, срещу една банка в Йостерйотланд. Репортер от местното радио случайно се намираше в банката по време на обира и реагира като по учебник. В мига, в който престъпниците си тръгнали, той отишъл до един телефонен автомат и съобщил новината в ефир.

По това време Микаел Блумквист бе с една своя позната в лятната къща на родителите й, близо до Катринехолм. Той не можа да обясни дори на полицията как бе успял да направи връзката, но в мига, в който чул прякото предаване по радиото, в съзнанието му изплували лицата на четиримата младежи, които живеели на няколкостотин метра от тях. Бил ги забелязал преди няколко дни да играят бадминтон в градината, докато вървял с приятелката си към павилиона за сладолед.

Видял единствено четирима руси, добре тренирани млади мъже с къси панталони. Личало си, че се занимавали с бодибилдинг, но нещо го накарало да се вгледа в тях по-внимателно още веднъж. Може би фактът, че навън било адска жега, а играта им била твърде съсредоточена и ожесточена. Не изглеждало да се забавляват, именно това направило впечатление на Микаел Блумквист.

Нямало причина да ги заподозре за обирите, но въпреки това по-късно се разходил до един хълм, откъдето можел да види лятната им къща. Констатирал, че в момента ги нямало. Изминали четирийсет минути, преди младежите да се появят и да паркират волвото си на двора. Явно бързали, всеки носел спортен сак, което само по себе си можело да означава, че просто се връщали от плаж. Само че един от мъжете се върнал отново при колата, извадил от нея някакъв предмет и побързал да го покрие със спортното си яке. Дори от твърде отдалечения си наблюдателен пост Микаел Блумквист веднага разбрал, че това е достолепен стар АК-4[5], като този, с който самият той бил делил постеля по време на едногодишната си военна служба. Обадил се в полицията и съобщил за наблюденията си. В резултат на това бърлогата на престъпниците била подложена на тридневна масирана медийна обсада, в която участвал и самият Микаел Блумквист. Последвал и тлъст хонорар от един от вечерните вестници. Полицията разположила щаба си в един фургон в двора на лятната къща, където Микаел бил отседнал.

За кариерата на Микаел случаят с Бандата на Бийгълс беше онзи летящ старт, от който се нуждае всеки млад журналист от бранша. Обратната страна на медала бе, че другият вечерен вестник не можа да се въздържи да не публикува статия със заглавието „Кале Блумквист разреши случая“. Ироничният текст бе написан от една по-възрастна журналистка със собствена рубрика и съдържаше дузина препратки към младия детектив, създаден от Астрид Линдгрен. На всичкото отгоре вестникът помести и размазана снимка, на която Микаел с полуотворена уста и вдигнат показалец явно даваше някакви инструкции на един униформен полицай. В действителност той му бе показвал как да стигне до външната тоалетна на къщата.

Нямаше значение, че Микаел Блумквист никога през живота си не бе използвал името си Карл, нито пък се бе подписвал като Карл Блумквист. От този момент нататък за негово най-огромно съжаление всичките му колеги започнаха да го наричат Кале Блумквист — те произнасяха прякора му насмешливо и закачливо, не враждебно, но и не особено дружелюбно. При цялото си уважение към Астрид Линдгрен, чиито книги обичаше, той мразеше прозвището си. Трябваше да минат няколко години, през които успя да натрупа по-сериозни журналистически заслуги, преди прякорът му да бъде позабравен, но въпреки това Микаел продължаваше да подскача като ужилен всеки път, щом някой го наречеше така в негово присъствие.

И така, той се усмихна спокойно и погледна в очите журналиста от вечерния вестник.

— Ами измисли нещо. Статиите ти така или иначе винаги са скалъпени.

Тонът на разговора бе приветлив. Те всички малко или много се познаваха, а най-отявлените критици на Микаел ги нямаше. Всъщност той бе работил с единия от присъстващите журналисти, а преди няколко години дори бе успял да свали репортерката, която работеше за ТВ4.

— Здравата те скастриха там вътре — констатира младият представител на „Дагенс Индустри“, който очевидно бе назначен по заместване.

— Мда — съгласи се Микаел. Нямаше как да го отрече.

— Как се чувстваш сега?

Въпреки сериозността на ситуацията нито Микаел, нито останалите по-възрастни журналисти можаха да сдържат усмивките си, когато чуха логично последвалия въпрос. Микаел се спогледа с дамата от ТВ4. „Как се чувстваш сега?“ — според Сериозните журналисти това бе единственият въпрос, който Глупавите спортни репортери успяваха да зададат на задъханите спортисти след финалната линия. След това обаче Микаел отново стана сериозен.

— Аз, разбира се, мога единствено да съжалявам, че съдът не взе друго решение — отвърна той малко сухо.

— Три месеца затвор и обезщетение от сто и петдесет хиляди крони. Това никак не е малко — рече представителката на ТВ4.

— Ще го преживея.

— Ще помолиш ли Венерстрьом за извинение? Ще си стиснете ли ръцете?

— Едва ли. Мнението ми за бизнес етиката на господин Венерстрьом не се е променило особено.

— Тоест продължаваш да твърдиш, че той е мошеник? — побърза да попита „Дагенс Индустри“.

Този въпрос можеше да роди статия с потенциално унищожително заглавие и Микаел вероятно щеше да падне в капана, ако нетърпението, с което репортерът му поднесе микрофона, не бе издало намеренията му. За миг се замисли какво да отговори.

Съдът все пак бе постановил, че Микаел Блумквист е опозорил името на финансиста Ханс-Ерик Венерстрьом. Бяха го осъдили за клевета. Процесът бе приключил и той нямаше намерение да обжалва. Какво щеше да се случи обаче, ако по невнимание отново повтореше твърденията си още на излизане от съда? Микаел реши да не отговаря.

— Смятам, че имах достатъчно основания да публикувам събраните от мен сведения. Съдът обаче е на различно мнение и аз, разбира се, трябва да го приема. С колегите ще обсъдим внимателно присъдата и ще решим какви действия да предприемем. За момента няма какво повече да добавя.

— Ти явно си забравил, че всеки журналист трябва да подкрепи твърденията си с доказателства — каза малко рязко репортерката от ТВ4.

Не можеше да отрече, че бе права. С нея бяха добри приятели. Изражението на лицето й бе неутрално, но на Микаел му се стори, че забеляза разочарование и дистанцираност в очите й.

Микаел Блумквист остана да отговаря на въпросите им още няколко мъчителни минути. Във въздуха висеше един неизречен въпрос — как така Микаел бе написал статия, без да има каквито и да било доказателства за твърденията си. Нито един репортер не го зададе може би защото всичко бе страшно нелогично и срамно. Репортерите пред него, с изключение на младока от „Дагенс Индустри“, до един бяха ветерани с богат опит. За тях евентуалният отговор на този въпрос би бил непонятен.

Представителката на ТВ4 го накара да застане пред вратата на кметството и го интервюира пред камерата. Тя се държеше по-мило, отколкото той заслужаваше. Бе казал достатъчно, така че всички репортери да са доволни. Историята му щеше да роди доста заглавия — нямаше как да го избегне. За пореден път си каза, че все пак това бе най-важното събитие в медийното пространство за годината. Журналистите бяха получили каквото искаха и се върнаха всеки в съответната редакция.

Мислеше да се поразходи, но този декемврийски ден се оказа доста ветровит и той се почувства премръзнал още след края на интервюто. Докато стоеше сам на стълбите пред кметството, вдигна глава и видя Уилям Борг да излиза от колата си, където бе изчакал ТВ4 да приключи. Погледите им се срещнаха, а Уилям Борг се усмихна.

— Струваше си да дойда дотук само за да те видя с този лист в ръка.

Микаел не отговори. С Уилям Борг се познаваха от петнайсет години. Веднъж дори бяха работили заедно по заместване като финансови репортери в един сутрешен вестник. Именно там се превърнаха във врагове за цял живот може би поради взаимната си органическа нетърпимост. Микаел смяташе Борг за ужасен репортер. Беше му неприятен и като човек — дребнав и отмъстителен, той тормозеше околните с плоски шеги и се изказваше презрително за по-възрастните и следователно по-опитни журналисти. Особена неприязън изпитваше към по-възрастните жени репортери. С Микаел се скараха веднъж, последваха и други кавги, а накрая неразбирателството им се превърна в лична вражда.

През годините Микаел Блумквист и Уилям Борг неведнъж бяха кръстосвали шпаги, но едва в края на 1990 година се превърнаха в истински врагове. Микаел написа книга за финансовите журналисти, в която старателно бе цитирал няколко глупави статии на Борг. Според версията на Блумквист Борг се бе изкарал голям познавач, но бе анализирал фактите погрешно и бе написал хвалебствени статии за интернет компании, които скоро след това западнаха. Борг не бе останал във възторг от позицията на Микаел и когато веднъж се срещнаха случайно в едно заведение на улица „Сьодер“, едва не стигнаха до бой. Точно тогава Борг се отказа от журналистическата си кариера и започна доста по-високоплатена работа като консултант в една компания, която на всичкото отгоре попадаше в сферата на интереси на индустриалеца Ханс-Ерик Венерстрьом.

Гледаха се продължително, след което Микаел се обърна и си тръгна. Бе типично в стила на Борг да дойде до кметството с единствената цел да му се надсмее.

Докато се отдалечаваше от сградата, пред него спря автобус номер 40 и той се качи само за да се махне оттам. Слезе на площад „Фридхемсплан“ и остана на спирката. Продължаваше да стиска листовете с присъдата в ръка и се чудеше накъде да тръгне. Накрая реши да се разходи до кафене „Ана“ край входа на полицейския гараж.

По-малко от половин час след като си поръча кафе с мляко и сандвич, по радиото започнаха новините. Неговата история попадна на трето място след бомбен атентат на камикадзе в Йерусалим и новината, че правителството е назначило комисия, която да разследва новосъздаден картел в сферата на строителната индустрия.

„Журналистът Микаел Блумквист от вестник «Милениум» бе осъден в четвъртък сутринта на три месеца затвор за груба клевета срещу индустриалеца Ханс-Ерик Венерстрьом. В прословутата си статия, публикувана по-рано тази година, за така наречената афера Минос Блумквист излезе с твърдението, че Венерстрьом е вложил в сделки с оръжие държавни средства, предвидени за инвестиции в индустрията на Полша. Микаел Блумквист също така бе осъден да заплати обезщетение в размер на сто и петдесет хиляди крони. Бертил Камнермаркер, адвокатът на Венерстрьом, сподели в свое изявление, че клиентът му е доволен от присъдата. «Това е изключително сериозен случай на клевета» — заяви той.“

Текстът на присъдата беше разположен на двайсет и шест страници. В нея бяха представени аргументите за признаването на Блумквист за виновен по петнайсет случая на груба клевета срещу бизнесмена Ханс-Ерик Венерстрьом. Микаел констатира, че всяко от обвиненията, за които го бяха осъдили, му струваше десет хиляди крони и шест дни затвор. Без да се смятат разходите по делото и хонорарът на адвоката му. Дори не му се мислеше колко дълга щеше да излезе сметката, но същевременно осъзнаваше, че нещата можеше да са далеч по-зле. Съдът бе решил да го признае за невинен по седем точки.

Докато четеше текста на присъдата, някакво смътно чувство караше стомаха му да се свива все по-силно. Това го изненада. Още от началото на процеса бе наясно, че само чудо може да го спаси от присъда. Към този момент вече нямаше никакво съмнение, че бе виновен, така че се беше примирил с тази мисъл. Изобщо не се бе притеснявал по време на двудневния процес, нито докато беше чакал в продължение на единайсет дни съдът да вземе решение и да формулира текста, който държеше в ръката си. Облада го безпокойство едва сега, след като всичко бе свършило.

Всеки път, щом отхапеше от сандвича, имаше чувството, че хлябът набъбва в устата му. Бе му трудно да преглъща и бутна чинията настрани.

За първи път осъждаха Микаел Блумквист за престъпление, за първи път бе заподозрян и обвинен. Всъщност присъдата бе незначителна. Престъплението му беше леко. Все пак не се касаеше за въоръжен грабеж, изнасилване или убийство. Въпреки това финансовият й аспект бе значителен. „Милениум“ не беше флагманският кораб на медийната флота и не разполагаше с неограничени ресурси. Вестникът съществуваше на кътни зъби, но въпреки това присъдата не бе огромна катастрофа за него. Проблемът се заключаваше в следното — Микаел бе един от акционерите на медията, а освен това, колкото и глупаво да беше, се изявяваше и като журналист, и като отговорен издател. Микаел смяташе да плати обезщетението от сто и петдесет хиляди крони от собствения си джоб, което щеше да погълне всичките му спестявания. Вестникът трябваше да покрие разноските по делото. Всичко щеше да се нареди, ако направеха добър разчет на бюджета си.

Обмисляше дали да не продаде жилището си, макар че сърцето му се късаше при тази мисъл. Бе започнал да си търси дом в края на осемдесетте години — прекрасното време, когато имаше постоянна работа и сравнително добър доход. Бе търчал по много огледи на апартаменти, но нищо не му хващаше окото, докато накрая не прекрачи прага на един тавански апартамент от шейсет и пет квадрата точно в началото на улица „Белмансгатан“. Предишният собственик беше започнал да го ремонтира, за да го превърне в годно за живеене място, но внезапно бе получил назначение в някаква интернет компания в чужбина и Микаел имаше късмет да го купи евтино.

Микаел изхвърли начертаните от специалиста по вътрешен дизайн скици и сам довърши започнатото. Вложи всичките си пари в ремонта на банята и кухнята, а останалото остави както си беше. Вместо да постави паркет на пода и да изгради вътрешните стени, така че жилището му да стане двустайно, както бе планирано, той шлифова таванските дъски, вароса грубите стени и скри най-ужасните участъци с акварели на Емануел Бернстоун. Крайният резултат беше жилище с отворен интериор. Спалнята бе отделена от пространството, предназначено за трапезария и дневна, с библиотека, а кухнята — с барплот. Апартаментът имаше два покривни прозореца и един във фронтон с изглед над покривите към Ридарфйерден[6] и Гамла стан[7]. Можеше дори да види ивица вода от Слусен[8] и кметството. Днес не би могъл да си позволи подобен апартамент и затова не му се искаше да го продава.

Но рискът да загуби апартамента бе нищо в сравнение с удара върху кариерата му. Щеше да му отнеме доста време да преодолее, да отстрани щетите. Ако изобщо можеше да ги оправи.

Ставаше въпрос за доверие. В обозримо бъдеще малцина редактори не биха се поколебали да публикуват негова статия. Той все още имаше доста приятели в бранша, които щяха да приемат, че тази случка бе резултат от лош късмет и злощастно стечение на обстоятелствата, но отсега нататък нямаше право да греши.

Най-много го болеше обаче заради унижението.

Бе държал всички козове и въпреки това загуби срещу един полугангстер в костюм на Армани. Финансов измамник. Юпи с прочут адвокат, което се бе хилило нагло по време на целия процес.

Защо всичко се обърка така?

Аферата „Венерстрьом“ бе започнала толкова обещаващо навръх Мидсъмър[9] преди година и половина в каютата на една жълта яхта „Мелар — 30“. Всичко стана съвсем случайно. Бивш негов колега, понастоящем чиновник в областния съвет, в желанието си да впечатли новата си приятелка съвсем прибързано бе наел една платноходка „Скампи“ за спонтанно романтично пътешествие по Шергорден[10]. Приятелката му, пристигнала наскоро в столицата от Халстахамар, за да учи, се съгласи при условие и сестра й да ги придружи заедно с гаджето си. Никой от тримата от Халстахамар преди не се бе качвал в платноходка. Проблемът бе, че чиновникът имаше повече ентусиазъм отколкото опит. Три дни преди да потеглят той се обади отчаян на Микаел и го убеди да отиде с тях в ролята на пети член на екипажа и навигатор.

В началото предложението не впечатли Микаел, но след това той се изкуши от възможността да си почине няколко дни на архипелага с добра храна и в приятна компания, както се казваше. Само че тези му въжделения не се сбъднаха, а пътуването се оказа по-катастрофално, отколкото си бе представял. Плаваха по красивия, но скучен маршрут нагоре от остров Буланд по канала Фурусундследен и макар че се движеха с не повече от пет метра в секунда, новата приятелка на чиновника веднага я хвана морска болест. Сестра й се скара с гаджето си и никой от тях не прояви ни най-малък интерес към ветроходството. Скоро стана ясно, че от Микаел се очакваше да управлява платноходката, докато останалите му даваха добронамерени, но по принцип безполезни съвети. Той бе готов да слезе на остров Фурусунд и да вземе автобуса за вкъщи, след като пренощуваха в един от заливите на остров Енгсьо. Единствено отчаяните молби на чиновника го накараха да остане на борда.

В дванайсет часа на следващия ден, достатъчно рано, за да има все още свободни места, те хвърлиха котва край кея за гости на Архолма. Точно бяха изяли приготвения набързо обяд, когато видяха една жълта пластмасова яхта М-30 да се носи в залива. Бе вдигнато само най-голямото й платно. Лодката направи плавен завой, докато капитанът търсеше къде да акостира. Микаел се огледа и установи, че единствената свободна пролука бе между тяхната „Скампи“ и една Х-бот[11] вдясно от борда, но М-30 бе достатъчно тясна, за да успее да се вмъкне там. Микаел се изправи на кърмата и посочи с ръка мястото. Капитанът на другата лодка му махна в знак на благодарност и насочи плавателния съд към кея. Един самотен яхтсмен, който дори не си прави труда да включи мотора, отбеляза Микаел. Чу дрънченето на котвата, а само след няколко секунди голямото платно се спусна надолу, докато капитанът се щураше напред-назад като залят с вряла вода плъх и се опитваше да вмъкне лодката в свободното място и същевременно да приготви въжето за акостиране.

Микаел се качи на планшира и протегна ръка, за да му сигнализира, че е готов да поеме въжето. Новопристигналият направи една последна промяна в курса, плъзна се изящно и бавно напред и застана до кърмата на тяхната „Скампи“. Едва когато капитанът хвърли въжето на Микаел, двамата се познаха и по устните им се разляха усмивки на радост.

— Здравей, Робан — поздрави Микаел. — Защо не използваш мотора, вместо да ожулиш всички лодки в пристанището?

— Здравей, Мике. Значи не съм се излъгал, когато ми се стори, че те познавам. С удоволствие бих използвал мотора, ако можех да го запаля. Проклетникът отказа преди два дни край Рьодльога[12].

Преди цяла вечност, през седемдесетте години, докато учеха в гимназия „Кунгсхолмен“, Микаел Блумквист и Роберт Линдберг бяха приятели, и то доста добри. Дружбата им обаче приключи в деня на завършването, както често се случва между съученици. Пътищата им се бяха разделили, а през последните двайсет години се бяха виждали не повече от шест пъти. От последната им среща допреди днешния ден, когато случайно се засякоха на кея на Архолма, бяха изминали поне седем-осем лета. Оглеждаха се любопитно един друг. Роберт бе загорял, косата му бе рошава и не се бе бръснал от около две седмици.

Настроението на Микаел изведнъж се оправи. Когато чиновникът и скучната му компания слязоха на сушата, за да танцуват по случай Мидсъмър около празничния стълб с цветя до магазина от другата страна на острова, той остана да си бъбри със стария си приятел от ученическите години в каютата на М-30 на по чашка шведска ракия и херинга.

По някое време същата вечер, след като се отказаха да се борят с прословутите комари на Архолма, се преместиха в каютата, където изпиха значително количество ракия и разговорът им премина в приятелски спор за морала и етиката в света на бизнеса. И двамата си бяха избрали професии, които в една или друга степен бяха свързани с икономиката на страната. Роберт Линдберг бе продължил обучението си в Икономическия университет и бе станал банкер. Микаел Блумквист бе завършил Журналистическия факултет и бе посветил по-голямата част от професионалния си живот на разкриването на съмнителни сделки в областта на банковото дело и бизнеса. Разговорът им се завъртя около моралната страна при прилагането на клаузата „златен парашут“[13] в няколко случая от деветдесетте години на миналия век. След като храбро бе защитил няколко от най-прословутите „парашутисти“, Линдберг остави чашата си на масата и с нежелание призна, че в света на бизнеса все пак се среща по някой друг корумпиран мерзавец. После изведнъж стана сериозен и погледна Микаел.

— След като си разследващ журналист, който се занимава с икономически престъпления, защо досега не си написал нищо за Ханс-Ерик Венерстрьом?

— Не знаех, че има какво да се напише за него.

— Порови се. Порови се, по дяволите. Какво знаеш за програмата КИП?

— Ами че е някаква програма от деветдесетте години за икономическо подпомагане на бившите държави от Източния блок. Прекратиха я преди две години. Не съм писал за това.

— КИП е съкратено от Комитет за индустриално подпомагане, ръководен от представители на десет големи шведски предприятия и подкрепен от правителството. КИП получи държавни гаранции по редица проекти, договорени с правителствата на Полша и Прибалтийските републики. Дори Централното управление на синдикатите в Швеция се включи като гарант, че работническите движения ще добият повече тежест чрез прилагането на шведския модел. На теория това бе проект, който се основаваше на принципа „помощ за самопомощ“ и чиято основна цел бе да предостави на източните правителства възможност да укрепят икономиките си. На практика обаче благодарение на него шведските предприятия получиха държавни субсидии, с които закупиха акции на източни компании. КИП се ползваше с горещата подкрепа на проклетия министър от Християндемократическата партия. В проекта бе заложено построяването на целулозен завод в Краков и циментова фабрика в Талин, модернизацията на металната индустрия в Рига и така нататък. Парите бяха разпределяни от управлението на КИП, в което влизаха важни банкери и индустриалци.

— Тоест става въпрос за парите на данъкоплатците?

— Около петдесет процента от всички средства бяха осигурени от държавни субсидии, останалата сума бе покривана от банките и индустрията. Само че те изобщо не развиваха дейност с идеална цел. Всъщност банките и предприятията разчитаха на доста голяма печалба. Иначе никога не биха се включили в подобен проект.

— За каква сума става въпрос?

— Почакай, има още да чуеш. Като цяло КИП бе плод на желанието на големите шведски предприятия да стъпят на източния пазар. Сред тях бяха мощни компании като АББ[14], „Сканска“[15] и така нататък. С други думи, все солидни фирми, а не някакви съмнителни предприятия.

— Да не би да твърдиш, че „Сканска“ не се занимава със спекулации? Нима техният изпълнителен директор не бе уволнен, след като позволи на сина си да пропилее половин милиард в набързо сключени сделки? И нима в момента не строят като луди в Лондон и Осло?

— Да, така е. Във всяка компания по света има идиоти, но ти знаеш какво имам предвид. Тук става въпрос за предприятия, които все пак имат собствено производство. Гръбнакът на шведската промишленост и така нататък.

— Как се вписва Венерстрьом в картината?

— Венерстрьом е основната фигура в цялата история. Пръкнал се отникъде младеж, без каквито и да било фамилни традиции в областта на промишлеността, на когото изобщо не му е тук мястото. Само че с годините успява да натрупа огромно богатство от игра на борсата, инвестира в стабилни предприятия и така си осигурява място сред големите играчи в света на бизнеса, като се вмъква през задния вход.

Микаел напълни чашата си с водка „Раймерхолмс“, облегна се назад и се опита да си спомни какво знаеше за Венерстрьом. Не бе никак много. Беше роден някъде в Норланд[16], където основава своя собствена инвеститорска компания през седемдесетте години. Натрупва известно състояние и се премества в Стокхолм, където прави шеметна кариера през благодатното време на осемдесетте. Създава концерна „Венерстрьом“, който по-късно прекръства на „Венерстрьом груп“, след като отваря офиси в Лондон и Ню Йорк. Името на компанията се появява в статии редом с това на „Бейер“[17]. Венерстрьом търгува с акции и опциони и извършва различни трансакции. Превръща се в обект на интерес за клюкарската преса като един от многото нови милиардери с мансарда на улица „Страндвеген“, великолепна вила на остров Вермдьо и двайсет и три метрова моторница, която купи от една залязла вече разорена тенис звезда. Играч с безспорни качества, но осемдесетте бяха десетилетието на играчите и спекулантите с недвижими имоти, а и Венерстрьом не бе постигнал повече от всеки друг. Даже напротив — винаги бе стоял в сянката на Големите момчета. Липсваше му високопарният маниер на Стенбек и не откровеничеше пред пресата като Барневик. Вместо да се занимава с недвижими имоти, той бе направил редица инвестиции в страните от Източния блок. Когато през деветдесетте години балонът се спука и редица изпълнителни директори бяха принудени да разтворят златния си парашут, компанията на Венерстрьом преодоля кризата изненадващо безболезнено, без да се забърка в какъвто и да било скандал. Или, както бе обобщил самият „Файненшъл таймс“ в своя статия, това бе една „История за шведски успех“.

— През 1992 година Венерстрьом внезапно се явява пред КИП и заявява желанието си да получи субсидии. Представя план, очевидно подкрепен от местни заинтересовани лица в Полша, чиято цел е стартирането на производство на амбалаж за хранителната промишленост.

— С други думи, полагане основите на консервна промишленост.

— Не съвсем, но нещо подобно. Нямам представа кои точно личности от борда на КИП е познавал, но успява да измъкне шейсет милиона крони.

— Започва да става интересно. Нека да позная — парите изчезват вдън земя.

— Бъркаш — рече Роберт Линдберг и се усмихна като човек, който беше наясно с нещата. После се подкрепи с още няколко глътки водка. — Случилото се впоследствие представлява класическа икономическа история. Венерстрьом наистина основава предприятие за производство на амбалаж в Полша, по-точно в Лодз. Нарича го „Минос“. КИП получава няколко ентусиазирани отчета през 1993 година, след което настъпва мълчание. През 1994 година „Минос“ внезапно фалира.

Роберт Линдберг тресна празната ракиена чаша в масата, за да демонстрира как бе рухнало предприятието.

— Проблемът с КИП бе, че липсваше стройна система за отчетност по проекта. Спомняш си какви времена бяха тогава. Всички бяха въодушевени и изпълнени с оптимизъм след падането на Берлинската стена. Източните държави щяха да се демократизират, заплахата от атомна война бе останала в миналото, а болшевиките се превърнаха в капиталисти за една нощ. Правителството искаше да затвърди устоите на демокрацията на Изток. Всеки капиталист искаше да участва в този процес и да помогне за изграждането на една нова Европа.

— Не съм подозирал, че капиталистите изгарят от толкова силно желание да се занимават с благотворителна дейност.

— Вярвай ми, това бе най-голямата мечта на всеки капиталист. Русия и източноевропейските държави бяха последният голям неразработен пазар след Китай. За промишлеността не бе никакъв проблем да подкрепи правителството, особено като се има предвид, че предприятията трябваше да покрият само една минимална част от разходите. В крайна сметка КИП поглъща малко над трийсет милиарда шведски крони от парите на данъкоплатците. Парите щяха да се върнат в хазната под формата на бъдещи печалби. Формално идеята за създаването на КИП принадлежи на правителството, но влиянието на промишлеността е толкова силно, че действията на управлението на КИП са напълно независими.

— Разбирам. И каква е сензацията?

— Прояви малко търпение. В началото на проекта финансирането бе безпроблемно. Швеция все още не беше засегната от лихвената криза. Правителството бе доволно, че благодарение на КИП може да се похвали с голям шведски принос за утвърждаването на демокрацията на Изток.

— Значи това се случва по време на управлението на десните.

— Не намесвай политиката. Става въпрос за пари, няма значение дали министрите са назначени от социалистите или демократите. И така, в началото всичко се развива прекрасно, след това обаче се появяват валутните проблеми, а по-късно няколко ново-демократи (нали помниш партията Нова демокрация?) повдигат въпроса, че липсва надзор на дейността на КИП. Един от техните идиоти бе объркал КИП с ШМАСР[18] и бе решил, че става въпрос за някакъв проклет благотворителен проект за подпомагане като тези в Танзания. През 1994 година е назначена комисия, която да разследва дейността на КИП. Към този момент има няколко проекта, които предизвикват подозрения, но първият, с който се залавя комисията, е „Минос“.

— А Венерстрьом не успява да представи отчет за изразходваните средства.

— Напротив. Венерстрьом представя блестящ отчет, съгласно който той е инвестирал малко над петдесет и четири милиона крони в „Минос“, но в изостаналата в икономическо отношение Полша имало прекалено големи структурни проблеми, за да може да функционира нормално едно модерно предприятие за производство на амбалаж. Продукцията им на практика била изместена от пазара от тази на конкурентно предприятие по подобен немски проект. Немците практически изкупували целия Източен блок.

— Ти каза, че той е получил шейсет милиона крони.

— Точно така. Парите на КИП всъщност представляват един вид безлихвени заеми. Идеята била предприятията да върнат част от средствата след определен брой години. Но „Минос“ фалира и проектът на Венерстрьом се проваля, за което никой не може да го държи отговорен. И така идва редът на държавните гаранции. Венерстрьом дори получава пълно обезщетение. Не само че не му се налага да връща изгубените след фалита на „Минос“ пари, но успява и да докаже, че той самият е загубил също толкова голяма сума собствени средства.

— Чакай да видим дали съм разбрал добре. Правителството е готово да предостави милиарди крони от парите на данъкоплатците на разположение на дипломати, които да проправят нови пътища на Изток. Промишлеността получава парите и ги инвестира в съвместни предприятия, след което прибира огромни печалби. Нищо ново под слънцето. Едни печелят, други плащат сметката и всички са наясно кой кой е.

— Ти си циник. Заемите трябваше да бъдат върнати на държавата.

— Ти каза, че те са безлихвени. Това означава, че данъкоплатците не са получили нищо срещу парите си. Венерстрьом прибира шейсет милиона, от които инвестира петдесет и четири. Какво се случва с останалите шест?

— Веднага щом разбира, че дейността на КИП ще бъде разследвана, Венерстрьом изпраща чек от шест милиона, с които покрива разликата. С това от юридическа гледна точка въпросът е приключен.

Роберт Линдберг замлъкна и погледна очаквателно Микаел.

— Изглежда, че Венерстрьом пропилява известна сума от парите на КИП, но на фона на разбунилите обществото случаи с изчезналия от „Сканска“ половин милиард и историята за „златния парашут“ на директора на АББ, благодарение на който той получава обезщетение от над един милиард крони, за него няма кой знае какво да се напише — констатира Микаел. — На днешните читатели им е дошло до гуша от статии за некомпетентни финансови юпита, макар че тук става въпрос за пари от данъци. Има ли още нещо?

— О да, най-интересното тепърва предстои.

— А ти откъде знаеш всичко това за сделките на Венерстрьом в Полша?

— През 1990 година работех в Търговската банка. Познай кой разследва банковия представител в КИП?

— Ясно. Разказвай.

— И така… Нека обобщим. КИП получава обяснение от Венерстрьом. Документите са подписани. Липсващата сума е възстановена. Връщането на шестте милиона всъщност е доста хитър ход. Ако някой стои в коридора с торба пари, които е готов да ти даде, ти веднага би решил, че делата му са абсолютно чисти.

— Давай направо към същността на въпроса.

— Блумквист, именно това е важното в случая, че в КИП остават доволни от отчета на Венерстрьом. За тях това е просто провалена инвестиция, но нямат забележки по отношение на управлението й. Прегледахме фактурите, паричните преводи и цялата документация. Всичко бе изключително точно. Поне така мислех. А също и шефът ми. Такова бе становището и на КИП, а правителството нямаше какво да добави.

— Къде е уловката?

— Ето тук вече нещата започват да намирисват — каза Линдберг и изведнъж лицето му придоби изненадващо трезв вид. — Тъй като ти си журналист, това, което ще ти кажа сега, е неофициална информация.

— О, я стига. Не можеш да седиш тук и да ми разказваш разни неща, за да ми съобщиш впоследствие, че не мога да пиша за тях.

— Мога и още как. Казаното дотук е обществено достояние. Дори можеш да прочетеш доклада, ако искаш. Останалата част от историята, която все още не знаеш, можеш да публикуваш единствено ако ме третираш като анонимен източник.

— Аха, само че съгласно общоприетата терминология неофициалната информация предполага, че са ми доверили нещо, за което обаче нямам право да пиша.

— Не ми пука за терминологията. Пиши за каквото искаш, по дяволите, но аз ще съм твоят анонимен източник. Договорихме ли се?

— Естествено — отвърна Микаел.

Като се връщаше сега към този момент, разбираше, че отговорът му бе грешка.

— И така. Аферата с „Минос“ се разигра преди едно десетилетие, точно след падането на Берлинската стена и превръщането на болшевиките в изрядни капиталисти. Аз бях сред хората, които разследваха Венерстрьом, и през цялото време ме глождеше чувството, че в тази история има нещо гнило.

— Защо си си мълчал по време на разследването?

— Обсъдих го с началника си. Само че нямаше за какво да се хванем. Всички документи бяха изрядни. Единственото, което ми оставаше, бе да подпиша доклада. Но след това всеки път, когато попадах на името на Венерстрьом в пресата, се сещах за „Минос“.

— Ясно.

— Работата е там, че по-късно, в средата на деветдесетте години, банката ми участва в определен брой сделки с Венерстрьом. Всъщност доста мащабни сделки. Те обаче не бяха много успешни.

— Да не ви измами?

— Не, чак дотам не се стигна. И двете страни спечелиха от сделките. По-скоро… Не знам как да го обясня. Ето че вече започнах да говоря за работодателя си, а не искам. Но крайното ми общо впечатление, както се казва, не бе положително. Медиите представят Венерстрьом като някакъв невероятен финансов оракул. Това го поддържа. На това разчита.

— Знам какво имаш предвид.

— Просто ми се стори, че този мъж е мошеник. Той всъщност изобщо не е толкова добър икономист. Дори познанията му по някои въпроси ми се сториха твърде ограничени. Просто разчита на съветите на няколко изключително интелигентни young warriors[19]. Но има нещо отблъскващо в личността му.

— Ясно.

— Преди няколко години пътувах до Полша по съвсем друга работа. Вечеряхме с няколко инвеститори в Лодз, а аз се озовах на една маса с кмета на града. Разговаряхме за това колко трудно е да се изправи полската икономика на крака и съвсем случайно споменах проекта „Минос“. За миг кметът изглеждаше съвсем озадачен, сякаш никога не бе чувал за този проект, но после си спомни, че това била една малка мътна сделка, от която нищо не излязло. Той приключи темата със смях и каза, цитирам, че ако това било най-доброто, на което шведските инвеститори са способни, то със страната ни скоро щяло да е свършено. Следиш ли мисълта ми?

— Изказването на кмета на Лодз говори, че той е доста интелигентен мъж, но давай нататък.

— Тази фраза се запечата в съзнанието ми и не ми даваше мира. На следващия ден имах само една среща сутринта, след това бях свободен. От чист инат отидох да разгледам затворената фабрика „Минос“ в едно малко градче до Лодз, чиято кръчма се помещаваше в грозна постройка с външна тоалетна. Фабриката „Минос“ бе пълна развалина пред срутване. Стар склад от корозирала ламарина, построен от Червената армия през петдесетте години. Срещнах един пазач, който говореше малко немски, и разбрах, че един от братовчедите му бе работил в „Минос“. Братовчедът живееше съвсем наблизо и ние се отбихме у тях. Пазачът ме последва в ролята на преводач. Интересно ли ти е да разбереш какво чух?

— Изгарям от нетърпение.

— „Минос“ отваря врати през есента на 1992 година. Персоналът наброява петнайсетина служители, повечето от които стари бабички. Заплатите им били около сто и петдесет крони месечно. В началото нямало машини, така че работниците се занимавали с почистването на развалината. През първите дни на октомври докарали три закупени от Португалия машини за производство на кашони. Били втора употреба, в лошо състояние и морално остарели. Цената на този бракуван боклук едва ли надвишавала повече от няколко хиляди. Машините, разбира се, работели, но непрекъснато се разваляли. Естествено нямало и резервни части, така че производството на „Минос“ постоянно спирало. Обикновено някой от работниците се намесвал и оправял временно машината.

— От това вече може да се роди статия — призна Микаел. — Какво всъщност е произвеждала „Минос“?

— През 1992 и половината на 1993 година произвеждали обикновени кашони за препарат за миене на съдове, кори за яйца и така нататък. След това преминали на хартиени пликове. Но фабриката изпитвала постоянен недостиг на суровини, така че не може да се говори за кой знае колко мащабно производство.

— Като те слушам, инвестицията не ще да е била огромна.

— Аз направих някои изчисления. Целият наем за две години е бил най-много петнайсет хиляди крони. За заплати са похарчени не повече от сто и петдесет хиляди, и то при положение, че съм бил щедър в сумите, които съм пресмятал. Средствата, изразходвани за закупуване на машини и транспорт, за микробус за доставка на корите за яйца… да са някъде двеста и петдесет хиляди. Добавяме и разходите за различни разрешителни и някое и друго пътуване оттук дотам и обратно, макар че само един-единствен швед е посетил града няколко пъти. Да речем, че цялата операция възлиза на по-малко от един милион крони. След това един летен ден на 1993 година бригадирът идва във фабриката и съобщава на всички, че тя ще бъде затворена. Малко по-късно пристига камион от Унгария, за да прибере машините. Сбогом, „Минос“.

По време на процеса Микаел често се връщаше мислено към тази вечер. През по-голямата част от времето тонът на разговора бе като между стари съученици, които водеха приятелски спор, точно както в гимназията. Като тийнейджъри си бяха помагали да се справят с несгодите на възрастта. Сега, като възрастни, всъщност си бяха чужди, почти нищо не ги свързваше. Онази вечер Микаел си бе мислил, че не можеше да се сети какво ги бе превърнало в толкова добри приятели в гимназията. Спомняше си Роберт като тихо и затворено момче, което неясно защо много се стесняваше от момичетата. Сега се бе превърнал в преуспяващ банкер и в кариерист, което беше очевидно. Микаел бе напълно убеден, че приятелят му споделя противоположни на неговите възгледи.

Микаел рядко прекаляваше с алкохола, но благодарение на тази случайна среща злощастното му плаване бе ознаменувано с една приятна вечер, в която бързо опустошиха бутилката водка. И тъй като си говореха неангажиращо, той в началото не прие на сериозно разказа на Роберт за Венерстрьом. Интуицията му на журналист обаче постепенно се пробуди. Изведнъж се заслуша внимателно в историята на Роберт, а логиката му откри редица несъответствия.

— Чакай малко — възкликна Микаел. — Венерстрьом е едно от най-големите имена сред борсовите играчи. И ако не бъркам, е милиардер…

— Капиталът на „Венерстрьом груп“ възлиза на около двеста милиарда. Вероятно ще попиташ защо му е на един милиардер да си губи времето с измами на дребно за някакви си мижави петдесет милиона, които за него са си направо джобни пари.

— Не, по-скоро бих попитал защо би рискувал всичко с една толкова очевидна измама.

— Не бих казал, че е толкова очевидна. Целият управителен съвет на КИП, банковите специалисти, правителството и ревизорите на парламента приеха единодушно отчета на Венерстрьом.

— Все пак става въпрос за незначителна сума.

— Определено. Но помисли малко. „Венерстрьом груп“ е инвеститорска компания, която търгува с всичко, от което би спечелила бързи пари — ценни книжа, опциони, валута… you name it[20]. Венерстрьом отива при КИП през 1992 година, точно когато пазарът бе на път да се срине. Спомняш ли си есента на 1992 година?

— И още как. Бях теглил заеми с плаваща лихва, за да купя апартамента, когато през октомври Националната банка обяви лихвени стойности от петстотин процента. Цяла година се мъчих с деветнайсет процента лихва.

— Дааааа, уникално време беше — усмихна се Роберт. — И аз самият загубих доста. А Ханс-Ерик Венерстрьом — точно като всички останали играчи на пазара — се бореше със същия проблем. Компанията му притежаваше милиарди под формата на различни ценни книжа, но за сметка на това разполагаше с удивително малко пари в брой. Изведнъж се оказаха в ситуация, при която не можеха да теглят нови огромни заеми. Обичайната практика в такива случаи е да продадеш няколко недвижими имота и да си оближеш раните след загубата. Но през 1992 година никой не искаше да купува недвижимо имущество.

— Cash-flow problem[21].

— Точно така. А Венерстрьом не бе единственият, който изпитваше такива затруднения. Всеки бизнесмен…

— Недей да използваш тази дума. Наричай ги както щеш, но не обиждай тази изключително сериозна професия, като ги определяш като бизнесмени.

— … Борсови играчи тогава, всички те имаха недостиг на оборотни средства… Погледни го от тази страна: Венерстрьом получава шейсет милиона крони. От тях връща шест, но чак след три години. Разходите по „Минос“ не надхвърлят повече от милион. Дори само натрупаната за няколко години лихва върху тези пари никак не е малка. В зависимост от това как е инвестирал парите би могъл да ги удвои или дори да ги утрои. А това вече изобщо не е мижава сума. Наздраве впрочем.

Глава 2

Петък, 20 декември

Драган Армански бе на петдесет и шест години, родом от Хърватска. Баща му бе арменски евреин от Белорусия. Майка му — босненска мюсюлманка с гръцки корени. Тя бе взела в свои ръце духовното му възпитание, в резултат на което той сега бе част от голямата хетерогенна група хора, определяни от масмедиите като мюсюлмани. Имиграционните власти незнайно защо го бяха регистрирали като сърбин. По документи бе шведски гражданин, а снимката в паспорта му изобразяваше квадратно лице с голяма челюст, тъмни корени на брадата и сиви бакенбарди. Често го наричаха „арабина“, макар че в жилите му не течеше нито капка арабска кръв. За сметка на това обаче той представляваше такъв генетичен хибрид, че ненормалните расови биолози вероятно биха го окачествили като нисш човешки индивид.

Външният му вид напомняше слабо типичния подземен бос в американски гангстерски филм. В действителност той не бе нито наркотрафикант, нито наемен убиец на мафията. Беше способен индустриален икономист, който в началото на седемдесетте години бе започнал работа като умел икономически асистент в компанията за сигурност „Милтън Секюрити“, а три десетилетия по-късно се бе издигнал до поста на изпълнителен и оперативен директор.

Интересът му към въпросите на сигурността постепенно беше нараснал и се бе превърнал в страст. Бе като игра стратегия — да набележиш заплахата, да разработиш план за ответно действие, като през цялото време си една крачка пред промишлените шпиони, изнудвачите и крадците. Всичко започна, когато той разкри умелата измама срещу свой клиент, извършена с помощта на хитроумно счетоводство. Можеше да докаже точно кой от конкретна група от дванайсет души стоеше зад това и дори сега, трийсет години по-късно, помнеше потреса си, когато разбра как бе станала възможна цялата злоупотреба. Въпросната компания бе пропуснала да отстрани няколко очевидни пропуска в системата си за сигурност. Самият той се превърна от обикновен чиновник в активен участник в развитието на компанията, както и в специалист по икономически престъпления. След пет години стана член на Управителния съвет на предприятието, а след още десет зае поста на изпълнителен директор, което не мина без съпротива. Към настоящия момент тя отдавна вече бе изчезнала. По време на управлението си той превърна „Милтън Секюрити“ в една от най-компетентните и най-често наеманите компании за сигурност в Швеция.

„Милтън Секюрити“ разполагаше с триста и осем служители на постоянен договор и още около триста изпитани експерти на свободна практика, които бяха викани при нужда срещу съответния хонорар. Следователно ставаше въпрос за малка компания в сравнение с „Фалк“ или „Свенск бевакнингсшенст“[22]. Когато Армански започна работа в компанията, тя все още се казваше Охранителна фирма „Юхан Фредрик Милтън“ АБ, а клиентелата й се състоеше предимно от търговски центрове, които се нуждаеха от охрана за магазините и от мускулести охранители. По време на неговото управление той я прекръсти на „Милтън Секюрити“, което имаше далеч по-интернационално звучене, и се насочи основно към съвременните технологии. Персоналът бе напълно подновен. На мястото на пенсионирани нощни пазачи, униформени фетишисти и допълнително заработващи гимназисти бяха назначени хора със сериозна компетентност. Армански привлече бивши полицаи за оперативни началници, политолози с познания в областта на международния тероризъм, личната охрана и промишления шпионаж, но преди всичко — специалисти по телекомуникация и компютри. Компанията премести централния си офис от Солна в новите модерни сгради близо до „Слусен“ в центъра на Стокхолм.

В началото на деветдесетте години „Милтън Секюрити“ бе в състояние да предложи един съвсем нов тип сигурност на специален кръг от клиенти, главно средно големи компании с изключително голям оборот и богати частни лица — новозабогатели рок звезди, борсови играчи и директори на интернет компании. Голяма част от дейността на фирмата се състоеше в осъществяването на лична охрана и предоставянето на различни решения в областта на сигурността на шведски компании зад граница, най-вече в Близкия изток. Тези дейности осигуряваха около седемдесет процента от оборота на „Милтън Секюрити“. По време на управлението на Армански той се бе увеличил от около четирийсет милиона на почти два милиарда. Сферата на сигурността бе изключително доходоносен бранш.

Дейността бе разделена на три основни области: консултации по сигурността, които се състояха в набелязването на реални или потенциални заплахи; защитните мерки, които обикновено включваха инсталирането на скъпи камери за наблюдение, аларма срещу взлом и пожар, електрически ключалки и специално компютърно оборудване; и накрая — осъществяването на лична охрана на частни лица или компании, които се намираха в реална или въображаема опасност. Тази сфера на дейност се бе разширила над четирийсет пъти за десет години, а в последно време бе завоювала и един нов тип клиенти — заможни дами, които се нуждаеха от защита от бившите си приятели, съпрузи или пощурели дебнещи ги фенове, които ги бяха видели по телевизията и се бяха влюбили в тесните им пуловери или в цвета на червилото им. „Милтън Секюрити“ освен това си сътрудничеше с подобни реномирани компании в други европейски страни и САЩ и осигуряваше охраната на редица чуждестранни гости по време на посещението им в Швеция. Сред тях бе една известна американска актриса, която в продължение на два месеца снимаше филм в Тролхетан, а агентът й смяташе, че звездният й статус изисква тя да бъде придружавана от бодигардове по време на редките си разходки около хотела.

Освен тези три сфери имаше още една — четвърта сфера, със значително по-малък обхват, в която бяха заети само неколцина сътрудници. Тя представляваше така нареченото ПП или П-ПРО, на вътрешен жаргон „препро“, което бе съкратено от „предварително проучване“.

Тя не допадаше особено на Армански, защото бе по-малко доходоносна, а същевременно доста проблематична и се основаваше повече на преценката и компетентността на служителите на компанията, отколкото на познанията им в областта на телекомуникациите или инсталирането на незабележима апаратура за наблюдение. Предварителните проучвания бяха допустими при изготвянето на отчети за кредитоспособността, проверка на миналото на кандидати за работа или при подозрения, че някой от служителите издава корпоративни тайни или се занимава с престъпна дейност. В такива случаи предварителните проучвания бяха неизменна част от оперативната дейност.

Твърде често обаче клиентите му идваха, тормозени от лични проблеми, и бяха склонни да му мрънкат за глупости, което никак не му допадаше. „Искам да знам какъв е този хулиган, с когото се среща дъщеря ми… Мисля, че жена ми ми изневерява… Момчето ми е добро, но попадна в лоша компания… Изнудват ме…“ В повечето случаи Армански веднага категорично отказваше. След като нечия дъщеря е пораснала, тя има право да излиза с който хулиган реши, а изневерите според него бяха нещо, с което съпрузите трябва да се справят сами. В подобни молби се криеха капани, които можеха евентуално да предизвикат скандал и да навлекат правни проблеми на „Милтън Секюрити“. Точно поради тази причина Драган Армански следеше зорко такива задачи, макар че приходите от тях бяха незначителни.

Тази сутрин обаче Драган Армански отново трябваше да се занимава с едно такова предварително проучване. Той оправи ръба на панталона си, след което се облегна назад в удобния си офисен стол. Погледна подозрително трийсет и две годишната си млада сътрудничка Лисбет Саландер и констатира за хиляден път, че едва ли в някоя престижна компания по сигурността имаше по-неподходящ служител от нея. Недоверието му към нея бе едновременно обосновано и неоправдано. В очите на Армански Лисбет Саландер без съмнение беше един от най-компетентните агенти, които бе срещал по време на кариерата си в този бранш. През четирите години на работа за него тя нито веднъж не провали някоя задача, нито пък представи посредствен доклад.

Даже напротив — работата й винаги бе на изключително ниво. Армански беше убеден, че Лисбет Саландер притежава уникална дарба. Всеки можеше да набави данни за нечия кредитоспособност или да направи справка при съдия-изпълнител, но Саландер имаше въображение и докладите й винаги съдържаха неочаквани факти. Той така и никога не разбра методите й на работа, а понякога дори си мислеше, че способността й да изравя информация си бе чиста магия. Тя познаваше отлично административните архиви и успяваше да открие дори и най-мътните личности. Преди всичко обаче притежаваше способността да влезе под кожата на човека, когото разследваше. Ако имаше някаква воняща тайна за изравяне, тя се насочваше към нея като крилата ракета.

Може би бе талантлива по природа.

Докладите й можеха да се окажат унищожителни и катастрофални за лицата, попаднали на страниците им. Армански и досега се изпотяваше, като си спомнеше онзи случай, когато й заръча да направи рутинна проверка на някакъв изследовател от фармацевтичната промишленост преди сключването на сделка за закупуване на една компания. Срокът за изпълнение на задачата бе една седмица, но нещата се проточиха. След четири седмици на мълчание и множество подканяния, които тя игнорираше, Лисбет представи доклад, съгласно който въпросното лице е педофил и поне два пъти се беше възползвал от услугите на едно тринайсетгодишно проституиращо дете в Талин. Освен това имало индикации, че изпитва нездрав интерес към дъщерята на тогавашната си партньорка, с която живееха на семейни начала.

Саландер притежаваше черти на характера, които понякога довеждаха до ръба на отчаянието дори самия Армански. Когато откри, че мъжът е педофил, тя не се обади на началника си, за да го предупреди, нито се втурна в кабинета му с молба да й отдели малко време. Даже напротив, без да спомене и дума за това, че информацията в доклада бе като атомна бомба със закъснител, Саландер го остави на бюрото му една вечер точно когато Армански се канеше да загаси лампата и да тръгне към къщи. Армански го бе взел със себе си и го бе отворил едва късно вечерта, докато спокойно пиеше вино със съпругата си пред телевизора в дневната във вилата им на остров Лидингьо.

Докладът, както обикновено, се отличаваше с почти научна точност, имаше бележки под линия, цитати и ясно посочени източници. Първите страници бяха посветени на миналото на обекта, на неговите образование, кариера и финансово състояние. Саландер бе пуснала бомбата за пътуванията до Талин едва на двайсет и четвърта страница в едно подзаглавие. Текстът се отличаваше със същия прозаичен тон, с който обясняваше, че лицето живее в къща в Солентуна и кара тъмносиньо волво. Доказателствата на твърденията й бяха поместени в изчерпателно приложение, което съдържаше включително снимки на обекта в компанията на тринайсетгодишното момиче. Снимките бяха направени в коридора на хотела в Талин, а той бе пъхнал ръка под пуловера на момичето. По някакъв начин Лисбет дори бе успяла да открие въпросната девойка и да я убеди да предостави детайлно описание на събитията, което бе записано на касета.

Докладът предизвика точно онази суматоха, която Армански се опитваше да избегне. Като начало му се наложи да глътне няколко таблетки за язва, предписани от личния му лекар. Предстоеше му среща с клиента, когото бе извикал на сериозен неотложен разговор. И накрая, въпреки спонтанното нежелание на клиента, се бе видял принуден да предостави доклада на полицията. Последното означаваше, че „Милтън Секюрити“ я заплашва опасност да бъде въвлечена във водовъртеж от обвинения и контраобвинения. Ако доказателствата не издържаха или мъжът бъдеше оневинен, компанията рискуваше евентуално дело за клевета. Това бе пълен кошмар.

Само че не тоталната безчувственост на Лисбет Саландер го притесняваше най-много. По-скоро ставаше въпрос за репутация. „Милтън“ бе синоним на традиционна стабилност. А Саландер се вписваше в цялата картина точно колкото трактор на изложение на лодки.

На Армански му бе трудно да се примири, че най-добрият му агент бе бледа анорексична девойка със съвсем къса коса и пиърсинг на носа и веждата. На шията й бе татуирана двусантиметрова оса, а около бицепса на дясната й ръка и глезена — змии. Понякога идваше на работа по потник, така че Армански бе успял да забележи и татуировката на дракон на плешката й. Естественият цвят на косата й бе червен, но тя я боядисваше в гарвановочерно. Изглеждаше така, сякаш току-що се бе събудила след едноседмична оргия с банда почитатели на хардрока.

Армански бе убеден, че тя не страда от хранително разстройство. Ядеше всякаква боклучава храна. Просто си бе хилава по рождение, с тънки кости, благодарение на което изглеждаше съвсем крехка, като момиче. Дланите и китките й бяха слаби, а гърдите й едва се различаваха под дрехите. Бе на двайсет и четири, но приличаше на четиринайсетгодишна.

Имаше голяма уста, малък нос и високи скули, което придаваше на външния й вид леко ориенталско излъчване. Движенията й бяха чевръсти, като на паяк, а когато пишеше на компютър, пръстите й пробягваха по клавишите с бясна скорост. С това тяло никога не би могла да направи кариера в модния бранш, но с правилния грим лицето й, снимано отблизо, би било достойно за всяка рекламна табела. Всъщност, ако човек се абстрахираше от грима (понякога тя използваше дори едно противно черно червило), татуировките и пиърсинга на носа и веждата, тя бе… хм… привлекателна.

Фактът, че Лисбет Саландер работи за Драган Армански, сам по себе си будеше удивление. Тя не бе от типа жени, с които той обикновено общуваше или пък би назначил в компанията си.

Тя бе започнала като момиче за всичко в офиса, докато Холгер Палмгрен, адвокатът на пенсионна възраст, който движеше делата на стария Ю. Ф. Милтън, не му подшушна, че Лисбет Саландер е находчива девойка с малко труден характер. Палмгрен бе помолил Армански да й даде шанс и той с неохота се бе съгласил. Палмгрен бе от хората, на които отрицателният отговор действаше като стимул да удвоят усилията си, затова бе по-лесно веднага да му кажеш „да“. Армански знаеше, че Палмгрен обича да се занимава с проблемни младоци и всякакви социални щуротии, но въпреки това имаше добра преценка.

Бе съжалил в мига, в който видя Лисбет Саландер.

Тя не беше просто леко проблемна девойка, а направо олицетворяваше това понятие. Не бе завършила основното си образование, нямаше и гимназиално, да не говорим за висше.

През първите месеци бе работила на пълен работен ден, но не съвсем — почти на пълен работен ден или, ако трябва да сме съвсем точни, се беше появявала в офиса от време на време. В задълженията й влизаше да вари кафе, да приема пощата и да обслужва ксерокса. Проблемът бе, че не даваше и пет пари за обичайното работно време и дисциплината.

За сметка на това обаче изключително добре й се удаваше да дразни колегите си в компанията. Измислиха й прозвището „момичето с две мозъчни клетки“ — една, за да диша, и една, за да стои изправена. Никога не говореше за себе си. Не откликваше на опитите на част от колегите да завържат разговор с нея и те бързо се отказваха. Всички опити за шега удряха на камък — тя или поглеждаше майтапчията с големи безизразни очи, или отвръщаше с явно раздразнение.

Освен това се говореше, че настроенията й внезапно се сменяли драматично, ако си втълпяла, че някой й се подиграва, което си беше част от професионалния жаргон. Поведението й не предразполагаше нито към доверие, нито към приятелство и тя бързо се превърна в странен елемент, който блуждаеше из коридорите на „Милтън“ като бездомна котка. Смятаха я за напълно безнадежден случай.

След месец на непрестанни проблеми Армански я бе повикал в кабинета си с ясното намерение да я уволни. Тя го бе изслушала безучастно, докато изброяваше прегрешенията й, без да възрази или дори да повдигне вежда. Чак когато той завърши речта си със заключението, че й липсва „правилен подход“, и понечи да й обясни, че вероятно би било добра идея да кандидатства за работа в някоя друга компания, която би могла да извлече по-голяма полза от уменията й, тя го прекъсна по средата на изречението. За първи път използва повече от една дума.

— Чуй ме сега — ако ти трябва технически сътрудник, можеш да отидеш и да си избереш някого от бюрото по труда. Аз мога да изровя всякаква информация за всекиго и ако единственото, за което можеш да ме използваш, е да разпределям пощата, значи си идиот.

Армански до ден-днешен помнеше как си бе глътнал езика от потрес и гняв, а тя бе продължила съвсем спокойно.

— За теб работи един чичко, на когото му трябваха три седмици, за да напише напълно безполезен доклад за юпито, което онази интернет компания смята да назначи за председател на Борда на директорите. Аз ксерокопирах съставения от него пълен боклук вчера вечерта и виждам, че днес лежи на бюрото пред теб.

Армански намери с очи доклада и за първи път повиши тон.

— Ти нямаш право да четеш конфиденциални доклади.

— Може би нямам, но сигурността на компанията ти явно куца. Съгласно твоите нареждания той би трябвало сам да ксерокопира подобна документация, но вместо това ми хвърли текста, преди да отиде на кръчма. А има и още нещо. Преди няколко седмици намерих предишния му доклад в столовата.

— Какво си намерила? — възкликна Армански шокирано.

— Успокой се. Прибрах го в сейфа му.

— Да не би да ти е дал и комбинацията на личния си шкаф за папки? — попита Армански задъхано.

— Не, не точно. Само че я държи записана на едно листче под подложката си за бюро заедно с паролата на компютъра си. Важното в случая обаче е, че този нескопосан частен детектив е направил напълно безполезно предварително проучване. Пропуснал е, че въпросният господин има огромни дългове от хазарт и смърка кокаин като луд. В добавка към това приятелката му се е обърнала за помощ към център за закрила на жени жертви на насилие, защото я пребил от бой.

Тя млъкна. Армански не каза нищо в продължение на няколко минути, докато преглеждаше въпросния доклад. Той бе професионално оформен, написан на разбираем, стегнат език. Съдържаше множество препратки към изворите на информация, както и изказвания на приятелите и познатите на обекта на проучването. Накрая вдигна очи и каза само две думи: „Докажи го.“

— С колко време разполагам?

— Три дни. Ако в петък следобед не можеш да представиш доказателства в подкрепа на твърденията си, ще бъдеш уволнена.

Три дни по-късно тя мълчаливо представи своя също толкова изчерпателен доклад, според който приятното на пръв поглед младо юпи всъщност бе жалък задник. Армански прочете доклада й няколко пъти през уикенда, а в понеделник вяло се зае да проверява нейните твърдения. Още преди да започне обаче, му бе ясно, че информацията й ще се окаже вярна.

Армански бе учуден и същевременно ядосан сам на себе си, защото явно бе сбъркал в преценката си за нея. Бе я мислил за глупава, дори умствено изостанала. Не беше очаквал момиче, което в основното училище бе бягало от час толкова често, че дори не бе успяло да завърши, да напише толкова изпипан в езиково отношение доклад, който освен това съдържаше невероятни наблюдения и информация. Армански не можеше да си обясни как се бе сдобила с тях.

Той бе убеден, че на никого от останалите служители на „Милтън Секюрити“ не би се удало да убеди някой лекар от Подслон за жени, пострадали от насилие, да разкрие поверителна информация от картона на своя пациентка. Когато я попита как бе успяла, получи уклончив отговор. Не смятала да разкрива източниците си. Постепенно Армански осъзна, че Лисбет Саландер няма намерение да обсъжда методите си на работа нито с него, нито с когото и да било другиго. Това го притесняваше, но не до такава степен, че да устои на изкушението да изпита уменията й.

Той обмисля въпроса в продължение на няколко дни.

Спомни си какво му беше казал Холгер Палмгрен, преди да я изпрати при него. „Всички хора заслужават шанс.“ Спомни си часовете по вероизповедание, през които бе научил, че е негов дълг пред Бог да помага на нуждаещите се. Той всъщност не вярваше в Бог и не бе посещавал джамия от тийнейджърските си години, но смяташе, че Лисбет Саландер се нуждае от солидна помощ и подкрепа. Никога преди не бе правил подобно нещо.

Вместо да я уволни, Армански повика Лисбет Саландер на разговор на четири очи, за да се опита да разбере как всъщност бе устроена тази девойка с толкова труден характер. Той се доубеди, че Лисбет Саландер страда от някакъв вид сериозно разстройство, но освен това откри, че зад начумереността й се крие голям интелект. Смяташе я за твърде крехка и необуздана, но за своя най-голяма изненада постепенно започна да я харесва.

През следващите месеци Армански прибра Саландер под крилото си. Ако трябва да сме честни, той гледаше на нея като на малък проект със социална насоченост, с който се бе захванал за собствено удоволствие. Даваше й леки проучвателни задачи и се опитваше да й помага със съвети как да ги изпълни. Тя го слушаше търпеливо, след което правеше каквото си знае. Помоли началника на техническия отдел на „Милтън“ да й покаже най-основното при работата с компютри. Тя прекара един цял следобед седнала мирно на чина, докато накрая началникът на техническия отдел с неохота констатира, че Саландер притежава повече познания по информатика от по-голямата част от останалите служители на компанията.

Армански скоро осъзна, че въпреки разговорите за развитие, предложенията за спецкурсове по време на работа и всички останали средства за убеждение Лисбет Саландер нямаше никакво намерение да възприеме обичайните методи на работа в „Милтън“. Това поставяше началника й пред трудноразрешима дилема.

Тя продължаваше да бъде трън в очите на останалите служители на компанията. Армански бе наясно, че не би позволил на друг от подчинените си да идва и да си тръгва от работа, когато си поиска, и че при нормални обстоятелства би му поставил ултиматум да промени поведението си. Освен това обаче осъзнаваше, че ако постъпеше така с Лисбет Саландер или я заплашеше с уволнение, тя просто щеше да вдигне рамене. Следователно той трябваше или да се отърве от нея, или да приеме, че тя не е като всички останали.

Още по-голям проблем за Армански представляваше фактът, че той не беше наясно със собствените си чувства към младата жена. Тя бе като неприятен сърбеж — хем те влудява, хем те кара да се чешеш. Не бе сексуално привличане, поне Армански не смяташе така. Жените, които обикновено привличаха погледа му, бяха руси и закръглени, с пухкави устни, които подклаждаха въображението му, а освен това от двайсет години бе женен за една финландка на име Ритва, която, макар и вече на средна възраст, отговаряше на всяко едно от тези изисквания. Никога не й бе изневерявал. Е, не липсваха отделни случки, които биха могли да оставят грешно впечатление у съпругата му, но бракът им като цяло бе щастлив. Имаше и две дъщери на възрастта на Саландер. Във всеки случай не се интересуваше от плоски девойки, които отдалеч можеха да бъдат взети за кльощави младежи. Не му беше в стила.

Въпреки това вече няколко пъти бе имал неуместни фантазии за Лисбет Саландер и трябваше да признае, че изпитваше известно вълнение в нейно присъствие. Той обаче смяташе, че това привличане се дължи на различността й. По същия начин би могъл да се влюби в рисунка на гръцка приказна нимфа. Саландер олицетворяваше един нереален живот, който го очароваше, въпреки че не можеше да стане част от него, а и тя не би му позволила.

Веднъж Армански бе седнал в едно кафене на площада в Гамла стан, когато Лисбет Саландер бавно се появи на хоризонта и седна на една маса в противоположния край на заведението. Бе в компанията на три момичета и едно момче, които бяха облечени почти еднакво. Армански я бе наблюдавал любопитно. Изглеждаше също толкова резервирана, колкото на работното си място, но всъщност се засмя на нещо, което момичето с пурпурночервената коса разказа.

Армански се чудеше как би реагирала Саландер, ако един ден той се появеше в офиса със зелена коса, изтъркани дънки и обсипано с капси кожено яке. Дали щеше да го приеме като равен? Може би — тя се държеше така, сякаш нищо от заобикалящия я свят не я засягаше. Най-вероятно просто би му се изсмяла.

Бе седяла с гръб към него, без да се обърне нито веднъж — явно не подозираше, че той е там. Армански се почувства странно притеснен от близостта й, а когато след известно време се изправи, за да си тръгне незабелязано, тя внезапно извърна глава и погледна право към него, сякаш през цялото време бе знаела, че той е там, и го бе следила с радара си. Тя толкова ненадейно беше впила очи в него, че той се почувства така, сякаш го бяха нападнали. Направи се, че не я забелязва, и се отдалечи с бързи крачки. Тя не го поздрави, но продължи да изгаря гърба му с поглед чак докато той не сви зад ъгъла.

Саландер се смееше рядко, кажи-речи почти не й се случваше. На Армански обаче му се струваше, че с времето тя омекна. Беше, меко казано, доста суха, но се случваше по устните й да пробяга крива, иронична усмивка.

Армански понякога се чувстваше толкова провокиран от безчувствеността й, че му се искаше да я хване, да я разтърси и да проникне под черупката й, за да успее да спечели нейното приятелство или поне уважението й.

Един път, след като вече бе работила за него в продължение на девет месеца, той се опита да обсъди чувствата си с нея. Това се случи през една декемврийска вечер на коледното парти на „Милтън Секюрити“, а той бе пиян както никога. Не беше казал нищо неприлично — просто се бе опитал да сподели, че я харесва. Най-вече му се искаше да й обясни, че изпитва към нея бащински чувства и че тя винаги може да се обърне за помощ към него и да разчита на дискретността му. Дори се бе опитал да я прегърне. Съвсем по приятелски, разбира се.

Тя се беше изтръгнала от непохватната му прегръдка и бе напуснала тържеството. Известно време не идваше на работа и не си вдигаше телефона. За Драган Армански отсъствието й бе живо мъчение, дори наказание. Нямаше с кого да сподели как се чувства. За първи път с ужас ясно осъзна какво унищожително въздействие има върху него Лисбет Саландер.

Саландер се завърна една януарска вечер три седмици по-късно, когато Армански бе останал след работно време, за да прегледа годишния отчет. Влезе в кабинета му съвсем безшумно, като призрак, така че той изведнъж забеляза, че тя стои в сумрака до вратата и го гледа. Той нямаше представа кога бе дошла.

— Искаш ли кафе? — попита го тя.

След това затвори вратата и му подаде чаша еспресо от кафе-машината в стола. Той я пое мълчаливо. Изпита едновременно облекчение и страх, като я видя как затръшва вратата с крак, сяда в креслото за посетители и впива очи в него. След това Саландер му зададе забранения въпрос така директно, че той нито можеше да отговори шеговито, нито можеше да се измъкне по какъвто и да било начин.

— Драган, желаеш ли ме?

Армански остана като парализиран и се чудеше какво да отговори. Първият му импулс бе да отрече и така евентуално да я нарани. След това забеляза погледа й и осъзна, че тя за първи път му задаваше личен въпрос. Беше напълно сериозна и щеше да приеме всеки опит за шега от негова страна като лична обида. Искаше да говори с него. Той се чудеше колко дълго бе събирала смелост да му зададе този въпрос. Остави бавно химикалката си на масата и се облегна назад. Най-накрая се отпусна.

— Какво те кара да мислиш така? — попита той.

— Начинът, по който ме гледаш, и начинът, по който не ме гледаш. Както и всичките онези пъти, когато понечваше да протегнеш ръка и да ме докоснеш, но нещо те спираше.

Той внезапно й се усмихна.

— Винаги съм имал чувството, че ще ми отхапеш ръката, ако те пипна дори с пръст.

Тя не отвърна на усмивката му. Изчакваше.

— Лисбет, аз съм твой началник и дори да изпитвам привличане към теб, никога не бих направил каквото и да било в тази посока.

Тя все още чакаше.

— Ако трябва да съм честен, имало е моменти, в които съм усещал такова привличане. Не мога да обясня защо, но това е факт. Аз много те харесвам по някаква непонятна дори и за мен причина, но не искам да спя с теб.

— Добре. Защото това никога не би се случило.

Армански се разсмя. Това бе първият път, когато Саландер му казваше нещо лично, макар че то бе възможно най-лошото, което един мъж можеше да чуе. Той се опита да намери най-подходящия отговор.

— Лисбет, много добре разбирам, че един старец над петдесет не би могъл да привлече вниманието ти.

— Не, не се интересувам от старци над петдесет, които освен това са ми и началници — тя вдигна ръка. — Чакай, остави ме да довърша. Понякога се държиш глупаво и си досадно бюрократичен, но освен това си и привлекателен мъж… И аз понякога също усещам… Само че си мой началник, познавам съпругата ти и бих искала да продължа да работя за теб, така че най-глупавото, което мога да направя, е да те изчукам.

Армански седеше притихнал и не смееше да диша.

— Давам си сметка какво направи за мен и съм ти благодарна. Оценявам, че ти победи предразсъдъците си и ми даде шанс. Но не искам да си ми любовник, а същевременно не можеш и да си ми баща.

Тя замлъкна. След малко Армански въздъхна тежко.

— А какъв искаш да ти бъда?

— Просто искам да продължа да работя за теб. Ако, разбира се, ти нямаш нищо против.

Той кимна, след което й отговори толкова откровено, колкото му стигна смелостта.

— Много бих искал да продължиш да работиш за мен. Но освен това ми се иска да ме смяташ за свой приятел и да ми вярваш.

Тя кимна.

— Ти не си от хората, които предразполагат другите към приятелство — рече той изведнъж. Тя помръкна леко, но той продължи неумолимо: — Наясно съм, че не искаш никой да ти се бърка в живота, и ще се опитам да не го правя. Но имаш ли нещо против да продължа да те харесвам?

Саландер мисли доста дълго. После му отговори, като се изправи, заобиколи бюрото му и го прегърна. Той буквално бе потресен. Хвана я за ръката, едва когато тя го пусна.

— Можем ли да сме приятели? — попита той.

Тя отново кимна.

Това бе единственият път, когато прояви нежност към него и когато изобщо го докосна. Споменът за този миг стопляше сърцето на Армански.

Бяха изминали четири години, откакто започна работа при него, а все още не му бе разкрила нищо от личния си живот или миналото си. Той веднъж изпробва собствените си умения по „препро“, за да намери информация за нея. Дори проведе дълъг разговор с адвокат Холгер Палмгрен, който не изглеждаше особено изненадан да го види, но фактите, които накрая откри, не засилиха особено доверието му към нея. Никога не отвори дума за това и не го обсъди с нея, нито пък й подсказа по някакъв начин, че се бе ровил в личния й живот. Вместо това прикри притеснението си и засили бдителността си.

Саландер и Армански постигнаха споразумение преди края на тази странна вечер. За в бъдеще тя щеше да прави проучвания за него на хонорар. Освен това всеки месец щеше да получава една твърда сума, независимо дали има работа, или не. Реалният й доход зависеше от сумата, която тя сама щеше да определи за изпълнение на дадена задача. Сама щеше да избира методите си на работа, но в замяна на това се задължаваше никога да не му създава неприятности или да скандализира „Милтън Секюрити“ с действията си.

Според Армански това бе най-изгодното решение за него, за компанията и за самата Саландер. Той съкрати проблематичния отдел ПП до един служител на постоянен щат — по-възрастен сътрудник, който поемаше обикновените рутинни случаи и отговаряше за отчетите за кредитоспособността. Всички заплетени и трудни задачи даваше на Саландер или, ако нещата наистина тръгнеха на зле, на още няколко външни агенти на хонорар, които имаха собствена практика, така че „Милтън Секюрити“ не носеше отговорност за тях. Тъй като Армански често се ползваше от услугите й, Саландер получаваше доста голяма заплата. Сумата можеше да е значително по-висока, но Саландер работеше, само когато поискаше, а позицията й бе, че ако на Армански това не му харесва, може да я уволни.

Армански я приемаше такава, каквато е, но не й позволяваше да се среща с клиентите. Изключенията от това правило бяха рядкост, но днешният случай бе именно такъв.

Лисбет Саландер си бе облякла черна тениска с щампирано изображение на някакво извънземно с кучешки зъби и надпис „I am also an alien“[23]. Носеше още черна пола с разпран шев, захабено черно кожено яке до кръста, обкован с нитове колан, груби ботуши „Доктор Мартен“ и три четвърти чорапи на зелени и червени райета. Бе се гримирала в такава цветова гама, че човек можеше да реши, че е далтонистка. С други думи, бе необичайно спретната.

Армански въздъхна и погледна третия човек в стаята — консервативно облечения клиент с очила с дебели стъкла. Адвокат Дирх Фроде бе шейсет и осем годишен и бе настоял лично да се срещне със служителя, който бе направил проучването, и да му зададе някои въпроси. Армански се бе опитал да предотврати срещата с уклончиви извинения от рода на това, че Саландер е настинала, заминала в командировка или затрупана с работа. Фроде тутакси бе отговорил, че това няма значение — работата не била спешна и той спокойно можел да изчака няколко дни. Армански бе изпсувал наум, но накрая не му бе останал друг избор освен да ги срещне. В настоящия момент адвокат Фроде седеше в кабинета му и оглеждаше Лисбет Саландер с нескрита възхита. Тя отвърна на погледа му без особена емоция.

Армански въздъхна още веднъж и погледна папката, която Саландер бе оставила на бюрото му. На нея бе написано КАРЛ МИКАЕЛ БЛУМКВИСТ. Следваше красиво изписан единен граждански номер. Той произнесе името на глас. Адвокат Фроде излезе от опиянението си и обърна поглед към Армански.

— И така, какво можете да ми кажете за Микаел Блумквист? — попита той.

— Това е госпожица Саландер, автор на доклада — Армански се поколеба за миг, след това продължи с усмивка, която трябваше да е непринудена, но вместо това се получи ужасно извинителна. — Не се подвеждайте от възрастта й. Тя може да е млада, но също така е и най-добрият ни агент.

— Не се и съмнявам — отвърна Фроде сухо, а интонацията му говореше за обратното. — Разкажете ми какво е открила.

Очевидно бе, че адвокат Фроде няма ни най-малка идея как да се държи с Лисбет Саландер и се опитва да навлезе в по-позната територия, като задава въпроса на Армански, сякаш нея изобщо я няма в стаята. Тя се възползва от момента и направи голям балон с дъвката си. Преди Армански да успее да отговори, Лисбет се обърна към началника си, сякаш Фроде не съществуваше.

— Би ли могъл да попиташ клиента коя версия предпочита да чуе — кратката или дългата?

Адвокат Фроде веднага осъзна, че бе оплел конците. Настъпи кратка мъчителна тишина, след което той се обърна към Лисбет Саландер и се опита да замаже положението, като премине към един по-приятелски покровителствен тон.

— Ще бъда много благодарен, ако госпожицата ми разкаже накратко какво е открила.

Саландер приличаше на зъл нубийски звяр, който възнамерява да схруска Дирх Фроде за обяд. Погледът й внезапно се бе изпълнил с толкова омраза, че по гърба на Фроде изби студена пот. След това обаче лицето й омекна. Фроде започна да се чуди дали не му се бе привидяло първия път. Тя заговори като чиновник.

— Като за начало бих искала да кажа, че тази задача не се оказа особено сложна, макар че първоначалните напътствия на клиента бяха доста неясни. Вие искахте да знаете за него „всичко, което би могло да се изрови“, без обаче да уточните какво конкретно ви интересува. Поради тази причина докладът покрива целия му живот. Той се състои от сто деветдесет и три страници, като сто и двайсет от тях всъщност са копия на негови статии или изрезки от вестници с новини за самия него. Блумквист е обществена личност с много малко тайни, почти няма какво да крие.

— Но значи все пак има тайни? — попита Фроде.

— Няма човек без тайни — отвърна му тя с неутрален тон. — Само трябва да ги откриеш.

— Нека да чуем.

— Микаел Блумквист е роден на 18 януари 1960 година и следователно в момента е на четирийсет и три години. Роден е в Бурленге, но не е живял там и ден. Родителите му, Кърт и Анита Блумквист, са по на трийсет и пет при раждането му. Днес и двамата вече са покойници. Баща му е машинен инженер, поради което семейството често се мести. Доколкото успях да разбера, майка му цял живот е била домакиня. Семейството заживява в Стокхолм, когато Микаел започва училище. Той има с три години по-млада сестра, която се казва Аника и е адвокат. Има и няколко вуйчовци и първи братовчеди. Смяташ ли да предложиш кафе?

Последната реплика бе предназначена за Армански и той бързо отви капачката на термоса, който бе поръчал за срещата. Направи знак на Саландер да продължи.

И така, семейството се премества в Стокхолм през 1966 година. Жилището им е в Лила Есинген[24]. Блумквист посещава основно училище в Брома, след това гимназия на остров Кунгсхолмен. Завършва със среден успех 4,90, в папката има приложени копия. В гимназията започва да се занимава с музика и свири на бас китара в една рок банда на име „Буутстрап“. През 1979 година тя дори издава свой собствен сингъл, който се завърта по радиото. След като завършва средно образование, се хваща на работа като контрольор в метрото, спестява известна сума пари и заминава за чужбина. Отсъства от страната в продължение на една година. Обикаля основно Азия — Индия и Тайланд, — но стига и до Австралия. Когато е на двайсет и една, започва да следва журналистика в Стокхолм, но прекъсва след първата година, за да отслужи воинския си дълг в пехотната част в Кируна. Това поделение се оказва пълно с мъжкари и той се уволнява с добра атестация — 10-9-9. След казармата завършва висшето си образование и оттогава не е спирал да работи. Колко по-детайлна искате да бъда?

— Разкажете всичко, което смятате за важно.

— Окей. Той напомня малко на Умното прасенце от приказката „Трите прасенца“. До този момент има успешна журналистическа кариера. През 1980 година работи основно по заместване в местната преса, а после и в Стокхолм. Направила съм списък. Пробива с историята за „Бандата на Бийгълс“ — обирджиите, които разкрива.

— Кале Блумквист.

— Той мрази този прякор, което е разбираемо. Ако някой ме нарече Пипи Дългото чорапче на първата страница на някой вестник, доста ще си изпати.

Тя погледна мрачно Армански, който преглътна с усилие. Доста пъти той бе асоциирал Лисбет Саландер точно с Пипи Дългото чорапче и в момента се благодареше, че бе имал благоразумието да не се шегува с това. Даде й знак с пръст да продължи.

— Един от източниците ми твърди, че до онзи момент е искал да бъде криминален репортер, дори е работил като такъв по заместване в един вечерен вестник, но става известен с политическите и икономическите си статии. Работи изключително на свободна практика, само един път е назначен на щат в края на осемдесетте в един вечерен вестник. Напуска през 1990 година, когато основава ежемесечника „Милениум“. В началото вестникът тръгва съвсем слабо, липсва му солидно издателство, което да го държи под крилото си. Тиражът му обаче постепенно нараства и днес достига до двайсет и една хиляди екземпляра. Редакцията се намира на улица „Йотгатан“, само на няколко пресечки оттук.

— Вестникът е с лява насоченост.

— Зависи от дефиницията на „ляв“. „Милениум“ се смята за критичен към недъзите на обществото вестник, но анархистите вероятно го определят като десен боклук от типа на „Арена“ или „Урдфронт“, а Консервативният студентски съюз сигурно смята, че в редакцията му работят само болшевики. Няма сведения Блумквист някога да е бил политически активен, дори и по време на надмощието на социалдемократите, когато той все още учи в гимназията. Докато следва журналистика, живее на семейни начала с едно момиче, което тогава е член на Синдикатите, а днес е депутат от Венстерпартиет[25]. Вестникът най-вероятно е заклеймяван като ляв, защото стихията на Блумквист като икономически журналист са разобличителните статии за корупция и тъмни сделки в света на бизнеса. Пише няколко унищожителни материала за различни директори и политици, които са напълно обосновани и предизвикват оставки и съдебни последствия. Най-известен от тях е този за аферата „Арбога“, в резултат на който един десен политик е принуден да се оттегли, а един бивш главен счетоводител в общината получава година затвор за злоупотреби. Да се бориш срещу престъпления обаче, едва ли е израз на лява ориентация.

— Разбирам гледната ви точка. Има ли и друго?

— Автор е на две книги. Едната е посветена на аферата „Арбога“, другата, със заглавие „Кръстоносците“, е на икономическа тематика и излиза преди три години. Не съм я чела лично, но рецензиите я определят като противоречива. Предизвиква доста дебати в медийното пространство.

— Нещо за финансовото му състояние? — попита Фроде.

— Не е богат, но и не гладува. Данъчните му декларации са приложени към доклада. Има малко над двеста и петдесет хиляди крони в лична пенсионна сметка и акции. Освен това има още една разплащателна сметка със сто хиляди крони за текущи разходи, пътувания и така нататък. Притежава собствен апартамент, който е напълно изплатен. Жилището е шейсет и пет квадрата и се намира на улица „Белмансгатан“. Няма нито заеми, нито дългове.

Саландер замахна с пръст.

— Има още един актив — имот в Сандхамн. Става въпрос за малка хижа до водата в най-атрактивната част на района. Негов чичо я закупува през 1940 година, когато дори и простосмъртните можеха да си го позволят, и Блумквист я наследява от него. Със сестра му се разбират тя да получи апартамента на родителите им в Лила Есинген, а той — хижата. Не знам колко би струвала днес — сигурно няколко милиона. Той ходи там често и изглежда, не възнамерява да я продава.

— Приходи?

— Акционер е в „Милениум“, но заплатата му не надвишава дванайсет хиляди. Заработва допълнително като журналист на свободна практика. Месечният му доход варира. Има един пик отпреди няколко години, когато работи за редица различни медии и успява да припечели близо четиристотин и петдесет хиляди. Тази година обаче хонорарите му не надвишават сто и двайсет хиляди.

— Трябва да заплати обезщетение от сто и петдесет хиляди за клевета плюс хонорара на адвоката и т.н. — констатира Фроде. — Да предположим, че крайната сума ще е внушителна, а освен това ще загуби доста и докато излежава присъдата си и не може да работи.

— Това означава, че джобът му доста ще изтънее — отбеляза Саландер.

— Честен ли е? — попита Дирх Фроде.

— Той на това разчита, така да се каже. Има репутация на заклет пазител на морала, изправил се срещу света на бизнеса. Често го канят за коментари в телевизията.

— Доверието към него вероятно ще спадне след днешната присъда — изрече Дирх Фроде замислено.

— Не съм запозната с изискванията към журналистите, но след този удар ще мине доста време, преди детектив Блумквист да получи голямата журналистическа награда. Сериозно се изложи — констатира Саландер безпристрастно. — Ако ми позволите да споделя едно лично наблюдение…

Армански опули очи. За всичките години, в които Лисбет Саландер бе работила за него, тя нито веднъж не бе изразявала лични наблюдения по някой случай. Интересуваха я само сухите факти.

— Задачата ми не включваше аферата „Венерстрьом“, но аз въпреки това следих процеса и трябва да призная, че останах доста озадачена. Всичко изглеждаше съвсем невероятно, а публикуването на толкова съмнителни истории изобщо не е в стила на Микаел Блумквист.

Саландер се почеса по врата. Фроде търпеливо чакаше. Армански се чудеше дали само му се струва, или тя наистина не знаеше как да продължи. Тази Саландер, която познаваше, никога не бе проявявала несигурност или колебание. Накрая явно взе решение.

— Извън протокола, така да се каже… Признавам, че не се задълбах особено в аферата „Венерстрьом“, но смятам, че Кале Блумквист… простете, Микаел Блумквист е жертва на измама. Мисля, че тази афера има доста по-различни измерения от постановеното в присъдата.

Сега бе ред на Дирх Фроде внезапно да подскочи в креслото си. Адвокатът впи изпитателен поглед в Саландер, а на Армански му направи впечатление, че клиентът им за първи път от началото на срещата бе наистина заинтригуван. Мислено отбеляза, че аферата „Венерстрьом“ вероятно представляваше известен интерес за Фроде. „Грешка — поправи се Армански веднага, — Фроде не прояви интерес към аферата «Венерстрьом». Той реагира едва когато Саландер каза, че Блумквист е попаднал в капан.“

— Какво искате да кажете всъщност? — попита Фроде заинтригувано.

— Това е само мое предположение, но мисля, че някой го е подвел.

— И защо?

— Цялото минало на Блумквист показва, че той е много прецизен журналист. Всичките му спорни разкрития до този момент са подкрепени със стабилна документация. Аз присъствах на едно от заседанията в съда. Той не направи каквито и да било възражения и се предаде без бой. Това изобщо не е в негов стил. Ако трябва да вярваме на съда, то Блумквист си е измислил историята за Венерстрьом и без грам доказателства я е публикувал като един вид професионално самоубийство. Но това просто не е Блумквист.

— Какво мислите, че ще се случи оттук нататък?

— Мога само да гадая. Блумквист очевидно е вярвал в истинността на историята си, но в течение на процеса нещо се случва и информацията му се оказва невярна. Това означава, че или източникът му е човек, на когото има доверие, или пък някой умишлено му е дал лъжливи факти, което звучи невероятно и твърде сложно. Другият възможен вариант е да са го заплашили толкова сериозно, че той да е предпочел да се признае за победен и хората да го смятат за некомпетентен идиот, вместо да се бори. Но както казах, това са само предположения.

Когато Саландер понечи да продължи с доклада си, Дирх Фроде я спря с ръка. Той остана мълчалив известно време, като барабанеше с пръсти по страничната облегалка на креслото, след което отново я заговори колебливо.

— Ако ви наемем да изровите истината за аферата „Венерстрьом“… Колко голям е шансът да откриете нещо?

— Не мога да отговоря на този въпрос. Може пък да няма нищо за намиране.

— Но бихте ли искали да опитате?

Тя вдигна рамене.

— Не зависи от мен. Аз работя за Драган Армански и той преценява кои задачи да ми възложи. Освен това е от значение и каква информация искате да получите.

— Нека да се изразя така… Предполагам, че този разговор е конфиденциален?

Армански кимна.

— Аз не съм запознат с конкретния случай, но знам за други, при които Венерстрьом е играл нечестно. Животът на Микаел Блумквист бе повлиян изключително много от аферата „Венерстрьом“ и аз искам да зная дали предположенията ви са основателни.

Разговорът бе тръгнал в неочаквана посока и Армански веднага застана нащрек. Дирх Фроде искаше от „Милтън Секюрити“ да разрови едно приключено съдебно дело, по време на което към Микаел Блумквист вероятно са били отправяни заплахи, като така рискува да влезе в сблъсък с империята от адвокати на Венерстрьом. Освен това самата мисъл да пусне Лисбет Саландер като неконтролируема ракета в един такъв случай изобщо не допадаше на Армански.

Не само защото мислеше за компанията. Саландер ясно бе подчертала, че не иска Армански да се държи с нея като загрижен доведен баща, и той бе внимавал да не изглежда като такъв, след като веднъж се договориха, но вътре в себе си никога нямаше да спре да се притеснява за нея. Понякога се хващаше да сравнява Саландер със собствените си дъщери. Смяташе, че бе добър баща, и не се бъркаше без нужда в личния им живот, но същевременно осъзнаваше, че никога няма да се примири, ако те се държаха или заживееха като Лисбет Саландер.

Дълбоко в хърватското си или може би босненско, или арменско сърце той бе напълно убеден, че животът на Саландер заплашва да се превърне в пълна катастрофа. В неговите очи тя бе идеалната жертва за всекиго, който иска да й навреди, и той се страхуваше, че една сутрин щяха да го събудят с новината, че е пострадала.

— Подобно проучване може да излезе доста скъпо — предупреди Армански внимателно, най-вече за да провери колко сериозен бе Фроде.

— Тогава ще е най-добре да определим таван — отвърна му Фроде спокойно. — Не очаквам невъзможното, но е очевидно, че служителката ти, както ти самият ме увери, е доста компетентна.

— Какво ще кажеш, Саландер? — попита Армански и повдигна вежда.

— В момента нямам друга работа.

— Окей. Само че бих искал да уточним естеството на тази поръчка. Нека да чуем и останалата част от доклада ти.

— Няма кой знае още колко детайли от личния му живот. През 1986 година сключва брак с жена на име Моника Абрахамсон. Същата година им се ражда дъщеря — Пернила. Днес тя е на шестнайсет. Бракът не продължава дълго. Развеждат се през 1991 година. Абрахамсон се жени повторно, но явно все още са приятели. Дъщерята живее с майка си и не вижда често Блумквист.

Фроде помоли за още кафе и отново се обърна към Саландер.

— В началото на разговора загатнахте, че всички хора имат тайни. Успяхте ли да откриете такива?

— Исках да кажа, че в живота на всички хора има неща, които те смятат за лични и които не искат да разтръбяват. Блумквист очевидно е харесван от жените. Той има няколко дълги връзки и множество краткотрайни увлечения. С една дума — може да се похвали с наситен сексуален живот. Има обаче една персона, която присъства в живота му от дълги години и отношенията им са доста странни.

— По-точно?

— Има любовна връзка с Ерика Бергер, главен редактор в „Милениум“, жена от висшата класа. Майка й е шведка, баща й — белгиец, който живее в Швеция. С Блумквист се познават от студентските години в Журналистическия факултет и оттогава са заедно през определени периоди.

— Това не звучи кой знае колко странно — констатира Фроде.

— По принцип не. Но Ерика Бергер всъщност е омъжена за художника Грегер Бекман — малко известен творец, който много пъти се е излагал на обществени места.

— С други думи, тя му изневерява.

— Не. Бекман знае за връзката им. Това е любовен триъгълник, който всички засегнати страни приемат. Тя понякога остава да нощува при Блумквист, друг път — при съпруга си. Не съм сигурна как точно стоят нещата, но това вероятно е допринесло за развода на Блумквист и Абрахамсон.

Глава 3

Петък, 20 декември — събота, 21 декември

Ерика Бергер вдигна вежди, когато премръзналият Микаел Блумквист влезе в редакцията късно следобед. Редакцията на „Милениум“ се намираше точно на пъпа на улица „Йотгатан“, един етаж над офиса на „Грийнпийс“. Всъщност наемът бе прекалено висок за вестника, но Ерика, Микаел и Кристер бяха решили да запазят помещението.

Тя хвърли поглед на часовника. Бе пет и десет, а Стокхолм отдавна бе потънал в мрак. Бе го очаквала около обяд.

— Извинявай — рече той, преди тя да успее да каже каквото и да било. — Мислех за присъдата и не ми се говореше. След това си направих дълга разходка и разсъждавах.

— Чух за присъдата по радиото. Репортерката от ТВ4 се обади. Искаше да направя коментар.

— Ти какво каза?

— Горе-долу това, за което се бяхме разбрали. Че ще прочетем внимателно присъдата, преди да излезем с изявление. Тоест нищо не казах. Но продължавам да държа на мнението си, че това е погрешна стратегия. Изглеждаме слаби и губим подкрепата на медиите. Можем да очакваме, че ще излъчат нещо по темата в ефира на телевизията тази вечер.

Блумквист кимна мрачно.

— Как си?

Микаел вдигна рамене и седна в любимия си фотьойл, който стоеше до прозореца в кабинета на Ерика. Той бе скромно обзаведен с бюро, функционални етажерки и евтини офис мебели. Почти цялата мебелировка бе от „Икеа“, с изключение на двата удобни скъпи фотьойла и малката масичка, които Ерика обикновено на шега определяше като „реверанс към потеклото ми“. Когато искаше да стане за малко от бюрото, Ерика често четеше в някой от фотьойлите с подгънати крака. Микаел погледна надолу към улица „Йотгатан“, където хората бързаха в мрака. Коледното пазаруване беше в разгара си.

— Предполагам, че ще ми мине — рече той. — Но в момента се чувствам така, сякаш са ми дръпнали един здрав пердах.

— Да, може и така да се каже. Всички се чувстваме като теб. Яне Далман си тръгна по-рано днес.

— Предполагам, че не е бил особено очарован от присъдата.

— Той не е от най-позитивно настроените хора.

Микаел поклати глава. Яне Далман бе помощник-редактор в „Милениум“ от девет месеца. Бе започнал работа точно в началото на аферата „Венерстрьом“ и се бе озовал в една редакция в криза. Микаел се опита да си спомни как с Ерика бяха обсъждали назначаването му. Той всъщност бе доста компетентен и бе работил по заместване както в ТТ, така и в различни вечерни вестници и „Екот“[26]. Но очевидно не обичаше да плува срещу течението. През изминалата година Микаел неведнъж бе съжалявал, задето бяха назначили Далман, който имаше дразнещия навик да гледа на всичко във възможно най-негативната светлина.

— Кристер обаждал ли се е? — попита Микаел, без да извърне очи от улицата.

Кристер Малм бе технически и художествен редактор и акционер в „Милениум“ наравно с Ерика и Микаел, но в момента бе на екскурзия в чужбина с приятеля си.

— Обади се. Праща ти поздрави.

— Той трябва да поеме поста на отговорен редактор.

— Стига, Мике! Като отговорен редактор трябва да си готов да получиш някой и друг шамар. Това е част от длъжностната характеристика.

— Да, така е. Но именно аз написах статията, която бе публикувана във вестника, на който съм отговорен редактор. Така че нещата стоят другояче. Тук става въпрос за лоша преценка.

Ерика Бергер усети как безпокойството, което я бе мъчило през целия ден, изригна с пълна сила. Последните седмици преди процеса Микаел Блумквист бе доста мрачен, но не изглеждаше толкова потиснат и примирен както сега, след загубата. Тя заобиколи бюрото, седна в скута му и обгърна шията му с ръце.

— Слушай сега, Микаел. И двамата с теб знаем как точно се развиха нещата. Аз съм също толкова отговорна, колкото и ти. Трябва да се справим с бурята.

— Няма никаква буря. Медиите ме разпънаха на кръст. Не мога да продължа да бъда отговорен редактор на „Милениум“. Доверието на хората във вестника е поставено на карта. Трябва да ограничим щетите. Разбираш това не по-зле от мен.

— Ако си мислиш, че ще ти позволя сам да поемеш цялата вина, то тогава не си ме опознал изобщо за всичките тези години.

— Знам точно как мислиш, Рики. Ти си изключително лоялна към колегите си. Ако зависеше от теб, щеше да се бориш с адвокатите на Венерстрьом, докато и ти самата не изгубиш доверието на хората. Трябва да постъпим разумно.

— А ти си мислиш, че е разумно да напуснеш „Милениум“, като нагласиш всичко да изглежда така, сякаш аз съм те уволнила?

— Говорили сме за това стотици пъти. Оцеляването на „Милениум“ сега зависи изцяло от теб. Кристер е страхотен професионалист, но също така е и проклет добряк, който е цар на снимките и дизайна, но няма ни най-малка представа как да се бори с милиардери. Това не е лъжица за неговата уста. За известно време трябва да напусна „Милениум“ като отговорен редактор, репортер и член на управителния съвет. Ти ще поемеш моя дял от акции. Венерстрьом е наясно, че знам какво е направил, и съм напълно убеден, че по всякакъв начин ще се опита да опропасти вестника, докато аз съм наблизо. Не можем да си го позволим.

— Но защо не обясниш публично какво се случи — риск печели, риск губи!

— Защото нямаме никакви доказателства и защото вече никой не ми вярва. Венерстрьом спечели този рунд. Всичко свърши. Приеми го.

— Окей. Уволнен си. Какво ще правиш сега?

— Имам нужда от почивка. Чувствам се напълно изтощен, съвсем изцеден, както се казва в днешно време. Мисля да се посветя на себе си известно време. После ще видим.

Ерика обви Микаел с ръце и притисна главата му към гърдите си. Прегърна го силно. Останаха мълчаливи известно време.

— Искаш ли компания тази вечер? — попита тя.

Микаел Блумквист кимна.

— Добре. Вече се обадих на Грингер и му казах, че ще пренощувам у вас.

Единствената светлина в стаята идваше от уличните лампи, които се отразяваха в прозореца. Когато Ерика заспа по някое време след два сутринта, Микаел продължи да лежи буден и да наблюдава профила й в полумрака. Одеялото покриваше тялото й малко над талията. Той гледаше гърдите й, които бавно се надигаха и спускаха. Бе се отпуснал, а заседналата в свитото му от страх гърло буца бе изчезнала. Ерика винаги му действаше така. Той знаеше, че има същото въздействие върху нея.

„Двайсет години“, помисли си Микаел. Толкова дълго бяха имали връзка. Що се отнасяше до него, щяха да продължат да се любят още двайсет. Най-малко. Никога не бяха опитали насериозно да скрият отношенията си. Той знаеше, че приятелите им шушукат зад гърбовете им и се чудят каква е точно връзката им. И двамата с Ерика даваха загадъчни отговори и игнорираха коментарите.

Бяха се запознали на един купон у техни общи познати. И двамата бяха втора година студенти по журналистика и всеки от тях имаше сериозна връзка. По време на купона бяха започнали да се свалят по-дръзко от обичайното. Флиртът им може би бе започнал като шега, Микаел не бе сигурен, но си размениха телефонните номера, преди да се разделят. И двамата знаеха, че ще преспят заедно. Осъществиха плановете си след една седмица, зад гърба на половинките си.

Микаел бе сигурен, че това не беше любов или поне не в традиционния смисъл на думата. Тя нямаше да прерасне в общо жилище, изплащане на заеми, коледни елхи и деца. На няколко пъти през осемдесетте, когато бяха оставали сами, обмисляха дали да не заживеят заедно. Той го бе искал. Ерика обаче винаги се бе отказвала в последния момент. Беше му обяснявала, че нямало да се получи и че не може да рискуват връзката си, като се влюбят един в друг.

Бяха единодушни, че отношенията им се крепят на секса или може би на сексуална мания, а Микаел често се бе чудил дали друга жена би могла да събуди у него същата безумна страст. Просто си пасваха страхотно в леглото. Връзката им напомняше на зависимост от хероин.

Понякога се срещаха толкова често, сякаш бяха истинска двойка, понякога минаваха седмици или месеци, преди отново да се видят. Но точно както алкохолиците се отправят към „Систем Булагет“[27] след период на въздържание, така и те се връщаха един към друг, за да се насладят на страстта си още по-силно.

Нещата обаче не вървяха. Такава връзка бе обречена да причинява болка. И той, и Ерика бяха оставили зад гърба си нарушени обещания и разбити връзки — неговият собствен брак беше рухнал, защото не можеше да устои на Ерика. Никога не бе лъгал съпругата си Моника за отношенията си с Ерика, но тя бе вярвала, че това ще приключи, когато се оженят и им се роди дете. Самата Ерика сключи брак с Грегер Бекман. Микаел също беше вярвал и през първите години на брака си се бе срещал с Ерика само по работа. След това основаха „Милениум“ и само след седмица всички добри намерения бяха забравени и те се любиха страстно върху бюрото й. Това постави началото на един мъчителен период. Микаел искаше да живее със семейството си и да вижда как дъщеря му расте, но същевременно изпитваше толкова силно влечение към Ерика, че не можеше да се контролира. Макар че вероятно би успял да се справи, стига да бе поискал. Точно както Лисбет Саландер бе предположила, Моника беше сложила край на връзката им заради вечните му изневери.

Странно защо, но Грегер Бекман бе приел техните отношения. Ерика никога не бе крила връзката си с Микаел и веднага разказа на съпруга си, че отново са започнали да се виждат. Може би се искаше да притежаваш душа на творец, за да се справиш с подобна ситуация, да си дотолкова погълнат от собственото си творчество или пък от самия себе си, че да не реагираш, когато съпругата ти остава да пренощува в леглото на друг и дори разпределя отпуската си така, че да може да прекара по някоя и друга седмица с любовника си в хижата му в Сандхамн. Микаел не харесваше особено Грегер и така и не успя да проумее любовта на Ерика към него. Но се радваше, че съпругът й няма нищо против тя да обича двама мъже едновременно.

Освен това Микаел подозираше, че за Грегер връзката на жена му с друг мъж бе като екзотична подправка за брака им. Никога не го бяха обсъждали.

Микаел не можеше да заспи и към четири часа се отказа да опитва повече. Седна в кухнята и още веднъж прочете присъдата от началото до края. След всичко случило се имаше усещането, че срещата край Архолма бе донякъде съдбовна. Така и не можеше да прецени дали Роберт Линдберг му бе разкрил измамата на Венерстрьом само за да сподели с него интересна история под сурдинка, или пък действително искаше истината за нея да излезе наяве.

Вътрешният глас на Микаел му подсказваше, че трябва да е първото, но и не можеше да изключи възможността Роберт да има лични или користни подбуди да навреди на Венерстрьом. Може би просто се бе възползвал от шанса, че на лодката му се намира един журналист, готов да го изслуша. Роберт не бе чак толкова пиян, защото в решителния момент беше впил очи в Микаел и го бе накарал да произнесе магическите думи, които го превръщаха от клюкар в анонимен информатор. Следователно за Роберт нямаше значение какво щеше да разкаже, тъй като Микаел никога не би могъл да разкрие, че именно той му бе дал информацията.

Едно обаче беше ясно. Ако срещата край Архолма бе организирана от някой заговорник с цел да събуди интереса на Микаел, то Роберт се бе справил отлично. Но всъщност тя беше съвсем случайна.

Роберт не би могъл да подозира за ненавистта, която Микаел изпитваше към хора като Ханс-Ерик Венерстрьом. След дългогодишната си практика като икономически журналист Микаел беше твърдо убеден, че сред директорите на банки и известни компании нямаше нито един, който да не бе мошеник.

Микаел никога не бе чувал за Лисбет Саландер и живееше в щастливо неведение за доклада й от тази сутрин. Но ако го беше чул, вероятно щеше да кимне одобрително на твърдението й, че нескритото му презрение към икономистите не бе израз на радикални леви политически убеждения. Микаел не бе напълно пасивен политически, но питаеше дълбоко недоверие към всякакви политически доктрини. На изборите през 1982 година, единственият път, когато гласува, пусна бюлетина за социалдемократите, но не поради вътрешна убеденост, че точно те трябва да управляват страната, а защото не можеше да си представи по-лоша перспектива от следващ тригодишен мандат на Йоста Буман като финансов министър и Торбьорн Фелдин или Ула Улестне като министър-председател. Следователно той бе подкрепил Улоф Палме без особен ентусиазъм, но всичко завърши с убийството на министър-председателя и скандала около „Буфош“ и теориите на Ебе Карлсон[28].

Ненавистта на Микаел към икономическите журналисти се основаваше върху нещо според него съвсем прозаично — морала. Всичко бе съвсем ясно. Банков директор, който пропилява стотици милиони в резултат на безумни борсови операции, би трябвало да загуби работата си. Директор на компания, който се занимава с офшорни сделки, би трябвало да лежи зад решетките. Хазяин, който принуждава младежи да плащат на черно за една стая с тоалетна, би трябвало да бъде обесен и заплют.

Микаел Блумквист смяташе, че икономическите журналисти трябва да разследват и изобличават онези финансови акули, които предизвикват кризи чрез покачване на лихвите или пропиляват парите на дребните капиталовложители в безразсъдни сделки с акции на интернет компании. Той смяташе, че истинското призвание на всеки журналист е да разследва директорите на компании също толкова безкомпромисно и усърдно, както политическите репортери дебнат министрите и депутатите в очакване те да сбъркат. На един политически репортер никога нямаше да му мине през ума да превърне някой партиен лидер в икона и Микаел изобщо не можеше да проумее защо толкова икономически журналисти от най-важните медии в страната се отнасят към посредствени финансови лъвове като към рок звезди.

Тази донякъде странна за света на икономическите журналисти позиция доста пъти бе предизвиквала бурни конфликти между него и колегите му и бе станала причина за непримиримата му вражда с Уилям Борг. Микаел бе надигнал глас и отправил критики към колегите си, че са изменили на призванието си и само гледат как да бъдат в угода на финансовите лъвове. Ролята на критикуващ обществения ред журналист определено бе донесла на Микаел престиж и го бе превърнала в устат гост в телевизионните предавания — именно него канеха за коментар, когато хванеха някой директор със златен парашут за милиарди крони. Освен това обаче му бе навлякла куп ожесточени врагове.

На Микаел не му бе трудно да си представи как в някои редакции тази вечер гърмяха шампанско.

Ерика гледаше по същия начин на ролята на журналиста и двамата с Микаел бяха мечтали за създаването на вестник с подобна насоченост още докато следваха във Факултета по журналистика.

Микаел не можеше да си представи по-добър началник от Ерика. Тя бе отличен организатор и се отнасяше към служителите си с топлота и доверие, като същевременно бе изключително твърда, когато се наложеше. Най-важното й качество обаче бе безупречният й инстинкт, с който определяше съдържанието на всеки брой. С Микаел доста често имаха разногласия и дори стигаха до препирня, но въпреки това си вярваха безрезервно и бяха непобедими като екип. Той бе работникът, който изнамираше историята, а тя я пакетираше и пускаше на пазара.

„Милениум“ беше тяхно съвместно творение, което обаче щеше да си остане само мечта, ако не бе умението й да намира средства. Работарчето и момичето от висшата класа в страхотен екип. Ерика произхождаше от богато семейство. Тя бе осигурила финансовия гръбнак и бе убедила баща си и познатите си да вложат значителни суми в проекта.

Микаел често се чудеше защо Ерика бе взела присърце идеята за „Милениум“. Да, тя беше един от акционерите, дори мажоритарен собственик и редактор на вестник, което й осигуряваше престиж и журналистическа свобода, каквито не би получила другаде. За разлика от Микаел, след дипломирането си тя се бе насочила към телевизията. Бе умна, умееше да се справя с конкуренцията, а и камерата я обичаше. Освен това имаше доста контакти сред чиновниците на различни нива. Ако беше продължила в тази сфера, безспорно щеше да се сдобие с високоплатено ръководно място в някой канал. Вместо това тя съзнателно бе избрала да напусне и да заложи на „Милениум“. Това бе един изключително рискован проект, който стартира в тясно и окаяно мазе в квартал „Мидсъмъркрансен“, но постепенно набра сила и през 1991 година позволи на основателите си да се преместят в далеч по-просторния и приятен офис на улица „Йотгатабакен“ в Сьодермалм.

Ерика убеди дори Кристер Малм да стане акционер във вестника; той бе известен гей ексхибиционист, който от време на време се появяваше с половинката си в рубриките „На гости на…“ и често присъстваше на развлекателните страници. Медийният интерес към него се зароди, след като заживя с Арнолд Магнусон, наричан още Арн — актьор, играл на сцената на „Драматен“[29], който обаче проби, след като се съгласи да участва в риалити шоу. След излъчването му Кристер и Арн неизменно присъстваха в медийното пространство като роман с продължение.

Вече трийсет и шест годишен, Кристер Малм бе уважаван професионален фотограф и дизайнер, благодарение на когото „Милениум“ се сдоби с модерно и атрактивно графично оформление. Той имаше собствена фирма, чийто офис се помещаваше на един етаж с редакцията на вестника, и работеше по него една седмица в месеца.

Екипът на „Милениум“ се състоеше от още двама служители на пълен щат, трима на непълен работен ден и един постоянен практикант. Това бе един от вестниците, които никога не излизаха на печалба, но за сметка на това притежаваха престиж и усърдни служители.

„Милениум“ не бе печелившо начинание, но винаги успяваше да покрие разходите си, а тиражът и приходите от реклама непрекъснато се покачваха. До този момент вестникът бе имал реноме на дързък и благонадежден радетел на истината.

Сега обаче ситуацията вероятно щеше да се промени. Микаел прочете краткото комюнике, което с Ерика бяха съставили по-рано вечерта и което бързо бе влязло в бюлетина на ТТ и дори бе публикувано на интернет страницата на вестник „Афтонбладет“.

ОСЪДЕН РЕПОРТЕР НАПУСКА „МИЛЕНИУМ“

Стокхолм (ТТ). Ерика Бергер, главен редактор и мажоритарен собственик на периодичното издание „Милениум“, съобщи, че журналистът Микаел Блумквист напуска поста си като отговорен редактор.

„Микаел Блумквист напуска «Милениум» по собствено желание. Той се чувства изтощен от скорошните драматични събития и има нужда от почивка“, сподели Ерика Бергер, която поема и задълженията на отговорен редактор.

През 1990 година Микаел Блумквист става един от основателите на периодичното издание „Милениум“. Ерика Бергер не вярва, че така наречената афера „Венерстрьом“ ще има отражение върху бъдещето на вестника.

„Вестникът ще излезе по график следващия месец, съобщи Ерика Бергер, Микаел Блумквист изигра важна роля за развитието на «Милениум», но сега обръщаме нова страница.“

Ерика Бергер сподели, че според нея аферата „Венерстрьом“ е резултат от злощастно стечение на обстоятелствата. Тя изрази съжаление за причиненото неудобство на Ханс-Ерик Венерстрьом. Микаел Блумквист не бе открит за коментар.

— Мисля, че е ужасно — бе казала Ерика, преди да изпратят комюникето по електронната поща. — Повечето хора ще си направят извода, че ти си некомпетентен идиот, а аз — безчувствена кучка, която се възползва от случая, за да ти забие нож в гърба.

— Предвид всички клюки, които и бездруго се разнасят за нас, поне приятелите ни ще имат с какво ново да си начешат езиците — бе опитал да се пошегува Микаел. На нея обаче изобщо не й беше смешно.

— Нямам резервен план, но продължавам да мисля, че грешим.

— Това е единственото решение — бе възразил Микаел. — Всичко ще загуби смисъл, ако вестникът фалира. Много добре знаеш, че постъпленията ни така или иначе значително ще намалеят. Какво стана всъщност с онази компютърна компания?

Тя бе въздъхнала.

— Нищо. Обадиха се тази сутрин, за да ни съобщят, че се отказват от рекламата в януарския брой.

— А и Венерстрьом притежава значителен пакет акции в нея. Това не е случайно.

— Не, но можем да открием други рекламодатели. Венерстрьом може и да е финансов магнат, но не притежава целия свят. Ние също имаме връзки.

Микаел бе обвил Ерика с ръка и я бе притиснал към себе си.

— Един ден така ще заковем Ханс-Ерик Венерстрьом, че „Уолстрийт“ ще се разтресе. Но няма да е сега. Трябва да отклоним вниманието от „Милениум“. Не можем да рискуваме да изгубим цялото доверие във вестника.

— Всичко това ми е известно, но този мним разкол между нас ме превръща в проклета кучка, а теб поставя в неизгодно положение.

— Рики, докато си вярваме един на друг, имаме шанс. Но трябва да се съобразяваме с обстоятелствата и сега е време за отбой.

Тя с нежелание бе признала, че в мрачните му заключения все пак има известна логика.

Глава 4

Понеделник, 23 декември — четвъртък, 26 декември

Ерика остана при Микаел Блумквист през уикенда. Общо взето, напускаха леглото само за да отидат до тоалетната и да се нахранят, но се любеха през цялото време. Часове наред лежаха с крака един към друг и обсъждаха бъдещето, преценяваха последствията, възможностите и рисковете. После дойде понеделник, денят преди Бъдни вечер, и Ерика го целуна за довиждане с думите until the next time[30] и се върна при мъжа си.

Микаел прекара понеделника, като първо изми чиниите, след това изчисти, а накрая се отправи към редакцията, за да освободи кабинета си. Нямаше никакво намерение да напуска завинаги вестника, но най-накрая бе успял да убеди Ерика колко е важно за „Милениум“ известно време да не бъде асоцииран с Микаел Блумквист. За момента смяташе да работи от апартамента си на улица „Белмансгатан“.

В редакцията нямаше никого. Служителите бяха в коледна ваканция. Той подреждаше документите и книгите си в един кашон, когато телефонът звънна.

— Мога ли да разговарям с Микаел Блумквист? — попита ведър непознат глас.

— На телефона.

— Извинете, че ви безпокоя преди празниците. Казвам се Дирх Фроде.

Микаел автоматично записа името и часа.

— Аз съм адвокат. Един от клиентите ми много би искал да разговаря с вас.

— Ами предайте му да ми се обади.

— Искам да кажа, че би искал да се срещнете лично.

— Окей, запазете си час и го изпратете в редакцията. Само че трябва да побързате, защото вече си разчиствам бюрото.

— Клиентът ми предпочита вие да го посетите. Той живее в Хедестад — на три часа път оттук с влак.

Микаел спря да сортира документите си. Масмедиите имат уникалната способност да привличат всевъзможни луди, които искат да доставят безумни сведения. Няма вестникарска редакция в света, която да не е получавала обаждания от уфолози, графолози, сциентолози, параноици и всякакви люде, които се занимават с теории на конспирацията.

Микаел веднъж присъства на лекция на писателя Карл Алвар Нилсон в АБФ[31] по случай годишнина от убийството на министър-председателя Улоф Палме. Лекцията бе изключително сериозна, а сред присъстващите беше дори Ленарт Будстрьом, както и други стари приятели на Палме. Наред с тях имаше и куп любители на мистерии. Като например една жена на около четирийсет, която хвана микрофона по време на задължителната пауза за задаване на въпроси, след което сниши глас и зашепна едва чуто. Това само по себе си обещаваше интересна развръзка и никой не остана особено изненадан, като я чу да казва: „Аз знам кой уби Улоф Палме.“ От трибуната й отвърнаха иронично, че ако действително притежава подобна сензационна информация, то би било в интерес на всички веднага да я сподели с разследващите случая органи. Жената веднага прошепна в отговор, че не би могла да го стори, защото било твърде рисковано.

Микаел се чудеше дали Дирх Фроде не бе поредният духовит радетел на истината, който възнамеряваше да му разкрие в коя тайна лудница Сепо[32] извършва експерименти върху начините за контрол на съзнанието.

— Аз не правя посещения по домовете — отвърна Микаел дръпнато.

— В такъв случай се надявам, че ще успея да ви убедя да направите изключение. Клиентът ми е над осемдесетгодишен и едно пътуване до Стокхолм би било твърде изморително за него. Ако продължите да настоявате, разбира се, ще измислим нещо, но, честно казано, би било по-добре, ако бъдете така добър и…

— Кой е клиентът ви?

— Предполагам, че сте чували името му във връзка с работата си. Хенрик Вангер.

Микаел потресен се облегна назад. Хенрик Вангер — естествено, че знаеше кой е. Индустриалец и бивш главен директор на концерна „Вангер“, чиято дейност в миналото обхващаше дъскорезници, гори, мини, стомана, металопреработвателна промишленост, текстилни изделия, производство и експорт. Хенрик Вангер бе едно от най-големите имена от сферата на индустрията на своето време, бе известен като честен старомоден патриарх, който не свежда глава пред трудностите. Той бе един от стожерите на шведската индустрия, могъщ представител на старата школа като Матс Карлгрен от „МоДо“ и Ханс Вертен от добрата стара „Електролукс“. Гръбнакът на индустрията на шведската социална държава и така нататък.

През последните двайсет години обаче концернът „Вангер“, чиято дейност все още бе семеен бизнес, стана жертва на структурна рационализация, борсови и банкови кризи, конкуренция от Азия, намален износ и други злощастни събития, които го върнаха много назад. Днес начело на компанията стоеше Мартин Вангер. Микаел асоциираше това име с един нисък закръглен мъж с буйна коса, когото бе зървал от време на време по телевизията, но не познаваше особено добре. Вече сигурно имаше двайсет години, откакто Хенрик Вангер се бе оттеглил, а Микаел дори не знаеше дали бе жив.

— Защо Хенрик Вангер иска да се срещне с мен? — попита съвсем естествено Микаел.

— Съжалявам. Аз съм адвокат на Хенрик Вангер от много години, но той сам трябва да ви обясни какво иска. Мога да ви кажа обаче, че той би желал да говори с вас за работа.

— Работа? Нямам ни най-малко желание да започна работа за компания „Вангер“. Да не би да имат нужда от пресаташе?

— Не става въпрос за такава работа. Не знам как точно да го кажа, но Хенрик Вангер изключително много държи да се срещне и консултира с вас по един личен въпрос.

— Думите ви са повече от двусмислени.

— Съжалявам. Има ли някакъв начин да ви убедя да посетите Хедестад? Ние, разбира се, ще покрием пътните ви разноски и ще ви заплатим приемлив хонорар.

— Обаждате се в малко неподходящ момент. Имам да свърша някои неща… А и предполагам, че сте прочели заглавията от последните дни.

— Аферата „Венерстрьом“? — изсмя се внезапно Дирх Фроде в другия край на линията. — Да, тя определено е забавна. Но ако трябва да бъдем честни, именно цялата олелия покрай процеса насочи Хенрик Вангер към вас.

— Така ли? И кога точно Хенрик Вангер би искал да го посетя? — поинтересува се Микаел.

— Колкото се може по-скоро. Утре е Бъдни вечер и предполагам, че няма да искате да работите. Какво ще кажете за 26 декември? Или в някой от дните между Коледа и Нова година?

— Значи работата не търпи отлагане. Съжалявам, но ако не ми дадете някакво приемливо обяснение за характера на това посещение…

— Моля ви, уверявам ви, че поканата е напълно сериозна. Хенрик Вангер иска да се консултира единствено с вас и с никого другиго. Би желал да ви възложи една задача срещу заплащане, ако проявите интерес. Аз съм само посредник. Той сам трябва да ви обясни за какво става въпрос.

— Това е един от най-абсурдните разговори, които съм водил напоследък. Нека да си помисля. Как мога да се свържа с вас?

Микаел остана седнал, след като затвори телефона, и се загледа в купчината боклук на бюрото. Изобщо не можеше да проумее защо Хенрик Вангер ще иска да се среща с него. Микаел всъщност не изгаряше от желание да пътува до Хедестад, но адвокат Фроде успя да събуди любопитството му.

Той включи компютъра си, отвори страницата www.google.com и написа в полето за търсене „компания «Вангер»“. Получи стотици резултати — „Вангер“ може и да не бе един от водещите концерни, но въпреки това името му се срещаше почти всеки ден в пресата. Микаел запази дузина статии, които анализираха компанията, след което вписа последователно в карето за търсене имената на Дирх Фроде, Хенрик Вангер и Мартин Вангер.

Мартин Вангер присъстваше в интернет пространството в ролята си на настоящ изпълнителен директор на компанията „Вангер“. Адвокат Дирх Фроде бягаше от популярността, бе член на ръководството на голф клуба на Хедестад. Името му се свързваше още с дейността на „Ротари“. Хенрик Вангер се споменаваше изключително в текстове, които описваха историята на компанията „Вангер“, с едно изключение. Местният вестник „Хедестадс курирен“ бе решил преди две години да уважи бившия индустриален магнат по случай рождения му ден и един от репортерите бе направил кратък портрет. Микаел принтира няколко от текстовете, които му се струваха по-важни, и накрая получи папка от петдесет страници. След това доразчисти бюрото си, прибра всичко в кашоните и тръгна към къщи. Не бе сигурен кога и дали някога щеше да се върне.

Лисбет Саландер прекара Бъдни вечер в санаториума „Епелвикен“ в Упландс-Висбю. Носеше със себе си тоалетна вода на Диор и английски кейк от „Аленс“[33] за подарък. Пиеше кафе и наблюдаваше четирийсет и шест годишната жена, която непохватно се опитваше да развърже панделката на коледния подарък. Саландер я гледаше нежно, но продължаваше да я изпълва недоумение, че непознатата жена пред нея бе майка й. Колкото и да се опитваше, не можеше да открие дори най-малка прилика нито в характера й, нито във външния й вид.

Накрая майка й се предаде и погледна безпомощно пакета. Бе имала и по-добри дни от днешния. Лисбет Саландер побутна към нея ножицата, която през цялото време бе лежала на видно място на масата, а жената изведнъж грейна, сякаш се бе събудила от сън.

— Сигурно мислиш, че съм глупава.

— Не, мамо. Не си глупава. Просто животът е несправедлив.

— Виждала ли си сестра си?

— Не, от доста време не съм.

— Тя никога не ме посещава.

— Знам, мамо. И при мен не идва.

— Работиш ли?

— Да. Справям се добре.

— Къде живееш? Не знам дори къде живееш.

— В стария ти апартамент на улица „Лундгатан“. Нанесох се там преди няколко години. Прехвърлиха го на мое име.

— Може би през лятото ще мога да ти дойда на гости.

— Да, през лятото.

Майка й най-накрая успя да отвори коледния подарък и подуши щастливо парфюма.

— Благодаря, Камила — рече тя.

— Лисбет. Аз съм Лисбет. Камила е сестра ми.

Майка й се притесни. Лисбет Саландер й предложи да отидат до стаята с телевизора.

На Бъдни вечер Микаел Блумквист прекара часа на Доналд Дък по телевизията с дъщеря си Пернила в Сулентуна — в дома на бившата си съпруга Моника и новия й мъж. Носеше коледен подарък на Пернила. С Моника обсъдиха въпроса и решиха да й подарят „Айпод“, вид mp3-плейър, не по-голям от кибритена кутийка, който можеше да побере цялата колекция дискове на Пернила, която никак не беше малка. Беше доста скъп подарък.

Баща и дъщеря прекараха един час заедно в стаята й на втория етаж. Микаел се бе развел с майката на Пернила, когато тя беше само на пет, а на седем години детето вече имаше доведен баща. Не че Микаел отбягваше да контактува с нея — Пернила му ходеше на гости един-два пъти месечно, а освен това оставаше за по една седмица в хижата в Сандхамн. Не че и Моника се опитваше да пречи на срещите им или пък Пернила се чувстваше зле в компанията на баща си — даже напротив, винаги се разбираха прекрасно, когато бяха заедно. Но Микаел бе оставил дъщеря си да прецени колко често иска да го вижда, особено след като Моника се омъжи повторно. Дори бяха прекъснали връзките за доста дълго, след като тя навърши тринайсет, а срещите им отново бяха зачестили през последните две години.

Дъщеря му бе следила процеса без грам съмнение в правотата на думите на Микаел — той бе невинен, но нямаше как да го докаже.

Разказа му за едно момче от съседния клас в гимназията, с което евентуално би могла да тръгне, и го изненада, като сподели, че е станала член на местна църква и се определя като вярваща. Микаел се въздържа от коментари.

Предложиха му да остане за вечеря, но той отказа; вече бе обещал на сестра си да прекара Бъдни вечер със семейството й в къщата им в квартала на юпитата край Стекет.

Същата сутрин бе получил покана и от Ерика да празнува Коледа с нея и мъжа й в Салтшобаден. Той обаче бе отказал с абсолютната убеденост, че въпреки благосклонното си отношение към драматичния им любовен триъгълник Грегер Бекман не би могъл се примири с всичко, а Микаел нямаше ни най-малко желание да проверява докъде се простира границата на търпението му. Ерика бе възразила с думите, че именно съпругът й бил предложил да го поканят, и го подразни, че не му стиска да участва в истинска тройка. Микаел се бе разсмял — Ерика знаеше, че той бе стопроцентово хетеросексуален, и предложението й всъщност бе шега. Въпреки това решението на Микаел да не прекара Бъдни вечер на интимно тържество със съпруга на любовницата си бе непоклатимо.

И така той почука на вратата на сестра си Аника Блумквист, по мъж Джианини, точно когато двете й деца, съпругът й с италианско потекло и цял взвод роднини от негова страна се канеха да нарежат коледната шунка. Цял следобед Микаел трябваше да отговаря на въпроси за процеса и да изслушва най-различни добронамерени, но напълно безсмислени съвети.

Единственият човек, който не коментираше присъдата, бе сестрата на Микаел. Но пък, от друга страна, тя беше единственият адвокат в стаята. Аника бе завършила Юридическия факултет, след което в продължение на няколко години бе работила като практикант в съда, а впоследствие и като помощник-прокурор, преди да отворят с няколко приятели собствено адвокатско бюро на „Кунгсхолмен“. Беше специализирала семейно право и Микаел така и не усети кога по-малката му сестра бе започнала да се появява в различни вестници и да взема участие в телевизионни дебати в ролята на всеизвестна феминистка и защитник на правата на жените. Тя често представляваше жени, преследвани или заплашвани от законните си съпрузи или гаджетата си.

Докато Микаел й помагаше да сервира кафето, тя сложи ръка върху неговата и го попита как се чувства. Той й обясни, че се чувства ужасно.

— Тогава следващия път се довери на истински адвокат — рече му тя.

— В този случай нямаше никакво значение кой ми е адвокат.

— Какво стана в действителност?

— Хайде да го оставим за друг път, сестричке.

Тя го прегърна и го целуна по бузата, след което взе коледния сладкиш и кафените чаши и излезе от стаята.

Към седем часа Микаел се извини и попита дали може да използва телефона в кухнята. Обади се на Дирх Фроде, около него се чуваха сума ти гласове.

— Весела Коледа — поздрави го Фроде. — Взехте ли решение?

— В момента нямам друго занимание, а и вие успяхте да събудите любопитството ми. Ще дойда на 26 декември, ако е удобно.

— Чудесно, чудесно. Само да знаехте колко ме зарадва решението ви. Извинете ме, децата и внуците ми са на гости и едва ви чувам. Може ли да ви се обадя утре, за да се уговорим за час?

Микаел Блумквист съжали за решението си още преди края на вечерта, но му се стори твърде сложно да се обажда и да отменя уговорката, така че на 26 декември се качи на влака и потегли на север. Микаел имаше книжка, но така и не си купи кола.

Фроде се оказа прав, че пътуването не бе кой знае колко дълго. Микаел подмина град Упсала, след който се заниза рядката върволица от малки промишлени градчета покрай крайбрежието на Норланд. Хедестад бе от най-малките, на един час път северно от Йевле.

През нощта срещу 26 декември се бе развихрила снежна буря, но после времето се беше прояснило. Когато Микаел слезе на перона, го блъсна леденостуден въздух. Той веднага осъзна, че се бе облякъл твърде леко за времето през зимата в Норланд, но Дирх Фроде знаеше как изглежда и прояви добрината да го намери още на перона и бързо да го отведе до един топъл мерцедес. Почистването на снега в Хедестад се вихреше с пълна сила, а Фроде лавираше между високи снежни преспи. Снегът създаваше екзотика, която липсваше на Стокхолм, и Микаел имаше чувството, че бе попаднал в друг свят. Въпреки това той бе само на три часа път от площад „Сергел“[34]. Микаел хвърли един поглед на адвоката. Мъжът имаше кокалесто лице, рядка бяла, късо подстригана коса, голям нос и очила с дебели стъкла.

— За първи път ли сте в Хедестад? — попита Фроде.

Микаел кимна.

— Стар промишлен град с пристанище. Не е особено голям, само двайсет и четири хиляди жители. Хората обаче се чувстват добре тук. Хенрик живее в Хедебю, точно до южния подстъп към града.

— И вие ли живеете тук? — попита Микаел.

— Така се получи. Аз съм родом от Сконе, но започнах работа при Вангер веднага след като завърших, през 1962 година. Аз съм корпоративен адвокат, с годините с Хенрик станахме и приятели. Днес всъщност съм пенсионер, а Хенрик е единственият ми клиент. Той, разбира се, също е пенсионер и не се нуждае особено често от услугите ми.

— Само когато иска да си уреди среща с журналисти със съмнителна слава.

— Не се подценявайте. Не сте единственият, който е загубил битка с Ханс-Ерик Венерстрьом.

Микаел погледна косо Фроде, не бе сигурен как трябва да тълкува тази реплика.

— Да не би тази покана да има нещо общо с Венерстрьом? — попита той.

— Не — отвърна Фроде. — Не може да се каже обаче, че Хенрик Вангер принадлежи към приятелския кръг на Венерстрьом, така че той проследи с интерес процеса. Но иска да се срещне с вас по друг повод.

— За който не искате да ми разкажете.

— Не е моя работа да ви разказвам. Предвидили сме, че ще нощувате в дома на Хенрик Вангер. Но ако предпочитате, можем да ви запазим стая в хотел „Стура хотелет“ в центъра.

— Няма нужда, може дори да се кача на вечерния влак за Стокхолм.

Пътят към Хедебю все още не бе разчистен, така че Фроде маневрираше с колата по заледени следи от гуми. Градчето представляваше съхранено кътче от промишлено селище с дървени постройки край бреговете на Ботническия залив. В околностите му имаше по-модерни и големи къщи. То се простираше не само на сушата, но и на един хълмист остров, до който се стигаше по мост. На брега, точно до подпорите на моста, имаше малка бяла каменна църква, а срещу нея светеше старомодна реклама със следния текст: „Кафене и пекарница Сузане“. Фроде продължи напред още стотина метра и зави наляво в един току-що почистен от снега двор пред каменна къща. Тя бе твърде малка за феодално имение, но значително по-голяма от останалите постройки и нямаше никакво съмнение, че именно тук живееше собственикът.

— Това е имението на Вангер — рече Дирх Фроде. — Някога кипеше от живот, но днес къщата е дом единствено на Хенрик и една икономка. Има предостатъчно гостни стаи.

Те слязоха от колата. Фроде му даде знак с ръка да вървят на север.

— Традицията повелява тук да живее директорът на концерна „Вангер“, но Мартин Вангер искаше нещо по-модерно и затова построи къщата в края на носа.

Микаел се огледа наоколо. Не можеше да престане да се чуди каква лудост го бе прихванала, че да приеме поканата на адвокат Фроде. Той реши да се върне в Стокхолм още същата вечер, ако е възможно. Пред входа имаше стъпало, но външната врата се отвори, преди да успеят да стигнат до нея. Микаел веднага позна Хенрик Вангер благодарение на снимките в интернет.

Той бе по-млад от тях, но все още изглеждаше изненадващо жизнен за човек на осемдесет и две години. Тялото му бе жилесто, със строго грубо лице и гъста сресана назад бяла коса — явно в рода му нямаше плешиви. Носеше добре изгладен тъмен панталон, бяла риза и вехта кафява жилетка. Имаше малък мустак и тънки извити вежди.

— Аз съм Хенрик Вангер — поздрави той. — Благодаря, че приехте поканата да ме посетите.

— Здравейте. Да, тя бе доста изненадваща.

— Влезте вътре на топло. Приготвил съм едната стая за гости. Искате ли да се освежите малко? Ще вечеряме по-късно. Това е Ана Нюгрен, тя се грижи за мен.

Микаел стисна набързо ръката на ниска жена над шейсетте, която взе палтото му и го закачи в един гардероб. Тя предложи на Микаел пантофи заради течението под вратите.

Микаел благодари и веднага се обърна към Хенрик Вангер.

— Не съм сигурен, че ще остана за вечеря. Зависи от малката ви игричка.

Хенрик Вангер и Дирх Фроде се спогледаха. Двамата мъже се разбираха без думи, по някакъв непонятен за Микаел начин.

— Мисля, че е време да ви оставя — каза Дирх Фроде. — Трябва да се прибирам и да укротя внуците, преди да са съборили къщата.

Той се обърна към Микаел.

— Аз живея от другата страна на моста, като свърнете надясно. На пет минути пеша оттук. Третата къща до водата, след сладкарницата. Ако имате нужда от мен, просто ми позвънете.

Микаел използва случая да пъхне ръка в джоба на палтото си и да пусне касетофона. „Не, не съм параноичен!“ Той нямаше представа какво иска Хенрик Вангер, но след спора с Ханс-Ерик Венерстрьом от последната година искаше да има информация черно на бяло за всички странни случки от живота си, а внезапната покана да дойде в Хедестад определено спадаше към тази категория.

Бившият промишлен лъв потупа Дирх Фроде по рамото за довиждане, затвори външната врата и насочи цялото си внимание към Микаел.

— В такъв случай е най-добре да започна. Това не е игра. Искам да говоря с вас, но това, което имам да кажа, ще отнеме малко повече време. Искам да ви помоля първо да ме изслушате и чак тогава да решите. Вие сте журналист и аз искам да ви наема за едно разследване. Ана е сервирала кафе в кабинета ми на втория етаж.

Микаел последва Хенрик Вангер. Влязоха в правоъгълен кабинет, около четирийсет квадратни метра, точно под фронтона. Едната дълга стена бе закрита от десетметрова секция, която стигаше от пода до тавана. Книгите по рафтовете й представляваха невероятна смесица от художествена литература, биографии, исторически творби и справочници по търговия и промишленост. Имаше още и папки формат А4. Книгите не бяха подредени по определен ред. Явно библиотеката не бе просто за красота и Микаел си направи извода, че Хенрик Вангер бе четящ човек. Пред другата дълга стена имаше тъмно дъбово бюро, обърнато с лице към стаята. Над него висяха множество картини с хербаризирани цветя, педантично подредени в равни редове.

От прозореца на фронтона се откриваше изглед към моста и църквата. В стаята имаше още гарнитура с маса за сервиране, на която Ана бе подредила порцеланови чаши, термос и домашно изпечени кифлички и сладкиши.

Хенрик Вангер го покани с ръка да седне, но Микаел се престори, че не разбира. Вместо това, изпълнен с любопитство, се разходи из стаята, като първо разгледа библиотеката, а след това и стената с картините. Бюрото бе почти празно, имаше само няколко листа на купчина. Съвсем на ръба му бе поставена рамка със снимка на младо тъмнокосо момиче. То бе красиво, със закачлив блясък в очите. „Една млада дама, която съвсем скоро ще стане опасна“, помисли си Микаел. Очевидно снимката бе направена по повод на първото й причастие и явно беше стояла на бюрото в продължение на много години, защото вече бе избеляла. Микаел изведнъж усети, че Хенрик Вангер го наблюдаваше.

— Спомняш ли си я, Микаел? — попита той.

— Да си я спомням? — вдигна вежди Микаел.

— Да, ти си я срещал. Всъщност това не е първият път, в който влизаш в тази стая.

Микаел се огледа и поклати глава.

— Не, пък и как ли би могъл да си спомняш. Аз познавах баща ти. Кърт Блумквист работи за мен като електротехник и машинен инженер на няколко пъти през петдесетте и шейсетте години. Той бе много способен мъж. Ти прекара тук цялото лято на шейсет и трета, докато сменяхме машинното оборудване на хартиената фабрика тук, в Хедестад. Бе трудно да намерим дом за семейството ти и решихме проблема, като ви настанихме в малката дървена къщичка от другата страна на пътя. Можеш да я видиш от прозореца.

Хенрик Вангер се приближи до бюрото и взе снимката.

— Това е Хариет Вангер, внучка на брат ми Ричард Вангер. Тя те гледаше от време на време през лятото. Тогава бе двегодишен и караше третата. А може да си бил и на три, не помня. Тя бе на дванайсет.

— Моля да ме извините, но не си спомням нищо от това.

Микаел дори не бе напълно убеден, че Хенрик Вангер казва истината.

— Разбирам. Аз обаче те помня. Ти търчеше по целия двор с Хариет по петите. Чувах плача ти, когато се спънеше и паднеше. Спомням си, че веднъж ти подарих една играчка, жълт тенекиен трактор, с който аз самият си бях играл като дете, а ти направо го обожаваше. Мисля, че не бъркам цвета.

Микаел изведнъж изстина. Той всъщност помнеше жълтия трактор. Когато порасна, го държеше за красота на етажерката в стаята си.

— Спомняш ли си? Помниш ли играчката?

— Да. Може би ще се зарадвате, като ви кажа, че този трактор още е невредим и се намира в Музея на играчките на площад „Марияторйет“ в Стокхолм. Дарих го преди десет години, когато събираха стари оригинални играчки.

— Наистина ли? — Хенрик Вангер се разсмя щастливо. — Нека ти покажа…

Възрастният мъж отиде до секцията и извади от един от по-долните рафтове фотоалбум. Микаел забеляза, че му бе трудно да се навежда и бе принуден да се подпре на етажерката, за да се изправи. Хенрик Вангер му направи знак с ръка да седне на дивана, докато той разлистваше албума. Явно търсеше нещо конкретно и почти веднага остави албума на масичката. Посочи една черно-бяла любителска снимка, в долния край на която се виждаше сянката на фотографа. На преден план имаше малко светло момченце с къси панталонки, което се бе втренчило в апарата с учуден и леко уплашен поглед.

— Това си ти през онова лято. Родителите ти се виждат на заден план, седнали на градинските мебели. Майка ти закрива леко Хариет, а момчето отляво на баща ти е брат й — Мартин Вангер, който днес управлява концерна.

Микаел веднага позна родителите си. Личеше си, че майка му е бременна, сестра му скоро щеше да се роди. Той гледаше снимката със смесени чувства, а Хенрик Вангер му наля кафе и побутна към него чинията с кифличките.

— Знам, че баща ти е покойник. А майка ти — тя жива ли е още?

— Не — отвърна Микаел. — Почина преди три години.

— Тя бе приятна жена. Отлично си я спомням.

— Сигурен съм, че не ме повикахте тук, за да си говорим за родителите ми.

— Много си прав. От няколко дни подготвям какво да ти кажа, а ето че сега, когато най-накрая стоиш пред мен, не знам откъде да започна. Предполагам, че си потърсил малко информация за мен, преди да дойдеш. Знаеш, че в миналото имах силно влияние върху шведската промишленост и пазара на труда. Днес съм старец, който вероятно скоро ще си отиде от този свят, и може би именно смъртта е най-подходящото начало за този разговор.

Микаел отпи глътка черно кафе, приготвено в джезве. Чудеше се как ли щяха да се развият нещата.

— Имам болки в бедрото и ми е трудно да ходя на дълги разходки. Един ден сам ще усетиш как силите постепенно напускат старите хора. Но не страдам от деменция или психическо разстройство. Не съм обсебен от мисълта за смъртта, но вече съм на такава възраст, когато трябва да приема, че времето ми почти е изтекло. Настъпва един момент, когато човек иска да си направи равносметка и да доведе докрай недовършените дела. Разбираш ли какво искам да кажа?

Микаел кимна. Хенрик Вангер говореше с ясен и твърд глас и Микаел отдавна бе разбрал, че човекът пред него не е сенилен или изкуфял.

— Най-интересно ми е защо съм тук — повтори той.

— Помолих те да дойдеш, защото бих искал да ми помогнеш с равносметката, за която говорех. Имам няколко недовършени дела.

— Защо точно аз? Искам да кажа… защо смятате, че бих могъл да съм ви от полза?

— Защото точно бях започнал да обмислям възможността да наема някого, когато името ти се появи в медийното пространство във връзка с аферата „Венерстрьом“. Аз все пак знаех кой си. А може би и защото седеше на коленете ми като фъстък — той махна с ръка. — Не, не ме разбирай погрешно. И през ум не ми минава, че ще искаш да ми помогнеш по сантиментални причини. Просто ти обяснявам защо реших да се обадя точно на теб.

Микаел се изсмя приятелски.

— Ех, само дето нямам ни най-малък спомен за тези колене. Но откъде знаете кой съм? Искам да кажа, все пак съм бил тук през шейсетте.

— Извини ме, не си ме разбрал правилно. Вие се преместихте в Стокхолм, където баща ти започна работа в предприятието „Сариндеш Меканиска“. То бе едно от многото в концерна „Вангер“ и именно аз уредих да го назначат. Той нямаше образование, но аз много добре знаех на какво е способен. Срещах баща ти няколко пъти през годините, когато имах работа в „Сандеш“. Не бяхме близки приятели, но се спирахме да си поприказваме. Последния път, когато го видях, бе година преди смъртта му. Тогава ми каза, че си приет в Журналистическия факултет. Бе много горд. Малко след това ти стана известен покрай случая с онази банда банкови обирджии — Кале Блумквист и така нататък. Не те изпусках от поглед и прочетох доста твои статии през годините. А и често разгръщам „Милениум“.

— Ясно, разбирам. Но какво точно искате да направя?

Хенрик Вангер сведе поглед към ръцете си за миг, след което отпи от кафето, сякаш имаше нужда от кратка почивка, преди най-накрая да стигне до същината на въпроса.

— Микаел, преди да започна, искам да се договорим за нещо. Имам две задачи за теб. Една, която е претекст, и същинската, за която ставаше въпрос досега.

— За каква договорка става дума?

— Ще ти разкажа една история в две части. Първата е за семейство Вангер. Това всъщност е претекстът. Тя е дълга и мрачна, но аз ще се опитам да се придържам към неукрасената истина. Втората част на историята е посветена на истинската ми задача за теб. Мисля, че разказът ми ще ти се стори отчасти… пълна лудост. Това, което искам от теб, е да ме изслушаш, да чуеш какво бих желал да направиш и какво ти предлагам в замяна и чак тогава да решиш дали ще приемеш работата, или не.

Микаел въздъхна. Бе очевидно, че Хенрик Вангер нямаше никакво намерение да изложи молбата си кратко и ясно, така че да успее да хване вечерния влак. Микаел бе убеден, че ако сега се обадеше на Дирх Фроде и го помолеше да го откара до гарата, колата му нямаше да може да запали заради студа.

Старецът явно доста време бе мислил как да го върже. Микаел имаше чувството, че всичко, което се случи, след като прекрачи прага на тази стая, бе добре режисиран сценарий. Първоначалната му изненада, че като дете се е срещал с Хенрик Вангер, снимката на родителите му във фотоалбума, наблягането на факта, че бащата на Микаел и Хенрик Вангер са били приятели, ласкателството, че старецът знаеше кой бе Микаел Блумквист и дори бе следил кариерата му през годините от разстояние… Може би всичко това бе истина, но също така бе и обмислен психологически подход. С други думи, Хенрик Вангер беше добър манипулатор с дългогодишен опит, който се бе сблъсквал с далеч по-твърди хора в затворените заседателни зали. Неслучайно се бе превърнал в един от водещите промишлени магнати на Швеция.

Микаел стигна до заключението, че Хенрик Вангер щеше да поиска от него да направи нещо, за което той вероятно нямаше да има ни най-малко желание. Сега оставаше единствено да разбере за какво става въпрос и да откаже. И може би щеше да успее да хване вечерния влак.

— Sorry, no deal[35] — отвърна Микаел и погледна часовника си. — Вече съм тук от двайсет минути. Давам ви още половин час, за да ми разкажете каквото искате. След това ще си извикам такси и ще си тръгна за вкъщи.

За миг Хенрик Вангер излезе от ролята си на добросърдечен патриарх и Микаел си представи безскрупулния промишлен индустриалец в разцвета на силите му, когато е претърпявал неуспех или е трябвало да се справи с някой своенравен млад член на Управителния съвет. Устата му бързо се изкриви в горчива усмивка.

— Разбирам.

— Всичко е много просто. Не е нужно да тръгвате отдалеч. Кажете ми направо какво искате от мен и аз ще преценя дали да приема.

— Тоест, искаш да кажеш, че ако не мога да те убедя за трийсет минути, няма да успея и за трийсет дни, така ли?

— Нещо такова.

— Но моята история е дълга и заплетена.

— Тогава я съкратете и опростете. Ние, журналистите, правим така. Двайсет и девет минути.

Хенрик Вангер вдигна ръка.

— Достатъчно. Разбрах гледната ти точка. Но всичко прекалено не е на хубаво. Имам нужда от човек, който умее да събира сведения и да мисли критично, но който също така е честен и почтен. Мисля, че ти си точно такъв, и това не е ласкателство. Тези качества са задължителни за всеки добър журналист. Аз прочетох книгата ти „Кръстоносците“ с голям интерес. Вярно е, че те избрах, защото познавам баща ти и защото знам кой си. Ако съм разбрал правилно, бил си уволнен от вестника след края на аферата „Венерстрьом“. Или си напуснал по собствено желание? Това означава, че в момента си без работа и не е кой знае колко трудно човек да се досети, че финансовото ти положение не е цветущо.

— И сега е моментът да се възползвате от положението, в което съм изпаднал. Това ли искате да ми кажете?

— Може и така да е. Но Микаел — няма проблем да те наричам Микаел, нали? Не възнамерявам да те лъжа или да си търся несериозни извинения. Твърде стар съм за това. Ако думите ми не ти допадат, можеш да ме пратиш по дяволите. А аз ще намеря някой друг, който да иска да работи за мен.

— Окей, в какво се състои работата, която ми предлагате?

— Какво знаеш за семейство Вангер?

Микаел разпери ръце.

— Ами, само това, което успях да намеря в интернет, след като адвокат Фроде се свърза с мен в понеделник. По време на вашето управление това е бил един от най-могъщите промишлени концерни в Швеция, днес дейността му е значително ограничена. Мартин Вангер е изпълнителен директор. Добре де, знам и още доста неща, но вие какво целите с този въпрос?

— Мартин е… добър човек, но като цяло не обича трудностите. Той изобщо не е подходящ за поста на изпълнителен директор на концерн в криза. Иска да модернизира и специализира компанията, което е добре, но много трудно прокарва идеите си, а още по-трудно намира средства за тяхното финансиране. Преди двайсет и пет години концернът „Вангер“ бе доста сериозен конкурент на Валенберг[36]. Имахме около четирийсет хиляди служители на територията на Швеция. Нашата дейност осигуряваше заетост, нови работни места и приходи за цялата страна. Днес почти всички работни места са в Корея или Бразилия. Сега концернът разполага с десет хиляди служители, а след две години, ако Мартин не направи нещо, вероятно ще останат само пет хиляди, заети в малки предприятия от производствената промишленост. С други думи, концернът „Вангер“ е на път да се превърне в история.

Микаел кимна. Разказаното му от Хенрик Вангер съвпадаше с това, което сам бе открил след бърза проверка в интернет.

— Компанията „Вангер“ все още е една от чисто семейните компании в страната, с около трийсет миноритарни акционери от фамилията, които притежават пакети с различна стойност. В това се крие силата на концерна до ден-днешен, но това е и най-голямата му слабост.

Хенрик Вангер направи пауза, а после продължи с настойчив глас.

— Микаел, можеш да задаваш въпроси по-късно, но искам да ми вярваш, като казвам, че мразя по-голямата част от членовете на фамилията Вангер. Семейството ми се състои основно от крадци, скъперници, тирани и негодници. Ръководих компанията в продължение на трийсет и пет години и почти през цялото време бях забъркван в непримирими вражди с останалите си роднини. Именно те, а не конкурентите или държавата, бяха най-големият ми враг. — Той отново направи пауза. — Казах ти, че имам две задачи за теб. Бих искал да напишеш историческа или биографична книга за семейство Вангер. Или моя автобиография, за да улесним още повече нещата. Това няма да е някакво духовно четиво, а история за омраза, семейни кавги и безгранична алчност. Ще ти предоставя всичките си дневници и целия си архив. Ще получиш достъп до най-съкровените ми мисли и ще имаш свободата да публикуваш всички мръсни факти, които намериш. Мисля си, че на фона на тази история книгите на Шекспир ще изглеждат направо като леко, развлекателно четиво.

— Защо?

— Защо искам да публикувам скандална книга за историята на семейство Вангер? Или какви са мотивите ми да те помоля да я напишеш?

— Мисля, че искам отговор и на двата въпроса.

— Ако трябва да съм честен, изобщо не ме интересува дали книгата ще излезе, или не. Но съм твърдо убеден, че историята на рода ми трябва да бъде записана дори и само в един екземпляр, който веднага ще бъде дарен на Кралската библиотека. Искам следващите поколения да могат да се запознаят с нея, след като вече ме няма на този свят. А мотивът ми е най-простият възможен — отмъщение.

— На кого искате да си отмъстите?

— Не е нужно да ми вярваш, но аз винаги съм се опитвал да живея честно, дори като капиталист и индустриалец. Горд съм, че ми се носи славата на човек, който държи на думата си и изпълнява обещанията си. Никога не съм участвал в политически игри. Никога не съм срещал проблеми при преговорите със синдикатите. Дори се радвах на уважението на Таге Ерландер[37]. За мен бе въпрос на етика; носех отговорност за препитанието на хиляди хора и се грижех за служителите си. Забавното е, че Мартин има същата позиция по тези въпроси, въпреки че като човек е съвсем различен от мен. И той се опитва да постъпва правилно. Може би невинаги сме успявали, но като цяло не се срамувам от нищо. За съжаление аз и Мартин сме редки изключения в семейството — продължи Хенрик Вангер. — Има много причини концернът „Вангер“ днес да се намира в такова окаяно състояние, но основните са късогледството и алчността на много от моите роднини. Ако приемеш работата, ще се опитам да ти обясня как точно родът ми изпрати концерна на дъното.

Микаел се замисли за миг.

— Окей. И аз няма да ви лъжа. Написването на подобна книга ще отнеме месеци. Нямам нито желание, нито сили да се заема с това.

— Мисля, че мога да те убедя.

— Съмнявам се. Но вие казахте, че имате две задачи за мен. Тази беше първата, претекстът. А коя е същинската?

Хенрик Вангер се изправи, отново с усилие, и взе снимката на Хариет Вангер от бюрото. Постави я пред Микаел.

— Искам от теб да напишеш биография на семейство Вангер, за да анализираш различните личности през погледа на журналиста. Това ще ти даде оправдание да се разровиш в историята на рода. Всъщност искам от теб да разрешиш една загадка. Това е същинската ти задача.

— Загадка?

— Както вече ти казах, Хариет бе дъщеря на сина на брат ми Ричард. Бяхме петима братя. Ричард бе най-старият, роден през 1907 година. Аз — най-малкият, роден през 1920 година. Не разбирам как Господ е могъл да създаде подобен рояк дечурлига, които…

Хенрик Вангер изгуби нишката на мислите си за няколко секунди и се вглъби в себе си. После отново се обърна към Микаел и продължи с нова решителност в гласа.

— Нека да ти разкажа за брат си Ричард Вангер. За да вкусиш малко от историята, която искам да хроникираш.

Той си наля кафе и предложи да напълни повторно и чашата на Микаел.

— През 1924 година Ричард бе на седемнайсет години — фанатизиран националист и антисемит. Стана член на Шведския националсоциалистически свободен съюз, една от първите нацистки групировки в Швеция. Не е ли забележително как нацистите винаги успяват да вмъкнат думата „свобода“ в своята пропаганда?

Хенрик Вангер извади още един фотоалбум и го отвори на желаната страница.

— Това е Ричард в компанията на ветеринаря Биргер Фуругорд, който малко след това застана начело на така нареченото движение „Фуругорд“ — най-голямото нацистко движение в началото на трийсетте. Но Ричард не остана с него. Само след няколко години той стана член на шведската фашистка бойна групировка ШФБГ[38]. Там се запозна с Пер Енгдал[39] и други лица, които след време се превърнаха в срам за националната политика.

Той разгърна още една страница. Ричард Вангер в униформа.

— През 1927 година се записа войник против волята на баща ни, а през 1930 година премина през повечето нацистки групи в страната. Сигурен съм, че ако е съществувала някаква извратена тайна организация, то името му със сигурност присъства в членската й листа. През 1933 година бе основано движението „Линдхолм“, тоест Националсоциалистическата работническа партия. Доколко си запознат с историята на фашизма в Швеция?

— Не съм историк, но съм прочел някоя и друга книга.

— Втората световна война избухна през 1939 година, а малко по-късно се разрази и Зимната война. Голям брой активисти от движението „Линдхолм“ се присъединиха към доброволните отряди. Ричард бе един от тях. Към този момент той се бе издигнал до чин капитан в шведската армия. Загина на бойното поле през февруари 1940 година, малко преди подписването на мирния договор със Съветския съюз. Нацисткото движение го превърна в мъченик и дори кръсти цял отряд на негово име. И до ден-днешен група глупаци се събират на едно гробище в Стокхолм, за да отбележат поредната годишнина от смъртта на Ричард Вангер.

— Разбирам.

— През 1926 година, когато бе на деветнайсет, той започна да се среща с жена на име Маргарета, дъщеря на лекар във Фалун. Запознаха се по партийна линия, а от връзката им през 1927 година се роди син, Готфрид. Ричард се ожени за Маргарета след раждането на детето. През първата половина на трийсетте брат ми остави жена си и детето си тук, в Хедестад, докато той самият бе изпратен в полка в Йевле. През свободното си време обикаляше страната и популяризираше нацизма. През 1936 година се скара изключително сериозно с баща ми, в резултат на което той го лиши от всякаква финансова подкрепа. От този момент нататък трябваше да се оправя сам. Премести се със семейството си в Стокхолм и заживя там сравнително бедно.

— Нямаше ли пари?

— Делът му в концерна бе блокиран. Не можеше да продаде акции извън семейството. В допълнение към това трябва да спомена, че Ричард бе брутален тиранин с малко добри качества. Биеше жена си и детето си. Готфрид израсна като потиснато и изтормозено момче. Той бе тринайсетгодишен, когато Ричард загина на бойното поле. Мисля, че това бе най-щастливият ден в живота му до този момент. Баща ми се смили над вдовицата на брат ми и детето и ги прибра в Хедестад. Предостави им собствен апартамент и се погрижи Маргарета да получи що-годе сносен живот. Ако приемем, че Ричард е олицетворение на тъмната и фанатична страна на рода ни, то Готфрид бе олицетворение на мързеливата. Аз го взех под крилото си, когато навърши осемнайсет — той все пак бе син на починалия ми брат, но не бива да забравяш, че разликата във възрастта ни не бе значителна. Аз бях само със седем години по-голям. Още по това време бях член на ръководството на концерна и за всички бе ясно, че именно аз ще поема компанията след баща си. Готфрид бе смятан за аутсайдер в семейството.

Хенрик Вангер се замисли за миг.

— Баща ми не знаеше как точно да се държи с внука си и аз бях този, който настояваше, че трябва да му помогнем по някакъв начин. Назначих го на работа в концерна. Това стана след края на войната. Той се стараеше много, но му бе трудно да се концентрира. Беше лекомислен чаровник и бонвиван, а и жените го харесваха, но имаше периоди, когато пиеше много. Трудно ми е да обясня какви точно чувства предизвикваше у мен… Не бе пълен некадърник, но не беше благонадежден и често ме разочароваше. С годините се превърна в алкохолик и се удави през 1965 година. Случи се тук, в другия край на остров Хедебю. Бе си построил къща там, където ходеше да пие.

— Значи той е бащата на Хариет и Мартин? — попита Микаел и посочи към портрета върху масата за сервиране.

С неохота трябваше да признае, че разказът на стареца бе интригуващ.

— Точно така. В края на четирийсетте години Готфрид срещна една жена на име Изабела Кьонинг, млада германка, преселила се в Швеция след края на войната. Изабела всъщност беше истинска красавица — искам да кажа, че бе невероятно хубава, като Грета Гарбо или Ингрид Бергман. Може да се каже, че Хариет по-скоро бе наследила гените на майка си, отколкото на баща си. Както сам можеш да видиш на снимката, тя бе много красива още на четиринайсет.

Микаел и Хенрик Вангер се загледаха във фотографията.

— Но нека да продължа. Изабела е родена през 1928 година и все още е жива. Войната избухва, когато тя е на единайсет. Можеш да си представиш какво е било усещането да си тийнейджър в Берлин по времето, когато самолетите сипят бомби над главата ти. Предполагам, че Швеция й се е сторила като земен рай, когато е пристигнала тук. За жалост тя споделяше голяма част от навиците на Готфрид — живееше разточително и постоянно ходеше по купони, а понякога с Готфрид приличаха повече на приятели за запой, отколкото на законни съпрузи. Освен това тя често пътуваше из Швеция и чужбина и нямаше грам чувство за отговорност. Това, разбира се, се отрази на децата. Мартин се роди през 1948, а Хариет — през 1950 година. Те израснаха като безпризорни, с майка, която непрекъснато ги зарязваше, и баща, който все повече заплашваше да се превърне в алкохолик. Аз се намесих през 1958 година. По това време Готфрид и Изабела живееха в Хедестад — аз ги накарах да се преместят тук. Беше ми дошло до гуша и бях решил да се опитам да разкъсам омагьосания кръг. Мартин и Хариет бяха малко или повече оставени на произвола на съдбата.

Хенрик Вангер погледна часовника.

— Трийсетте ми минути скоро ще изтекат, но и аз почти приключих с разказа си. Ще ми дадеш ли малко отсрочка?

Микаел кимна.

— Продължавай.

— Добре, тогава накратко. Аз бях бездетен, което ме отличаваше рязко от братята ми и останалите членове на семейството, явно обладани от безумния стремеж да продължат рода Вангер. Готфрид и Изабела се преместиха тук, но бракът им вече почти се бе изчерпал. Само след една година Готфрид се пренесе в къщата си. Той оставаше съвсем сам там дълго време и се връщаше при Изабела, когато застудееше. Аз, от своя страна, да се грижех за Мартин и Хариет и постепенно започнах да гледам на тях като на свои деца.

— Мартин бе… Ако трябва да съм честен, в младостта му имаше един период, когато се страхувах, че ще тръгне по стъпките на баща си. Той бе слаб, затворен и мрачен, но също така можеше да бъде чаровен и изпълнен с ентусиазъм. Като тийнейджър преживя няколко тежки години, но всичко се оправи, когато започна да следва в университета. Той е… Все пак той е изпълнителен директор на онова, което остана от концерна „Вангер“. Това означава, че е успял.

— Ами Хариет? — попита Микаел.

— Хариет бе моето съкровище. Опитах се да й вдъхна увереност и самочувствие. Разбирахме се много добре. Гледах на нея като на своя дъщеря, а тя постепенно стана по-близка с мен, отколкото с родителите си. Както разбираш, Хариет беше много специална. И тя бе затворена, точно като брат си, а през пубертета се увлече по религията, което беше нещо нетипично за рода ни. Но тя определено бе талантлива и притежаваше страхотен интелект. Бе морална и силна. Когато стана на четиринайсет-петнайсет години, в мен вече нямаше грам съмнение, че тя, за разлика от брат си и всичките си посредствени братовчеди и мои племенници, бе създадена, за да поеме един ден ръководството на компанията „Вангер“ или поне да бъде централна фигура в нея.

— Какво стана?

— Вече стигнахме до същинската задача, която искам да ти възложа. Искам да откриеш кой от роднините ми уби Хариет Вангер и през последните четирийсет години се опитва да ме докара до лудост.

Глава 5

Четвъртък, 26 декември

За първи път от началото на монолога на Хенрик Вангер на стареца му се удаде да стъписа Микаел. Журналистът се видя принуден да го помоли да повтори още веднъж казаното, за да е сигурен, че е чул правилно. Нищо в статиите, които бе прочел, не загатваше, че в сърцето на семейство Вангер е било извършено убийство.

— Това се случи на 22 декември 1966 година. Хариет бе на шестнайсет, току-що бе започнала втората си година в гимназията. Бе събота — най-ужасният ден в живота ми. Връщал съм се толкова пъти към събитията от онзи ден, че мога да опиша всяка минута от него, без най-важното.

Той махна с ръка.

— Голяма част от рода се бе събрала тук, в къщата, за ужасната ежегодна вечеря, на която акционерите в концерна „Вангер“ обсъждаха семейния бизнес. Дядо ми беше поставил началото на тази традиция, която често бе отбелязвана с кошмарни тържества. Тя бе изкоренена през 1980 година, когато Мартин чисто и просто реши, че всички дискусии по повод на концерна ще бъдат провеждани на редовните заседания и срещи на ръководството. Това е най-доброто решение, което някога е вземал. Семейството не се е събирало на подобни срещи от двайсет години.

— Вие казахте, че Хариет е била убита…

— Почакай. Нека ти разкажа какво се случи. Значи, бе събота. На този ден се отбелязваше денят на детето и спортният клуб в Хедестад бе организирал празнично шествие. Хариет бе ходила до центъра заедно с няколко съученици, за да погледа. Върна се тук, на остров Хедебю, малко след два часа следобед. Вечерята бе планирана за пет и тя щеше да присъства на нея заедно с останалите деца в семейството.

Хенрик Вангер се изправи и отиде до прозореца. Направи знак на Микаел да се приближи и посочи с ръка:

— В два и петнайсет, само няколко минути след като Хариет се бе прибрала, долу, на моста, стана ужасна катастрофа. Мъж на име Густав Аронсон, брат на един фермер, чийто чифлик „Йостергорд“ се намира малко по-навътре на острова, навлязъл върху моста и се сблъскал челно с цистерната за гориво, която идваше насам, за да ни достави мазут. Причините за катастрофата така и не се изясниха. И в двата края на моста има добра видимост, но шофьорите карали с висока скорост и вместо да се отърват с лека злополука, се бяха озовали в същинска катастрофа. Шофьорът на цистерната се опитал да избегне сблъсъка и вероятно инстинктивно завъртял кормилото. Ударил се в парапета и се преобърнал. Цистерната застанала напречно на моста, а ремаркето й увиснало във въздуха от противоположния му край… Един метален прът пробил като копие резервоара и леснозапалимият мазут започнал да се лее навън. По същото време Густав Аронсон бил заклещен в автомобила си и не спирал да крещи, измъчван от ужасни болки. Шофьорът на цистерната също бил ранен, но успял да се измъкне.

Старецът се замисли за миг и отново седна.

— Всъщност катастрофата няма нищо общо с Хариет. Въпреки това обаче тя изигра особена роля в последвалите събития. Настъпи пълен хаос, хората се втурнаха да помагат. Имаше голяма опасност от пожар и всички служби бяха вдигнати под тревога. Полицията, бърза помощ, спасителната служба, пожарната, медиите и куп любопитни зяпачи пристигнаха за нула време. Всички се събраха, разбира се, на брега. Ние от острова правехме всичко възможно да измъкнем Аронсон от смачканата кола, което се оказа дяволски трудно. Той бе здраво заклещен, а освен това и сериозно ранен.

— Опитахме да го извадим с голи ръце, но не успяхме. Ламарините трябваше да се разрежат с ножици за метал или трион. Проблемът бе, че не можехме да предприемем нищо, което би могло да предизвика искра; стояхме насред море от мазут до преобърнатата цистерна. Ако тя експлодираше, с нас бе свършено. Освен това мина доста време, преди да получим помощ от брега; цистерната беше заприщила целия мост, а да се качиш на нея, бе като да стъпиш върху бомба.

Микаел все още имаше чувството, че старецът му разказва една добре премислена и режисирана история с цел да привлече интереса му. Но също така трябваше да признае, че Хенрик Вангер бе умел разказвач, който знаеше как да омае слушателите. За сметка на това обаче все още нямаше никаква идея как щеше да свърши всичко.

— Важното в случая е, че заради катастрофата мостът бе затворен през следващото денонощие. Спасителите успяха да изпомпат останалото гориво, да вдигнат цистерната и да отворят моста за преминаващи едва късно вечерта в неделя. През тези близо двайсет и четири часа остров Хедебю бе откъснат от света. Единственият начин да стигнеш до сушата бе, като се качиш на лодката на противопожарната охрана, която трябваше да превозва хората от кея за лодки на острова до рибарското пристанище под църквата на отсрещния бряг. В началото лодката бе използвана единствено от спасителите. Извозването на частни лица започна едва късно вечерта в събота. Разбираш ли значението на този факт?

Микаел кимна.

— Предполагам, че се е случило нещо с Хариет на острова, и списъкът на заподозрените се свежда до ограничения брой хора, които са се намирали тук по това време. Един вид „мистерия в заключената стая“, само че вместо стая тук имаме остров.

Хенрик Вангер се усмихна иронично.

— Микаел, не можеш да си представиш колко си прав. Дори и аз съм чел Дороти Сеърс[40]. Ето и фактите: Хариет пристигна на острова около два и десет. Ако броим децата и половинките на семейните ми роднини, гостите в дома ми стават около четирийсет. Като включим персонала и обитателите на имението, получаваме шейсет и четири души. Част от тях — тези, които възнамеряваха да останат за през нощта — бяха заети да се настаняват в околните имения или в стаите за гости. По-рано Хариет живееше в една къща от другата страна на пътя, но както вече ти казах, нито баща й Готфрид, нито майка й Изабела бяха стабилни родители и аз не можех да я гледам как страда. Не успяваше да се концентрира върху ученето и през 1964 година, когато бе на четиринайсет, я прибрах в дома си. Изабела бе доволна, че вече нямаше да носи отговорност за нея. Хариет получи стая на този етаж и живя тук две години. Та тя се прибра именно тук през онзи ден. Знаем, че се е спряла на двора да размени няколко думи с Харалд Вангер, това е един от по-големите ми братя. След това се качи в тази стая при мен. Каза ми, че иска да говорим за нещо. Точно в този момент при мен бяха няколко други членове на семейството и нямах възможност да й обърна внимание. Но тя бе много настоятелна и аз й обещах, че ще отида в стаята й веднага щом се освободя. Тя кимна и излезе ето през тази врата. Тогава я видях за последен път. След няколко минути стана катастрофата на моста и настъпилият хаос провали всички планове за деня.

— Как умря тя?

— Почакай. Нещата не са толкова прости, така че трябва да ти разкажа историята в хронологична последователност. След катастрофата хората зарязаха всичко и се втурнаха да помагат. Аз бях… поех ръководството на спасителните действия и бях страшно зает през следващите няколко часа. Знаем, че Хариет също слезе при моста веднага след инцидента, няколко души я бяха видели, но аз наредих всички, които не участваха в спасяването на Аронсон, да се разотидат заради опасността от експлозия. На мястото на катастрофата останахме пет души. Аз и брат ми Харалд. Мъж на име Магнус Нилсон, който се грижеше за имението ми. Сикстен Нурдландер, дървосекач, който притежаваше къща при рибарското пристанище, и Йеркер Аронсон. Той бе само шестнайсетгодишен и всъщност трябваше да го пратя да си върви, но Аронсон в колата беше чичо му. Младежът бе тръгнал с колелото си към града и бе стигнал до моста само няколко минути след злополуката. Към три без двайсет Хариет е била долу, в кухнята. Изпила е чаша мляко и е разменила няколко думи с готвачката Астрид. Наблюдавали са суматохата при моста през прозореца. В три без пет Хариет минава през двора. Тогава я вижда майка й, Изабела, но не разговарят. Няколко минути по-късно среща Ото Фалк, пастора на църквата в Хедебю. По онова време домът му се намираше на мястото на къщата на Мартин Вангер, което ще рече, че свещеникът живееше от тази страна на моста. Той бе настинал и по време на катастрофата си почивал в леглото; беше проспал цялата драма. Бяха му се обадили току-що и той веднага се бе отправил към мястото на инцидента. Хариет се опитала да го спре и да му каже нещо, но той махнал с ръка и я подминал. Ото Фалк е последният човек, който я е видял жива.

— Как умря тя? — повтори въпроса си Микаел.

— Не знам — отвърна Хенрик Вангер с измъчен поглед. — Успяхме да измъкнем Аронсон от колата едва в пет часа следобед. Между другото, той оцеля, въпреки тежките си наранявания, а малко след шест опасността от пожар вече бе отминала. Островът все още бе изолиран, но нещата бяха започнали да се успокояват. Открихме, че Хариет я няма, едва в осем, когато седнахме на масата, за да изядем позакъснялата вечеря. Изпратих една нейна братовчедка да я доведе от стаята й, но тя се върна и каза, че не е могла да я намери. Тогава не отдадох значение на думите й; реших, че сигурно е излязла на разходка или пък не е разбрала, че вечерята е сервирана. Цялата вечер мина в различни спорове със семейството. Едва на следващата сутрин, когато Изабела се опита да се свърже с мен, осъзнахме, че не знаехме къде е Хариет и че никой не я бе виждал от предния ден.

Той разтвори ръце.

— От този ден нататък Хариет Вангер се смята за безследно изчезнала.

— Изчезнала? — повтори като ехо Микаел.

— През всичките тези години не можахме да открием дори и най-малка следа от нея.

— Но ако е изчезнала, как така си сигурен, че някой я е убил?

— Разбирам възражението ти. Мислил съм по този въпрос. Когато даден човек изчезне безследно, има четири възможности. Може да се е скрил някъде по собствено желание. Може да е загинал при злополука. Може да е извършил самоубийство или да е станал жертва на престъпление. Обмислил съм всички възможности до една.

— Значи мислиш, че някой е отнел живота й. Но защо?

— Защото това е единственият разумен извод.

Хенрик Вангер вдигна пръст.

— В началото се надявах, че е избягала. Но дните минаваха и аз осъзнах, че нещата стоят по друг начин. Какво имам предвид. Как едно шестнайсетгодишно момиче, израснало в сравнително затворена среда, макар и да се отличава с безспорна находчивост, би могло да се справи съвсем само в големия свят, да се скрие някъде и така да прикрие следите си, че никой да не го открие? Откъде би могло да се сдобие със средства? А дори и да си намери работа, би трябвало да посочи адрес, където да получава известия за дължимите данъци.

Той вдигна още един пръст.

— После естествено реших, че й се е случило някакво нещастие. Би ли ми направил една услуга — отиди до бюрото и отвори най-горното чекмедже. Там ще намериш карта.

Микаел изпълни молбата на стареца и разгърна картата върху масата за сервиране. Остров Хедебю бе къс земя с неправилна форма, дълъг около три километра и широк около километър, километър и половина. Голяма част от острова бе покрита с гори. Жилищните постройки бяха разположени предимно около моста и къщите край пристана. На отвъдната страна на острова се намираше чифликът „Йостергорд“, откъдето Аронсон бе започнал злощастното си пътуване.

— Не забравяй, че няма как да е напуснала острова — подчерта Хенрик Вангер. — Тук, на остров Хедебю, човек може да стане жертва на същите злополуки, както навсякъде другаде. Може да те удари гръм, но този ден нямаше буря. Може да те стъпче кон, да паднеш в кладенец или в някоя скална пропаст. Има стотици начини да загинеш в резултат на нещастен случай. Мислил съм върху повечето.

Той вдигна трети пръст.

— Има едно „но“, което се отнася до третата възможност — че момичето се е самоубило, напук на всички очаквания. Тогава тялото й би трябвало да се намира някъде на този ограничен къс земя.

Хенрик Вангер удари с ръка по масата, точно в центъра на картата.

— В дните след изчезването й претърсихме целия остров надлъж и нашир — всяка канавка, поле, пропаст и паднало дърво.

Старецът отмести поглед от Микаел и се загледа през прозореца в мрака навън. Гласът му се сниши и стана по-искрен.

— Аз продължих да я търся и през есента, след като издирването бе приключило и хората се бяха отказали. През свободното от работа време се отправях на дълги разходки по целия остров. Зимата дойде, а още не бяхме открили и следа от нея. Продължих отново напролет, докато не осъзнах, че е безсмислено. През лятото назначих трима мъже, които познаваха добре гората. Те отново претърсиха острова с кучета, обучени да откриват трупове. Провериха старателно всеки квадратен метър. Към този момент вече бях започнал да мисля, че не е изключено някой да й е сторил зло. Това, което мъжете всъщност търсеха, бе евентуален гроб, където може би бяха скрили тялото й. Издирването продължи три месеца. Не открихме и следа от Хариет. Сякаш бе потънала вдън земя.

— Идват ми наум няколко възможности — възрази Микаел.

— Нека да ги чуем.

— Би могла да се е удавила или да се е хвърлила в морето. Това все пак е остров, а водата може да заличи почти всички следи.

— Така е. Но вероятността не е голяма. Помисли върху следното: Ако Хариет бе станала жертва на злополука и се бе удавила, то, логично погледнато, това би трябвало да е станало някъде в района на селцето. Не забравяй, че през последните няколко десетилетия на Хедебю не се бе случвало нищо по-драматично от инцидента на моста и последвалата го олелия, така че не ми се вярва едно шестнайсетгодишно момиче да избере да се разхожда до другия края на острова в такъв момент. Има един още по-важен детайл — продължи той. — Водите тук са относително спокойни, без много течения, а вятърът по това време на годината духа от север или североизток. Ако нещо попадне във водата, то ще бъде изхвърлено някъде на отсрещния бряг, а почти по цялата му дължина има селища. Не си мисли, че не допуснахме и този вариант; претърсихме с драга всички места, където би могла да падне. Освен това наех няколко младежи от клуба за гмуркачи в Хедестад. Те цяло лято внимателно претърсваха дъното на пролива и край бреговете… Никаква следа. Убеден съм, че тялото й не е било във водата. В противен случай щяхме да го открием.

— Но не би ли могло да й се е случило нещо някъде другаде? Да, мостът е бил затворен, но отсрещният бряг не е далеч. Би могла да доплува дотам или да се качи на някоя лодка с гребла.

— Бе краят на септември и водата беше толкова студена, че на Хариет едва ли би й хрумнало да се къпе насред цялата суетня. Но ако все пак бе решила да стигне с плуване до другия бряг, задължително щеше да бъде забелязана и да предизвика голяма олелия. На моста имаше около дванайсет души, а край водата стояха още двеста-триста зяпачи, които наблюдаваха случващото се.

— Ами вторият вариант, с лодката?

— Не. Този ден на остров Хедебю имаше точно тринайсет лодки. Повечето лодки за разходка вече бяха издърпани на сушата. По-долу във водата, край стария пристан, имаше две лодки „Петерсон“. От седемте плоскодънни лодки пет бяха изтеглени на сушата. Последните две се намираха до дома на свещеника: едната бе на брега, а другата — в морето. От другата страна на острова, край чифлика „Йостергорд“, имаше една моторница и още една плоскодънна лодка. Обходихме ги до една, всичките бяха на местата си. Ако тя все пак се бе качила на някоя, за да стигне до другия бряг, то щеше да бъде принудена да я остави там.

Хенрик Вангер вдигна четвърти пръст.

— Следователно остава само една разумна възможност и тя е, че Хариет не е изчезнала по своя воля. Някой й е сторил зло и се е отървал от тялото.

Лисбет Саландер прекара втория ден на Коледа със спорната книга на Микаел Блумквист, посветена на икономиката. Тя бе дебела двеста и десет страници. Заглавието й бе „Кръстоносците“. Имаше и подзаглавие — „Порицаване на икономическите репортери“. Модерният дизайн на корицата бе дело на Кристер Малм. Тя изобразяваше Стокхолмската борса. Кристер Малм бе обработил снимката в програмата „Фотошоп“ и на читателя му трябваше малко време да разбере, че сградата всъщност се носеше във въздуха. Липсваше основа. Едва ли би могло да има друга обложка, която по-ясно да загатва посланието на книгата.

Саландер констатира, че Блумквист имаше невероятен стил на писане. Книгата бе откровена и интригуваща и дори читател, незапознат с тънкостите на икономическата журналистика, можеше да открие в нея нещо за себе си. Тонът бе хаплив и саркастичен, но най-вече — убедителен.

Първата глава бе своеобразно хвърляне на ръкавицата, а Блумквист изобщо не си поплюваше. През последните двайсет години шведските икономически журналисти се бяха превърнали в група некомпетентни марионетки, които имаха твърде високо мнение за себе си и бяха неспособни да мислят критично. Той си бе извадил това заключение заради многото случаи, в които икономическите журналисти се задоволяваха да предават буквално, без ни най-малко възражение, изказванията на изпълнителните директори на различни предприятия и на борсовите спекуланти, дори когато бе очевидно, че думите им бяха лъжливи и подвеждащи. Следователно подобни журналисти или бяха наивни и лековерни до такава степен, че бяха неспособни на обективност в работата си, или пък, което бе по-лошото, преднамерено изменяха на професионалния си дълг да подлагат публикуваната информация на критически анализ и да предоставят на обществеността достоверни данни. Блумквист твърдеше, че често изпитвал срам, като го наричали икономически журналист, защото така рискувал да бъде причислен към личности, които той изобщо не смятал за репортери.

Блумквист сравняваше работата на икономическия журналист с тази на криминалните репортери и международните кореспонденти. Описваше каква врява би се вдигнала, ако някой съдебен репортер от голям ежедневник представеше твърденията на прокурора в дело за убийство като достоверни, без да ги подложи на критически анализ и без да се осведоми за позицията на защитата или да интервюира семейството на жертвата, което би му помогнало да си изгради ясна представа за това кое е основателно и кое не. Той имаше предвид, че за икономическата журналистика трябваше да важат същите правила.

Останалата част от книгата предоставяше редица доказателства в подкрепа на изчерпателния увод. Една дълга глава представляваше анализ на статиите за известна интернет компания, публикувани в шест водещи ежедневника, сред които „Финанситиднинген“ и „Дагенс Индустри“, и един репортаж, излъчен в телевизионното предаване „А-економин“. Той цитираше и обобщаваше казаното и написаното от журналистите, след което го съпоставяше с действителната ситуация. Блумквист проследяваше развитието на компанията, като непрекъснато посочваше като пример прости въпроси, които всеки „сериозен журналист“ би трябвало да зададе. Цялата орда икономически репортери обаче бе пропуснала да го направи. Това бе хубав подход.

Друга глава бе посветена на лансирането на акциите на „Телиа“[41] — това бе най-язвителната и саркастична част от книгата, в която бяха споменати и буквално бичувани няколко икономически журналисти, включително някой си Уилям Борг, от когото Микаел бе особено възмутен. В друга глава, по̀ към края, се сравняваха нивата на компетентност на шведските и чуждестранните икономически репортери. Блумквист описваше как „сериозни журналисти“ от „Файненшъл таймс“, „Икономист“ и няколко немски вестника бяха написали аналогични статии за реалността в своите страни. Съпоставката не бе в полза на шведските им колеги. В последната глава бяха нахвърляни редица предложения за излизане от тази плачевна ситуация. Заключителните думи бяха свързани с увода.

Ако някой парламентарен журналист работеше по подобен начин и подкрепяше без грам критика всяко прието решение, колкото и глупаво да е то, или пък един политически репортер бе също така тотално лишен от преценка, то те или щяха да бъдат уволнени, или преместени в друг отдел, където не биха могли да нанесат такива големи вреди. В света на икономическата журналистика обаче основната задача на репортерите не е да правят критически анализ и обективно да представят откритията си на читателите. Там биват възвеличавани най-успешните измамници. Там се създава и бъдещият образ на Швеция и се подриват последните устои на доверието в журналистическата професия.

Книгата бе изключително сериозна. Тонът бе жлъчен и на Саландер й стана ясно защо произведението бе предизвикало толкова настървени дебати както във вестника на гилдията „Шурналистен“, така и в редица икономически издания, а също — по първите страници и във финансовите рубрики на ежедневниците. Макар че в книгата бяха споменати имената само на неколцина журналисти, Саландер предположи, че заетите в този бранш не бяха кой знае колко много, така че на всички им беше от ясно по-ясно кой стои зад цитираните статии от различни вестници. Блумквист си бе създал яростни врагове, което лъсна и в множеството злоради коментари по повод решението на съда по делото за аферата „Венерстрьом“.

Саландер затвори книгата и погледна задната корица със снимката на автора. Микаел Блумквист бе сниман отстрани. Тъмнорусият му бретон падаше небрежно на челото, сякаш през стаята бе полъхнал вятър точно преди фотографът да щракне копчето, или пък (това бе по-вероятно) самият фотограф, Кристер Малм, го бе оформил така. Той гледаше в обектива с иронична усмивка, а погледът му явно трябваше да излъчва момчешки чар. Доста красив мъж, на когото му предстояха три месеца затвор.

— Здравей, Кале Блумквист — каза тя на висок глас. — Май си доста самонадеян, а?

По обяд Лисбет Саландер включи своя лаптоп „iBook“ и отвори програмата за електронна поща Юдора. Целият текст на писмото се побра в един многозначителен ред.

Имаш ли време?

Подписа се като Wasp и изпрати имейла на следния адрес: Plague_xyz_666@hotmail.com. За всеки случай криптира съобщението с помощта на програмата PGP.

После обу черни дънки, грубите зимни ботуши, топъл пуловер с поло, тъмно палто с два реда копчета, светложълти ръкавици в тон, шапка и шал. Свали обеците от веждата и носа си, сложи си светлорозово червило и се огледа в огледалото в банята. Приличаше на всички останали отпускари. Прецени, че бе избрала подходящо камуфлажно облекло за мисията отвъд вражеските линии. Качи се на метрото от спирка „Синкенсдам“ до спирка „Йостемалстор“ и се запъти към улица „Страндвеген“. Вървеше по алеята между двете платна и следеше номерата на къщите. Спря се почти до моста „Юргордсбру“ и заоглежда вратата, която търсеше. Пресече улицата и застана на няколко метра от входа.

Лисбет констатира, че повечето хора, които бяха излезли да се разхождат през този студен 26 декември, вървяха по кея, а само малцина сновяха по тротоара в посока към къщите.

Тя остана да чака търпеливо почти половин час, когато откъм остров Юргорд се зададе възрастна жена с бастун. Тя се спря и огледа подозрително Саландер, която й се усмихна приветливо и й кимна в знак на поздрав. Дамата с бастуна отвърна на поздрава и се опита да разбере дали познава младото момиче. Саландер се обърна с гръб към нея и се отдалечи на няколко стъпки от вратата, сякаш чакаше някого и не я свърташе от нетърпение. Когато отново се обърна, дамата с бастуна вече бе стигнала до вратата и внимателно въвеждаше кода на ключалката. Саландер видя комбинацията без проблем — 1260.

Изчака пет минути, преди да се приближи до вратата. Въведе числото и ключалката щракна. Тя отвори и се огледа. Малко по-навътре имаше камера за наблюдение, Саландер й хвърли бърз поглед и я игнорира. Камерата беше един от предлаганите от „Милтън Секюрити“ модели, които започваха да записват едва когато се включеше сигналната система срещу крадци в сградата. Малко по-навътре, отляво на стария асансьор, имаше втора врата, също с код; Лисбет отново въведе комбинацията 1260 и установи, че тя отключваше не само външната врата, но и тази към мазето и кофите за смет. Доста нехайно. Отне й точно три минути да огледа приземния етаж, където откри незаключено перално помещение и стая с кофите за смет. След това използва комплект шперцове, които бе взела назаем от експерта по ключалки на „Милтън“, за да отвори една врата, която явно водеше към залата за срещи на жилищното сдружение. В дъното на мазето имаше стая за отдих и развлечения. Най-накрая намери това, което търсеше — малко помещение, в което се намираше централното командно табло за електрозахранване. Тя разгледа внимателно електромерите, бушоните и муфите. След това извади дигитален фотоапарат „Канон“, не по-голям от пакет цигари. Направи три снимки на това, което я интересуваше.

На излизане хвърли бърз поглед на таблото до асансьора и прочете името на живеещия на последния етаж. Венерстрьом.

После излезе от сградата и се запъти с бързи стъпки към Националния музей. Влезе в кафенето му, за да се стопли и изпие чаша кафе. След около половин час се върна на улица „Сьодер“ и се качи до апартамента си.

Бе получила отговор от Plague_xyz_666@hotmail.com. Когато го разкодира с помощта на криптиращата програма PGP, установи, че той съдържаше единствено числото 20.

Глава 6

Четвъртък, 26 декември

Определеният от Микаел Блумквист срок от трийсет минути вече отдавна бе изтекъл. Часът бе четири и половина и бе немислимо да успее да се качи на следобедния влак. Но все още имаше надежда да хване вечерния в девет и половина. Той стоеше до прозореца, масажираше врата си и гледаше осветената сграда на църквата в другия край на моста.

Хенрик Вангер му бе показал албум със статии за случилото се, публикувани в местния вестник и в националните ежедневници. Явно случаят бе предизвикал доста голям интерес в медиите по онова време — все пак ставаше дума за безследно изчезнало момиче от известно семейство индустриалци. Но интересът спадаше, тъй като не бяха намерили тялото, и разследването стигаше до задънена улица. Въпреки че бе засегната една от водещите фамилии в сферата на промишлеността, случаят Хариет Вангер бе потънал в забрава от малко повече от трийсет и шест години. Преобладаващата версия в статиите от края на шейсетте беше, че момичето се е удавило, а тялото му е било отнесено в открито море — трагедия, която можеше да сполети всяко семейство.

Микаел обаче бе запленен от разказа на стареца въпреки здравия си разум. Но през кратката пауза, която Хенрик Вангер го бе помолил да направят, за да отиде до тоалетната, Микаел отново бе обзет от съмнения. Старецът обаче все още не беше приключил, а Микаел му бе обещал да го изслуша докрай.

— Какво й се е случило според вас? — попита Микаел, когато Хенрик Вангер се върна в стаята.

— Обикновено тук живеят двайсет и пет души, но заради фамилната среща на остров Хедебю през този ден имаше около шейсет. От тях могат да се изключат около двайсет, двайсет и пет. Мисля, че някой от останалите, най-вероятно член на семейството, е убил Хариет и е скрил тялото й.

— Имам дузина възражения.

— Нека ги чуем.

— Например, ако някой бе скрил тялото й, то все пак би трябвало да го намерите, ако издирването наистина е било толкова педантично, колкото твърдите.

— В интерес на истината то бе още по-обстойно, отколкото ти го представих. Едва когато започнах да мисля, че Хариет е станала жертва на убийство, ми хрумнаха различни варианти как тялото й би могло да изчезне. Не мога да докажа предположенията си, но поне звучат разумно.

— Добре, разказвайте.

— Хариет е изчезнала някъде към три часа. Свещеникът Ото Фалк я е видял в три без пет, докато е бързал към мястото на катастрофата. Горе-долу по същото време там пристигна и фотограф от местния вестник, който през следващия час направи голям брой снимки на драматичния инцидент. Ние, тоест полицията, разгледахме внимателно лентите и установихме, че Хариет не присъства на нито един от негативите; за сметка на това обаче всички останали лица, които се намираха в селцето, с изключение на съвсем малките деца, бяха заснети на поне една фотография.

Хенрик Вангер извади нов албум и го постави на масата пред Микаел.

— Тук са събрани направените през този ден снимки. Първата е от шествието по случай Деня на децата в Хедестад. Тя е дело на същия фотограф. Направена е около един и петнайсет и Хариет всъщност се вижда на нея.

Снимката бе заснета от втория етаж на една къща и изобразяваше улицата точно когато по нея преминаваше празничното шествие от камиони с клоуни и момичета по бански. Тротоарът бе претъпкан със зрители. Хенрик Вангер посочи едно лице от тълпата.

— Това е Хариет. Около два часа преди да изчезне, когато беше в центъра с няколко съученици. Това е последната й снимка. Има още една интересна фотография.

Хенрик Вангер разлисти албума напред. В него имаше още стотина снимки или шест ленти, запечатали моменти от мястото на катастрофата на моста. На Микаел му дойде в повече изведнъж да види разказаната му история под формата на контрастни черно-бели снимки. Фотографът явно бе добър и беше успял да улови настъпилия след инцидента хаос. Голяма част от фотографиите изобразяваха спасителните действия край преобърнатата цистерна. Микаел с лекота разпозна четирийсет и шест годишния жестикулиращ Хенрик Вангер, целият подгизнал в мазут.

— Това е брат ми Харалд. — Старецът посочи мъж със сако, който се бе навел леко напред и сочеше нещо в смачканата кола, където бе заклещен Аронсон. — Брат ми Харалд не е особено приятен човек, но мисля, че можем да го извадим от списъка на заподозрените. Той бе на моста през цялото време, с изключение на един кратък момент, когато бе принуден да дотича обратно в къщата, за да си смени обувките.

Хенрик Вангер продължи да разгръща напред. Снимките се редяха една след друга. Зяпачите на плажа. Смачканата кола на Аронсон. Ситуацията като цяло. Имаше и няколко увеличени фотографии, заснети с телеобектив.

— Това тук е интересна снимка — рече Хенрик Вангер. — Доколкото можем да определим, тя е направена към четири без двайсет, четири без петнайсет, тоест около четирийсет и пет минути след като Хариет среща свещеника Фалк. Вгледай се в нашата къща, в прозореца по средата на втория етаж. Това е стаята на Хариет. На предната снимка прозорецът е затворен, а тук е отворен.

— Някой се е намирал в стаята на Хариет по това време.

— Разпитах всички. Никой не иска да признае, че го е отварял.

— Което означава, че това е сторила самата Хариет и следователно е била жива по това време, или пък, че някой ви е излъгал. Но защо му е на убиеца да ходи в стаята й и да отваря прозореца? А и защо някой би лъгал?

Хенрик Вангер поклати глава. Нямаше отговор на тези въпроси.

— Хариет е изчезнала около три часа или малко след това. Тези снимки ни дават известна представа къде са се намирали хората от острова в този момент. Именно благодарение на тях мога да изключа една част от списъка на заподозрените. Аналогично в него мога да включа други лица, които не са попаднали в обектива на фотографа в тази времева граница.

— Не отговорихте на въпроса ми как според вас е изчезнало тялото. Предполагам, че обяснението е съвсем просто. Като при добрите стари фокуси.

— Всъщност има няколко напълно възможни начина да извършиш престъплението. Убиецът я е нападнал около три часа. Тя или той не е използвал оръжие, в противен случай бихме намерили следи от кръв. Предполагам, че Хариет е била удушена, и то тук, зад оградата на двора; това място е недостъпно за обектива на фотографа, а не се вижда и от къщата. Има малка пряка пътека, която води от дома на свещеника, където Хариет е видяна за последно, до къщата. Днес там има малка градинка и морава, но през 1966 година мястото бе покрито с чакъл и се използваше като паркинг. Единственото, което убиецът е трябвало да направи, е да отвори багажника на някоя кола и да напъха вътре тялото на Хариет. Когато започнахме да я издирваме на следващия ден, на никого не му минаваше през ума, че може би бе извършено престъпление — насочихме цялото си внимание към бреговете, постройките и гората в близост до селцето.

— Тоест никой не е погледнал в багажника на колите.

— А на следващата вечер пътят бе отворен, така че убиецът спокойно би могъл да се качи в автомобила си, да премине по моста и да скрие тялото някъде другаде.

Микаел кимна.

— Съвсем под носа на издирващите. Ако нещата наистина са се развили така, говорим за доста хладнокръвен престъпник.

Хенрик Вангер се разсмя горчиво.

— Току-що направи точна квалификация на голяма част от членовете на семейство Вангер.

Те продължиха да дискутират и по време на вечерята, която бе сервирана в шест. Ана бе приготвила печен заек с желе от касис и картофи. Хенрик Вангер поднесе гъсто червено вино. Той смяташе, че е крайно време да направят своите обобщения.

— Признавам, че историята ви е интригуваща. Но продължавам да не разбирам защо сте избрали мен.

— Всъщност вече ти обясних. Искам да открия негодника, който уби внучката на брат ми. Това е причината, поради която искам да те наема.

— Защо?

— Микаел, в продължение на трийсет и седем години толкова много мислих какво би могло да се е случило с Хариет, че почти стигнах до лудост. През годините посвещавах все по-голяма част от свободното си време да я търся.

Той млъкна, свали очилата си и се загледа в някакво невидимо петънце на стъклото. След това впери поглед в Микаел.

— Ако трябва да съм съвсем честен с теб, изчезването на Хариет бе причината да се оттегля от управлението на концерна. Най-лошото е, че вместо времето да излекува болката, то я усили. През 1970 година имаше период, през който мечтаех единствено за малко спокойствие. По това време Мартин вече бе станал член на управата и постепенно пое по-голямата част от моите задължения. През 1976 година се оттеглих напълно и Мартин зае поста на управителен директор. Аз все още имам запазено място в борда, но почти не съм работил, откакто навърших петдесет. През последните трийсет години не е минал и ден, в който да не мисля за изчезването на Хариет. Може би смяташ, че съм обсебен от това, поне мнението на повечето от роднините ми е такова. И може би са прави.

— Това е ужасна трагедия.

— Нещо повече. Тя разби живота ми. Това чувство ставаше все по-осезаемо с течение на времето. Ти познаваш ли се добре?

— Да, естествено.

— И аз смятам така за себе си. Не мога да се освободя от случилото се. Но чувствата ми се промениха през годините. В началото скърбях. Исках да я открия и поне да я погреба. Тогава исках да отдам на Хариет нужното й уважение.

— Как точно са се променили?

— Днес искам повече да открия хладнокръвния престъпник. Но смешното е, че колкото повече остарявам, толкова повече търсенето ми се превръща във всепоглъщащо хоби.

— Хоби?

— Да, предпочитам да използвам тази дума. Аз не се отказах, дори и след като полицейското управление навлезе в задънена улица. Стараех се да подхождам систематично и точно. Събрах цялата информация, която успях да открия — снимките, които ти показах, и полицейските доклади. Записах разказите на всички хора за това какво са правили през този ден. С други думи, посветих целия си живот в търсене на факти за един-единствен ден.

— Предполагам, осъзнавате, че след трийсет и шест години самият убиец вероятно също е мъртъв и погребан.

— Не мисля.

Решителността в гласа на стареца удиви Микаел.

— Нека се навечеряме и отново ще се качим горе. Имам да споделя с теб още една подробност, преди да приключа с разказа си. Тя е и най-удивителната в цялата история.

Лисбет Саландер паркира королата с автоматични скорости до гарата за крайградски влакове в Сюндберг. Бе взела назаем тойотата от автомобилния парк на „Милтън Секюрити“. Всъщност не бе поискала разрешение, но пък, от друга страна, Армански не й бе забранил изрично да използва някой от автомобилите на „Милтън“. „Рано или късно, помисли си тя, ще трябва да си купя кола.“ Имаше мотоциклет втора употреба от категорията „леки“[42] — кавазаки 125 кубика, който караше през лятото. През зимата го прибираше в мазето си.

Саландер се разходи до улица „Хьогклинтавеген“ и точно в шест позвъни на домофона. Ключалката щракна след няколко секунди, жената се качи на втория етаж и позвъни на вратата с табелка, на която бе изписано непретенциозното име Свенсон. Тя нямаше ни най-малка представа кой беше Свенсон, нито пък дали в апартамента изобщо живееше човек с подобно име.

— Здравей, Plague[43] — поздрави тя.

— Wasp[44]. Ти ме търсиш, само когато ти трябва нещо.

Мъжът, който бе три години по-голям от Лисбет Саландер, бе висок 189 сантиметра и тежеше 152 килограма. Самата тя бе 154 сантиметра, тежеше 42 килограма и винаги се бе чувствала като джудже до Plague. В апартамента му, както обикновено, бе тъмно; гореше само една лампа в спалнята, която той използваше за кабинет, а светлината й се процеждаше в коридора. Носеше се миризма на застояло и плесен.

— Ами да, Plague, защото ти никога не се къпеш и тук вони на умрели мишки. Ако ти се случи някой ден да излезеш навън, бих те посъветвала да си купиш сапун. Продава се в „Консум“.

Той се усмихна леко, но не отговори, вместо това й направи знак с ръка да го последва в кухнята. Седна на масата, без да запали лампата. Единственият източник на светлина в стаята бяха уличните лампи до прозореца.

— И мен не ме бива кой знае колко в чистенето, но ако старите картонени кутии за мляко се вмиришат, ги събирам и ги изхвърлям.

— Аз съм пенсионер по болест — каза той. — Асоциален съм.

— И затова държавата ти даде апартамент и те забрави. Не те ли е страх, че съседите някога ще се оплачат и социалните ще дойдат на проверка? Тогава може да те пратят в лудница.

— Имаш ли нещо за мен?

Лисбет Саландер дръпна ципа на джоба на якето си и извади пет хиляди крони.

— Само толкова мога да ти дам. Това са мои лични пари. Теб не мога да те представя като разход.

— Какво искаш?

— Маншетът, за който говореше преди два месеца. Готов ли е?

Той се усмихна и постави един предмет на масата пред нея.

— Обясни ми как работи.

Тя слушаше изключително внимателно през следващия един час. След това изпробва маншета. Plague може и да беше асоциален, но без съмнение бе гений.

Хенрик Вангер се спря до бюрото си и изчака Микаел отново да му обърне внимание. Микаел погледна ръчния си часовник.

— Споменахте за някаква удивителна подробност?

Хенрик Вангер кимна.

— Аз съм роден на 1 ноември. Когато Хариет бе на осем, ми направи специален подарък — една картина. Хербаризирано цвете, поставено в обикновена рамка.

Хенрик Вангер заобиколи бюрото си и посочи първата картина. Камбанка. Цветето бе закрепено нескопосано и непрофесионално.

— Това бе първата картина. Получих я през 1958 година.

Той посочи следващата рамка.

— 1959 — Лютиче. 1960 — Паричка. Това се превърна в традиция. Тя създаваше картината през лятото и я пазеше до рождения ми ден. Винаги ги закачах тук, на тази стена. Хариет изчезна през 1966 година и традицията прекъсна.

Хенрик Вангер замълча и посочи едно празно място в редицата от картини. Микаел усети внезапно как косата му настръхна. Цялата стена бе покрита с хербаризирани цветя.

— През 1967, една година след изчезването й, получих това за рождения си ден. Виолетка.

— Как я получихте? — попита Микаел с приглушен глас.

— По пощата, увита в подаръчна хартия и поставена в пощенски плик с въздушни мехурчета. Пакетът бе изпратен от Стокхолм. Не бе посочен подател. Нямаше и писмо.

— Искате да кажете… — Микаел махна с ръка.

— Това, че може би аз бях причината за убийството на Хариет, ме подлудяваше. Не бе тайна, че с нея имахме специална връзка и че я приемах като своя дъщеря.

— Какво искате от мен? — попита Микаел остро.

Когато Лисбет Саландер паркира обратно тойотата в подземния гараж на „Милтън Секюрити“, реши да отиде до тоалетна горе в офиса. Тя отвори с пропуска си и се качи директно на третия етаж, защото не искаше да минава през главния вход на втория етаж, където работеха дежурните. Лисбет мина през тоалетната и си взе кафе от автомата за еспресо, който Драган Армански бе решил да купи, когато най-накрая осъзна, че Лисбет Саландер никога няма да започне да приготвя кафе само защото някой очакваше това от нея. После отиде в кабинета си и метна коженото си яке на един стол.

Кабинетът й имаше кубична форма с размери два на три метра и бе отделен със стъклена стена. Мебелировката се състоеше от бюро с поостарял настолен компютър Dell, един стол, кошче за отпадъци, телефон и етажерка. На етажерката имаше няколко телефонни указателя и три празни бележника. Двете чекмеджета на бюрото съдържаха няколко изхабени химикалки, кламери и бележник. На перваза на прозореца имаше умряло цвете с кафяви изсъхнали листа. Лисбет Саландер огледа замислено цветето, сякаш го виждаше за първи път. След това го грабна решително и го хвърли в кошчето за отпадъци.

Тя рядко вършеше някаква работа в кабинета си и стъпваше в него може би около дузина пъти годишно, най-вече когато искаше да се усамоти и да преработи някой доклад, преди да го предаде. Драган Армански беше настоял тя да има свое собствено кътче. Мотивът му бе, че по този начин ще се чувства като част от компанията, въпреки че работеше на хонорар. Тя обаче подозираше, че Армански се надява така да може да я държи под око и да се намесва в личните й дела. В началото й отредиха кабинет в дъното на коридора. Той представляваше по-голяма стая, която трябваше да дели с един колега. Но тъй като нея никога я нямаше, началникът й накрая я премести в миниатюрната стаичка в края на коридора, която никой не използваше.

Лисбет Саландер извади маншета, който бе получила от Plague. Тя постави предмета на бюрото пред себе си, загледа се замислено в него, прехапа долната си устна и се вглъби.

Минаваше единайсет и половина и тя бе сама на етажа. Изведнъж й стана скучно.

Изправи се след миг, отиде до другия край на коридора и натисна вратата на кабинета на Армански. Бе заключена. Тя се огледа. Вероятността някой да се появи в коридора в дванайсет часа на 26 декември бе съвсем минимална. Тя отвори вратата с копие на главния ключ на компанията, което бе извадила незаконно няколко години по-рано.

Кабинетът на Армански бе обширен — с бюро, фотьойли за посетителите и малка конферентна маса за осем души в единия ъгъл. Блестеше от чистота. Тя отдавна не бе тършувала в стаята на шефа си, а сега така или иначе беше в офиса… Прекара един час на бюрото му и се осведоми как се развива разследването на един евентуален корпоративен шпионин, кои служители бяха назначени „под прикритие“ в една компания, където вилнееше организирана банда крадци, както и какви свръхсекретни мерки бяха предприети в защита на една клиентка, която се страхуваше, че бащата на децата й би могъл да ги отвлече.

Накрая върна всички документи по местата им, заключи вратата на кабинета на Армански и се прибра пеша в апартамента си на улица „Лундгатан“. Бе доволна от деня.

Микаел Блумквист отново поклати глава. Хенрик Вангер бе седнал зад бюрото си и го наблюдаваше спокойно, сякаш вече бе подготвен за всички евентуални възражения.

— Не съм сигурен дали някога ще узнаем истината, но не искам да си отида от този свят, без да направя един последен опит — рече старецът.

— Това е лудост — констатира Микаел.

— Защо?

— Чух достатъчно. Хенрик, разбирам мъката ви, но ще съм честен с вас. Това, което ме молите да направя, е пълна загуба на време и пари. Искате от мен да разреша като с магия една мистерия, оказала се непосилна за криминалисти и професионални следователи, които разполагат с далеч по-големи ресурси. Молите ме да разреша престъпление почти четирийсет години след извършването му. Как бих могъл да се справя?

— Все още не сме обсъдили хонорара ти — възрази Хенрик Вангер.

— Няма нужда.

— Не мога да те принудя да приемеш, ако не искаш. Но чуй какво мога да ти предложа. Дирх Фроде вече е оформил един договор. Детайлите подлежат на обсъждане, но договорът е много прост и единственото, което му липсва, е подписът ти.

— Хенрик, няма смисъл. Не мога да разреша загадката около изчезването на Хариет.

— Договорът не те и задължава да го правиш. Единственото, което искам от теб, е да дадеш най-доброто от себе си. Ако не успееш, ще приема, че такава е волята на Господа или на съдбата — в случай, че не вярваш в Бог.

Микаел въздъхна. Чувстваше се все по-неудобно и му се искаше да приключи посещението си в Хедебю, но въпреки това отстъпи.

— Слушам ви.

— Искам в продължение на една година да живееш и работиш тук, в Хедебю. Искам да прегледаш цялата информация от разследването на изчезването на Хариет, лист по лист. Искам да погледнеш на фактите от друг ъгъл. Искам да поставиш под съмнение всички направени заключения, както би постъпил един разследващ журналист. Искам да следиш за това, което аз, полицията и другите следователи сме пропуснали.

— Молите ме да изоставя целия си живот и кариерата си за една година и да се отдам на нещо, което е пълна загуба на време.

Хенрик Вангер внезапно се усмихна.

— Що се отнася до кариерата ти, и двамата знаем, че тя в момента е в застой.

Микаел нямаше как да възрази на тази реплика.

— Искам да купя година от живота ти. Предлагам ти работа. Заплата, която едва ли можеш да получиш другаде. Ще ти плащам двеста хиляди крони месечно, тоест 2,4 милиона общо, ако се съгласиш да останеш цялата година.

Микаел бе като онемял.

— Не храня илюзии. Знам, че шансът да успееш е минимален, но ако ти въпреки всичко разрешиш загадката, ще получиш бонус — ще удвоя възнаграждението ти от 2,4 на 4,8 милиона крони. Но нека проявим щедрост и да закръглим на пет милиона.

Хенрик Вангер се облегна назад и наклони глава.

— Мога да преведа парите в която сметка ми кажеш, навсякъде по света. Можеш да ги получиш и в брой в куфар — от теб зависи дали искаш да ги декларираш като доход.

— Това е… лудост — запелтечи Микаел.

— Защо? — попита Хенрик Вангер спокойно. — Аз съм прехвърлил осемдесетте и все още съм с всичкия си. Притежавам огромно състояние, с което мога да разполагам както намеря за добре. Бездетен съм, а и нямам ни най-малкото желание да подаря парите на някой роднина, когото ненавиждам. Направил съм завещание, съгласно което по-голямата част от парите ми ще бъде дарена на Световната фондация за защита на природата. Няколко души, които са ми близки, също ще получат значителни суми — сред тях е и Ана.

Микаел Блумквист поклати глава.

— Опитай се да ме разбереш. Аз съм стар и скоро ще си отида от този свят. В този живот има само едно нещо, което искам — отговор на въпроса, който ме измъчва вече почти четири десетилетия. Не вярвам, че ще го получа, но разполагам с достатъчно лични средства, за да направя един последен опит. Нима е неразумно да отделя част от богатството си за тази цел? Дължа го на Хариет. А и на себе си.

— Ще похарчите няколко милиона крони за едното нищо. Всичко, което трябва да направя, е да подпиша договора и после една година да си клатя краката.

— Няма да стане така. Дори точно обратното — ще работиш по-здраво, отколкото когато и да било през живота си.

— Как може да сте толкова сигурен?

— Защото мога да ти предложа нещо, което няма как да купиш с пари, но за което мечтаеш повече от всичко друго на света.

— И какво е то?

Хенрик Вангер присви очи.

— Ханс-Ерик Венерстрьом. Имам доказателства, че е мошеник. Той започна кариерата си именно в моята компания преди трийсет години и аз мога да ти поднеса главата му на тепсия. Разреши загадката — и ще превърнеш загубата си в съда в репортажа на годината.

Глава 7

Петък, 3 януари

Ерика остави чашата с кафе на масата и обърна гръб на Микаел. Стоеше до прозореца в апартамента му и се наслаждаваше на изгледа към Гамла стан. Бе 3 януари, три часа следобед. Падналият на Нова година дъжд бе стопил всичкия сняг.

— Винаги съм харесвала тази гледка — рече тя. — Заради подобен апартамент бих напуснала Салтшобаден.

— Имаш ключ. Би могла да се преместиш тук от богаташкия резерват — каза й Микаел.

Той затвори куфара и го изнесе в коридора. Ерика се обърна и го загледа с недоверие.

— Не говориш сериозно, нали — рече тя. — Преживяваме ужасна криза, а ти стягаш два куфара и заминаваш някъде на майната си в дивото.

— Хедестад. На няколко часа път с влак. И не е завинаги.

— Със същия успех можеше да е Улан Батор. Нима не разбираш, че в очите на хората това ще изглежда като бягство с подвита опашка?

— Всъщност е точно така. Освен това трябва да излежа и присъдата си по някое време тази година.

Кристер Малм седеше на дивана на Микаел. Чувстваше се неловко. За първи път, откакто основаха „Милениум“, между Микаел и Ерика имаше толкова непримиримо разногласие. Обикновено бяха неразделни. Вярно, че се случваше между тях да избухват страховити кавги, но поводът обикновено бяха организационни проблеми, при това двамата винаги успяваха да постигнат единогласие, след което се прегръщаха и отиваха на кръчма. Или пък скачаха в леглото. Положението през изминалата есен хич не беше весело, а сега между тях сякаш бе зейнала цяла пропаст. Кристер Малм се чудеше дали това не бе краят на „Милениум“.

— Нямам избор — рече Микаел. — Нямаме избор.

Той си наля кафе и седна на кухненската маса. Ерика поклати глава и се настани срещу него.

— Ти как мислиш, Кристер? — попита тя.

Кристер Малм направи широк жест с ръце. Бе очаквал този въпрос и се боеше от мига, когато щеше да му се наложи да вземе нечия страна. Той бе трети акционер, но и на тримата им беше ясно, че Микаел и Ерика бяха душата на „Милениум“. Допитваха се за съвет до него само когато не можеха да постигнат съгласие.

— Ако трябва да сме честни — отвърна Кристер, — и двамата знаете, че няма значение какво мисля.

Той замълча. Обичаше да създава картини. Обичаше да се занимава с графичен дизайн. Никога не се бе смятал за творец, но знаеше, че е дяволски добър дизайнер. За сметка на това обаче не разбираше нищо от интриги и стратегически решения.

Ерика и Микаел се гледаха един друг. Нейният поглед бе леденостуден. Неговият — замислен.

„Това не е кавга, помисли си Кристер, това е развод.“ Микаел наруши тишината.

— Окей, нека да ти изложа аргументите си за последен път.

Той впи очи в Ерика.

— Това не означава, че напускам „Милениум“. Твърде здраво работихме през всичките тези години, за да го направя.

— Но вече няма да идваш в редакцията, цялото бреме ще се стовари върху мен и Кристер. Не разбираш ли, че сам се пращаш в изгнание?

— Това е вторият момент. Трябва да спра за малко, Ерика. Вече давам на заето. На предела на силите си съм. Може би един платен отпуск в Хедестад е точно това, от което се нуждая.

— Цялата тази работа е пълна лудост, Микаел. Все едно да се захванеш с изучаване на извънземни.

— Знам. Само че ще получа 2,4 милиона за една година и ще имам работа. Това е третият ми аргумент. Първият рунд срещу Венерстрьом приключи. Той спечели с нокаут. Вторият рунд вече започна — той ще се опита да унищожи „Милениум“, защото е наясно, че докато вестникът съществува, ще има журналисти, които знаят за далаверите му.

— Знам. Убеждавах се в това всеки път, когато поглеждах месечния отчет за приходите от реклама през последната половин година.

— Точно така. Затова трябва да напусна редакцията. Аз съм трън в очите му. Това е като параноя. Няма да се откаже, докато съм тук. Сега трябва да се подготвим за третия рунд. Ако искаме да имаме дори и малък шанс срещу Венерстрьом, трябва да се оттеглим и да създадем нова стратегия. Да го смажем. Това ще е основната ми задача през следващата година.

— Всичко това ми е ясно — възрази Ерика. — Вземи си отпуск. Замини в чужбина, излежавай се на някой южен плаж един месец. Запознай се с любовните навици на испанките. Разпусни. Замини за Сандхамн и гледай вълните.

— А когато се върна, нищо няма да се е променило. Венерстрьом ще смаже „Милениум“. Знаеш го. Единственото, което би могло да го спре, е ако открием някакъв коз срещу него.

— И ти мислиш, че той се крие в Хедестад.

— Прегледах изрезките от вестниците. Венерстрьом е работил за концерна „Вангер“ от 1969 до 1972 година. Бил е част от екипа на директора и е отговарял за стратегическите инвестиции. Напуска много бързо. Не можем да изключим възможността Хенрик Вангер да има някаква информация за него.

— Да, но дори и да е извършил нещо преди трийсет години, ще бъде много трудно да го докажем днес.

— Хенрик Вангер обеща да даде интервю и да разкаже каквото знае. Той е обсебен от изчезналата си роднина, изглежда, само това го интересува. И ако се наложи в нейно име да унищожи Венерстрьом, то има голяма вероятност да го направи. Така че ние в никакъв случай не трябва да пропуснем тази възможност — той е първият, който изрази готовност да сподели факти, открито уличаващи Венерстрьом.

— Дори и да се върнеш с доказателства, че Венерстрьом е удушил момичето, пак няма да можем да ги използваме. Поне не и след толкова много време. Той ще ни разбие в съда.

— Тази мисъл ми мина през ума, но, уви — той е следвал в Икономическия университет и няма никакво отношение към компанията „Вангер“ по времето, когато момичето изчезва.

Микаел направи пауза.

— Ерика, аз няма да напусна „Милениум“, но е важно в очите на хората да изглежда така. Вие с Кристер трябва да продължите да движите вестника. Ако можете… Ако ви се отвори възможност да сключите мир с Венерстрьом, направете го. Това обаче няма да се случи, ако аз все още работя там.

— Добре, признавам, че положението е доста напечено, но според мен се хващаш за Хедестад като удавник за сламка.

— Имаш ли по-добра идея?

Ерика вдигна рамене.

— В момента трябва да се заемем да издирваме източници на информация. Да започнем да градим историята отначало. И този път да го направим както трябва.

— Рики, с тази история е свършено.

Ерика подпря отчаяно глава с ръце. В началото, след като заговори, не искаше да поглежда Микаел в очите.

— Адски съм ти ядосана. Не защото историята ти не бе достоверна, аз те подкрепих в желанието ти да я публикуваш. Не и защото напускаш поста на отговорен редактор — това е умно решение при дадените обстоятелства. Приемам дори желанието ти да го представим като разкол или битка за надмощие между мен и теб. Разбирам логиката ти — искаш да накараш Венерстрьом да вярва, че аз съм безвредна глупачка и именно ти си заплахата.

Тя направи пауза и го погледна решително в очите.

— Но мисля, че бъркаш. Венерстрьом няма да се хване на този блъф. Той ще продължи с опитите да унищожи „Милениум“. Единствената разлика е, че от този момент нататък аз сама ще трябва да се боря с него и ти много добре знаеш, че ще си ми необходим както никога преди в редакцията. Добре, нямам нищо против да воювам с Венерстрьом, но съм бясна, че напускаш кораба без причина. Напускаш ни в най-трудния момент.

Микаел протегна ръка и я погали по косата.

— Ти не си сама. Имаш подкрепата на Кристер и цялата редакция.

— Не и на Яне Далман. Между другото, мисля, че назначаването му бе грешка. Той е способен, но ползата от него е по-малка от вредата, която нанася. Цяла есен не спря да злорадства. Не знам дали се надява да получи твоето място, или просто не се вписва в редакцията.

— Страхувам се, че си права — отвърна Микаел.

— Какво да правя тогава? Да го уволня ли?

— Ерика, ти си главен редактор и мажоритарен собственик на „Милениум“. Ако се налага да го уволниш, действай.

— Никога досега не сме освобождавали никого, Мике. А ти ми прехвърляш отговорността и за това решение. Вече не ходя с удоволствие на работа.

В този миг Кристер Малм внезапно се изправи.

— Ако искаш да хванеш влака, трябва да побързаме.

Ерика се опита да протестира, но той вдигна ръка.

— Почакай, Ерика. Ти ме попита какво мисля. Според мен ситуацията е адски заплетена. Но ако Микаел казва истината и действително е на ръба на силите си, то тогава трябва да замине заради самия себе си. Дължим му го.

И Ерика, и Микаел се обърнаха изненадани към Кристер, който гледаше смутено Микаел.

— И двамата знаете, че вие сте „Милениум“. Аз съм акционер и вие винаги сте били откровени с мен, а аз обичам вестника и всичко, което правим, но вие без проблем бихте ме заменили с който и да било друг художествен директор. Поискахте мнението ми. Ето, казах ви го. Що се отнася до Яне Далман, съгласен съм с вас. Ако се налага да го уволниш, Ерика, то аз мога да го направя вместо теб. Само трябва да намерим основателна причина.

Той направи пауза, преди да продължи.

— Съгласен съм с теб, че Микаел заминава в изключително неподходящ момент. Но не мисля, че имаме избор.

Той погледна Микаел.

— Ще те откарам до гарата. С Ерика ще държим фронта, докато те няма.

Микаел кимна бавно.

— Това, от което се страхувам, е, че Микаел няма да се върне — каза Ерика Бергер тихо.

Драган Армански събуди Лисбет Саландер с телефонното си обаждане в два часа следобед.

— Кво? — попита сънено тя.

Имаше лош дъх в устата.

— Микаел Блумквист. Току-що разговарях с възложителя, адвокат Фроде.

— И?

— Обади се и каза, че можем да приключим с разследването на Венерстрьом.

— Да приключим? Та аз току-що започнах да работя по него.

— Да, но Венерстрьом вече не представлява интерес за Фроде.

— Ей така изведнъж?

— Той решава. След като не иска да продължим, така да бъде.

— Бяхме се договорили за хонорар.

— Колко време ти е отнела задачата досега?

Лисбет Саландер се замисли.

— Около три цели дни.

— Бяхме се разбрали за таван от четиристотин хиляди крони. Ще напиша фактура за десет хиляди. Ще ти дам половината, което е приемлива компенсация за три дни загубено време. Това е цената, която ще трябва да плати, след като ни накара да се заемем с подобно разследване.

— Какво да правя с това, което вече открих?

— Има ли нещо скандално?

Тя се замисли.

— Не.

— Фроде не поиска доклад за свършената работа. Запази материалите за известно време, в случай че пак се обади. После можеш да ги изхвърлиш. За другата седмица съм ти приготвил нова работа.

Лисбет Саландер остана със слушалката в ръка малко след като Армански затвори. Отиде до работния си кът в дневната, прегледа бележките, които бе закрепила с кабарчета на стената, и купчината събрани на бюрото листове. Бе успяла да открие предимно статии от вестници и текстове в интернет. Взе листовете и ги пъхна в едно чекмедже.

Лисбет Саландер сбърчи чело. Бе й се сторило интересно предизвикателство да открие причините за странното поведение на Микаел Блумквист в съдебната зала, а тя не обичаше да оставя нещо недовършено. Всички хора имат тайни. Само трябва да ги откриеш.

Част втора

Анализ на последствията

3 януари — 17 март

46% от жените в Швеция са жертва на насилие от страна на някой мъж.

Глава 8

Петък, 3 януари — неделя, 5 януари

Когато Микаел Блумквист за втори път слезе от влака в Хедестад, небето бе пастелносиньо, а въздухът — леденостуден. Термометърът на гарата показваше минус осемнайсет градуса. Той все още носеше твърде неподходящи за това време тънки спортни обувки. За разлика от предния път обаче, сега не го чакаше никакъв адвокат Фроде с топла кола. Микаел бе съобщил само кой ден ще пристигне, но не и в колко часа. Бе предположил, че до Хедебю ще има автобус, но същевременно нямаше никакво желание да мъкне насам-натам двата си тежки куфара и метнатата на рамо чанта в търсене на спирка. Вместо това отиде до пиацата на такситата от другата страна на площада.

В дните между Коледа и Нова година по крайбрежието на Норланд бе паднал изключително много сняг, а ако се съдеше по браздите покрай пътя и планините от сняг, снегорините в Хедестад бяха работили на пълни обороти. Шофьорът на таксито, който според табелката на предното стъкло се казваше Хюсеин, поклати глава, когато Микаел го попита дали времето е било лошо. Той му разказа на силен норландски диалект, че са преживели най-страшната снежна буря за последните десетилетия и колко много съжалявал, че не заминал за Гърция за Коледа.

Микаел го упъти до току-що почистения двор на Хенрик Вангер, остави багажа си на площадката пред вратата и проследи с поглед колата, която изчезна в посока към Хедестад. Изведнъж се почувства самотен и глупав. Може би Ерика имаше право, като отбеляза, че цялата тази работа бе пълна лудост.

Чу как вратата се отвори зад него и се обърна. Хенрик Вангер стоеше облечен в кожено палто с голяма гладка яка, груби ботуши, каскет и наушници. Микаел бе по дънки и тънко кожено яке.

— Ако ще живееш по тези географски ширини, трябва да се научиш да се обличаш по-топло по това време на годината.

Те си стиснаха ръцете.

— Сигурен ли си, че не искаш да отседнеш в голямата къща? Да? Мисля, че в такъв случай е най-добре първо да те настаним в новото ти жилище.

Микаел кимна. Едно от изискванията му, докато преговаряше с Хенрик Вангер и Дирх Фроде, бе да живее сам, без да зависи от никого. Хенрик Вангер поведе Микаел надолу по пътя, към моста, сви през една градинска порта в току-що изчистения двор и спря пред малка дървена къща до основите на моста. Тя не бе заключена, а старецът му отвори вратата. Влязоха в малко антре, където Микаел остави багажа си с въздишка на облекчение.

— Това е така наречената къща за гости. Тук настаняваме хората, които остават за по-дълго. Именно тук живя с родителите си през 1963 година. Това всъщност е най-старата постройка в селото, която обаче е напълно модернизирана. Погрижих се Гунар Нилсон, който поддържа имота ми, да засили отоплението сутринта.

Цялата къща не бе по-голяма от петдесет квадратни метра и се състоеше от кухня и две по-малки стаи. Кухнята заемаше половината пространство. Бе обзаведена модерно с електрическа печка и малък хладилник; имаше течаща вода, а пред стената до преддверието имаше стара чугунена печка, в която бяха разпалили огън през деня.

— Няма нужда да използваш чугунената печка, освен ако не е кучешки студ. Дървата за огрев са в преддверието, а бараката за дърва е зад къщата. Тук не е живял никой от есента, така че напалихме огън сутринта, за да се стопли. Но електрическите радиатори по принцип са достатъчни. Само внимавай да не ги покриеш с дрехи, защото може да стане пожар.

Микаел кимна и се огледа наоколо. На три от стените имаше прозорци; от кухненската маса се виждаха основите на моста, които бяха на около трийсетина метра. Цялото обзавеждане на кухнята се състоеше от няколко големи шкафа, столове, стара кухненска пейка и етажерка с вестници. Най-отгоре лежеше брой на „Се“[45] от 1967 година. В ъгъла до масата имаше още една помощна маса, която можеше да служи за бюро.

Кухненската врата бе от едната страна на чугунената печка. От другата й страна се намираха две по-малки врати, които водеха към другите стаи. Тази отдясно, която имаше една външна стена, напомняше по-скоро на килер. Тя бе обзаведена с малко бюро, стол и голяма етажерка пред дългата стена и служеше за кабинет. Другата стая бе между него и преддверието. Тя представляваше малка спалня, чиято мебелировка се състоеше от тясно двойно легло, едно нощно шкафче и гардероб. На стените висяха няколко картини с природни мотиви. Мебелите и картините в къщата бяха стари и избелели, но из нея се носеше приятен мирис на чисто. Някой бе изтъркал пода със стабилна доза почистващ препарат. В спалнята имаше още една странична врата, която водеше към преддверието, където един стар килер бе преустроен на малка тоалетна с душ.

— Може да имаш проблеми с водата — рече Хенрик Вангер. — Сутринта проверихме и всичко бе наред, но тръбите са много близо до повърхността и могат да замръзнат, ако студът се задържи. В преддверието има кофа; ако се наложи, можеш да се качиш и да си налееш вода у нас.

— Ще имам нужда от телефон — каза Микаел.

— Вече съм поръчал. Ще го инсталират утре. Е, какво смяташ? Ако размислиш, можеш да се преместиш в къщата при мен, когато решиш.

— Тази къща напълно ме устройва — отвърна Микаел.

Само че изобщо не бе сигурен доколко бе благоразумно да се забърква във всичко това.

— Добре. Ще се стъмни след няколко часа. Искам и да се поразходим, за да ти покажа селото. Мога ли да си позволя да ти предложа да смениш обувките с ботуши и дебели чорапи? В шкафа в преддверието има.

Микаел послуша съвета на домакина си и реши още на следващата сутрин да мине по магазините, за да си набави наполеонки и стабилни зимни обувки.

В началото на разходката старецът обясни на Микаел, че в съседната на неговата къща от другата страна на пътя живее Гунар Нилсон, домашният помощник, когото Хенрик Вангер упорито наричаше „домакин“. Много скоро Микаел разбра, че той се грижи за повечето къщи на остров Хедебю, а освен това носи и административна отговорност за няколко имота в Хедестад.

— Баща му е Магнус Нилсон — той се грижеше за имота ми през шейсетте години, а освен това бе един от мъжете, които помагаха на моста след онази страховита катастрофа. Той все още е жив, но е пенсионер и живее в Хедестад. В къщата тук обитават Гунар и съпругата му. Децата им вече не са с тях.

Хенрик Вангер направи пауза и се замисли за миг, преди да продължи.

— Микаел, официалната версия за посещението ти гласи, че ще ми помагаш да напиша автобиографията си. Това ти осигурява оправдание да душиш във всички потайни ъгълчета и да задаваш въпроси на хората. С истинската ти задача сме наясно само аз, ти и Дирх Фроде. Само ние тримата знаем за какво всъщност става въпрос.

— Разбирам. Отново ще споделя мнението си: това е загуба на време. Няма да успея да разреша загадката.

— Единственото, което искам от теб, е да опиташ. Но трябва да внимаваме какво говорим в присъствието на други хора.

— Окей.

— Гунар е на петдесет и шест години, което означава, че по времето на изчезването на Хариет е бил на деветнайсет. Има един въпрос, на който така и не успях да намеря отговор — Гунар и Хариет бяха добри приятели и ми се струва, че преживяваха невинен романс; поне той бе силно пленен от нея. В деня на изчезването й обаче Гунар се намираше в Хедестад и бе един от хората, които се оказаха отрязани на другия бряг, след като катастрофата заприщи моста. Той бе изключително обстойно разследван заради отношенията им. Тази ситуация му бе много неприятна, но полицията провери алибито му и то издържа. През целия ден е бил в компанията на няколко приятели и се е прибрал късно вечерта.

— Предполагам, че сте съвсем наясно кой се е намирал на острова и с какво се е занимавал през този ден.

— Правилно. Ще продължим ли?

Спряха се край кръстопътя на възвишението до имението „Вангешка“, а Хенрик Вангер посочи надолу към старото рибарско пристанище.

— Цялата земя на остров Хедебю, с изключение на чифлика край Йостерогорден и няколко единични къщи в селото, е собственост на фамилията Вангер, или по-точно моя. Постройките долу, на пристанището, са частна собственост, като повечето са летни къщи и са необитаеми през зимата. С изключение на най-крайната. Както виждаш, от комина й се издига пушек.

Микаел кимна. Бе премръзнал до мозъка на костите си.

— Това е ужасна усойна съборетина, която обаче е обитавана целогодишно. Там живее Юджийн Норман. Той е на седемдесет и седем години, пише се художник. Според мен картините му са напълно комерсиални, но всъщност той е доста известен пейзажист. Един от ексцентриците, без които не може да мине никое село.

Хенрик Вангер водеше Микаел напред по пътя към носа, като му показваше къща след къща. Селото се състоеше от шест къщи от западната страна на пътя и четири от източната. Първата от тях — тази, в която бе настанен Микаел, както и имението „Вангешка“, бяха собственост на брата на Хенрик Вангер — Харалд. Имението представляваше квадратна каменна постройка на два етажа, която на пръв поглед изглеждаше изоставена; завесите на прозорците бяха спуснати, а по непочистената алея, която водеше до входната врата, имаше половин метър сняг. Ако човек обаче се вгледаше по-внимателно, щеше да забележи стъпки.

— Харалд е единак. С него никога не сме се разбирали. Като се изключат кавгите около концерна, той все пак е акционер, не сме си разменяли друга дума вече почти шейсет години. Той е по-възрастен от мен, на деветдесет и една, последният жив от петимата ми братя. По-късно ще ти разкажа подробности, сега ще спомена единствено, че завърши медицина и практикуваше основно в Упсала. Премести се обратно в Хедебю, когато навърши седемдесет.

— Досетих се, че не се разбирате. Въпреки това сте съседи.

— Противен ми е и предпочитам да си бе останал в Упсала, само че къщата е негова. Сигурно ти звуча като гадняр?

— Не, като човек, който не обича брат си.

— Прекарах първите двайсет и пет-трийсет години от живота си, като прощавах и търсех оправдание за такива като Харалд само защото са ми роднини. По-късно разбрах, че роднинската връзка не е гаранция за обич и че нямах почти никакви основания да защитавам Харалд.

Следващата къща принадлежеше на Изабела, майката на Хариет Вангер.

— Тя ще навърши седемдесет и пет тази година, а все още е елегантна и суетна. Освен това тя единствена в селото говори с Харалд и го посещава от време на време, но нямат много общо.

— Какви бяха отношенията й с Хариет?

— Добър въпрос. Дори жените не могат да бъдат изключени от кръга на заподозрените. Вече ти разказах, че тя често оставяше децата на произвола на съдбата. Не съм сигурен. Мисля, че имаше добри намерения, но не бе достатъчно зряла, за да може да носи отговорността за тях. Тя и Хариет не бяха особено близки, но не бяха и врагове. Изабела може да е красива, но понякога се държи доста странно. Ще разбереш какво имам предвид, като се срещнете.

Съседка на Изабела бе Сесилия Вангер, дъщеря на Харалд Вангер.

— Тя бе женена в миналото и живееше в Хедестад, но се раздели с мъжа си преди около двайсет години. Аз й предложих да се пренесе тук като собственик на къщата. Сесилия е учителка и в много отношения е пълната противоположност на баща си. Мога да добавя още, че те двамата не си говорят особено много.

— На колко години е тя?

— Родена е през 1946 година. Тоест по времето, когато Хариет изчезна, бе на двайсет. И да, Сесилия бе сред гостите на острова през онзи ден.

Той се замисли за миг.

— Сесилия може и да изглежда вятърничава, но малцина притежават нейния ум. Не я подценявай. Ако някой успее да се досети с какво се занимаваш, то това ще е тя. Мога да кажа, че тя е една от роднините ми, които ценя най-много.

— Означава ли това, че не я подозирате?

— Няма да ти отговоря. Искам да анализираш събитията напълно безпристрастно, независимо от моето мнение.

Къщата до тази на Сесилия също бе притежание на Хенрик Вангер, но в момента бе наета от възрастна двойка, която преди години е била част от ръководството на концерна. Те се бяха преместили на острова през осемдесетте години и следователно нямаха нищо общо с изчезването на Хариет. Следващата къща бе собственост на Биргер Вангер, брат на Сесилия Вангер. Тя стоеше празна от доста години, след като Биргер Вангер бе решил да се премести в модерна еднофамилна къща в Хедестад.

Повечето от постройките край пътя бяха солидни каменни сгради от началото на миналия век. Последната обаче се отличаваше от тях. Тя имаше модерна архитектура с бели тухли и тъмни рамки на прозорците. Беше с красиво разположение и Микаел можеше да види, че от втория етаж се открива прекрасен изглед към морето на изток и Хедестад на север.

— Тук живее Мартин Вангер, братът на Хариет и изпълнителен директор на концерна „Вангер“. В миналото тук се намираше къщата на свещеника, но тя бе частично разрушена от пожар през седемдесетте и Мартин построи новата през 1978 година, след като пое поста на изпълнителен директор.

Най в края, от източната страна на пътя, живееше заедно със сина си Александър Герда Вангер, вдовица на брата на Хенрик Грегер.

— Герда е болна, страда от ревматизъм. Александър притежава малък пакет акции от концерна, но освен това ръководи собствени компании, а има и ресторанти. Прекарва няколко месеца всяка година на остров Барбадос в Западна Индия, където е инвестирал известна сума пари в туристическата индустрия.

Между къщите на Герда и Хенрик Вангер имаше парцел с две по-малки постройки, които бяха необитаеми и служеха като къщи за гостуващи роднини. От другата страна на дома на Хенрик имаше частен имот, където живееше още един пенсиониран служител на концерна със съпругата си, но през зимата къщата беше празна, защото двойката заминаваше в Испания.

Бяха се върнали при кръстопътя, с което разходката им завърши. Бе започнало да се стъмва. Микаел заговори пръв.

— Хенрик, мога единствено да кажа, че този опит едва ли ще даде някакъв резултат, но аз ще направя това, за което ме назначихте. Ще напиша автобиографията ви и ще изпълня желанието ви да прочета всички материали по случая на Хариет Вангер колкото се може по-задълбочено и критично. Просто искам да разберете, че не съм частен детектив, така че не бива да очаквате невъзможното от мен.

— Нищо не очаквам. Просто искам да стигна до истината за последен път.

— Добре.

— Аз съм сова — обясни Хенрик Вангер. — Ще съм на твое разположение от обяд до края на деня. Ще ти подготвя кабинет тук горе, който ще можеш да използваш, когато пожелаеш.

— Не, благодаря. В къщата за гости има кабинет и там възнамерявам да работя.

— Както искаш.

— В случай че искам да говоря с вас, ще идвам в кабинета ви, но няма да ви засипя с въпроси още тази вечер.

— Разбирам. — Старецът изглеждаше подозрително смирен.

— Ще ми отнеме няколко седмици да прочета всички материали. Работим на два фронта. Ще се срещаме по няколко часа дневно, през които ще ви интервюирам и ще се запозная с биографията ви. Когато се появят въпроси, свързани с Хариет, които искам да обсъдя с вас, ще ви кажа.

— Това звучи разумно.

— Ще работя колкото и когато реша, без твърдо работно време.

— Ти сам преценяваш как.

— Знаете, че трябва да вляза в затвора за няколко месеца. Не знам кога ще ме повикат, но няма да обжалвам. Предполагам, че ще е по някое време тази година.

Хенрик Вангер сбърчи чело.

— Това не е хубаво. Ще мислим, като му дойде времето. Може да поискаш отсрочка.

— Ако ми позволят и събера достатъчно материал, мога да работя над книгата за семейството ви от затвора. Ще го обсъдим по-подробно, като му дойде времето. Има още нещо: аз все още съм съсобственик на „Милениум“, който в момента се намира в криза. Ако се случи нещо, което изисква присъствието ми в Стокхолм, ще трябва да оставя нещата тук и да замина.

— Ти не си ми крепостник. Искам да работиш последователно и задълбочено върху задачата, която ти възложих, но е съвсем естествено ти сам да определяш начина и методите си на работа. Няма проблем да си вземеш отпуск, ако има нужда. Но ако открия, че се отнасяш несериозно към задълженията си ще го сметна за нарушение на договора ни.

Микаел кимна. Хенрик Вангер извърна поглед към моста. Той бе слаб и на Микаел изведнъж му хрумна, че приличаше на окаяно плашило.

— Що се отнася до „Милениум“, би трябвало да обсъдим в каква точно криза е изпаднал вестникът и дали бих могъл да помогна по някакъв начин.

— Най-доброто, което можете да направите, е да ми поднесете главата на Венерстрьом на тепсия още днес.

— О не, нямам никакво намерение да го правя — старецът погледна остро Микаел. — Единствената причина, поради която се съгласи да приемеш работата, бе обещанието ми, че ще разоблича Венерстрьом. Ако ти дам исканата информация сега, можеш да се откажеш по всяко време. Ще трябва да почакаш една година.

— Хенрик, извинявайте, че го казвам, но вие може да не сте жив след една година.

Хенрик Вангер въздъхна и се загледа замислено към рибарското пристанище.

— Разбирам. Ще говоря с Дирх Фроде и ще измислим нещо. Но що се отнася до „Милениум“, може би мога да ти помогна и по друг начин. Разбрах, че рекламодателите ви са намалели.

Микаел кимна бавно.

— Това е належащ проблем, но кризата е по-дълбока. Става въпрос за доверието на хората. Няма значение колко реклами публикуваме, ако никой не купува вестника.

— Разбирам това. Но аз все още съм член, макар и почетен, на Управителния съвет на голям концерн. Ние също трябва да рекламираме някъде. Нека обсъдим този въпрос по-подробно. Какво ще кажеш да вечеряме…

— Не. Искам да си подредя нещата, да напазарувам и да разгледам наоколо. Утре ще отида до Хедестад и ще си купя зимни дрехи.

— Това е добра идея.

— Бих искал да ми дадете архива за Хариет.

— Трябва да работиш с него…

— Много внимателно — знам.

Микаел се прибра в къщата за гости, а зъбите му тракаха от студ. Погледна външния термометър до прозореца. Той показваше минус петнайсет градуса. Микаел не можеше да си спомни някога друг път да е бил толкова премръзнал, както след тази двайсетминутна разходка.

Той посвети следващия час на настаняването си в дома, където щеше да живее в продължение на една година. Извади дрехите от едната пътна чанта и ги подреди в гардероба в спалнята. Тоалетните принадлежности прибра в шкафчето в банята. Другата чанта представляваше квадратен куфар на колелца. Там бяха книгите, дисковете и дискменът му, бележници, един малък диктофон Sanyo, малък скенер Microtek, преносим мастиленоструен принтер, цифров фотоапарат Minolta и други принадлежности, които бе сметнал за задължителни по време на едногодишното си заточение.

Нареди книгите и дисковете на етажерката в кабинета до двете папки с материали за Ханс-Ерик Венерстрьом, които бяха напълно непотребни, но той не можеше да ги изхвърли. Тези две папки трябваше по някакъв начин да се превърнат в основа на кариерата му за в бъдеще.

Накрая отвори ръчната си чанта с дръжка и постави своя iBook на бюрото в кабинета. След това се спря за миг и се огледа наоколо с глупаво изражение на лицето. The benefits of living in the countryside[46]. Изведнъж осъзна, че няма изход за интернет, към който да свърже компютъра си. Нямаше дори телефонен жак, в който да включи стария си модем.

Микаел се върна в кухнята и позвъни на „Телиа“ от мобилния си телефон. Отне му известно време, но накрая успя да накара някой да намери молбата за откриване на телефонен пост в къщата за гости, която Хенрик Вангер бе подал. Микаел попита дали кабелът има капацитет да поддържа ADSL. Отговориха му, че е възможно благодарение на някакво реле в Хедебю. Щяло да отнеме няколко дни.

Микаел привърши с разопаковането на багажа си малко след четири следобед. Отново нахлузи дебелите чорапи и ботушите и си облече още един пуловер. Спря се на външната врата; не бе получил ключове за къщата, а инстинктите му на жител на Стокхолм не му позволяваха да остави входната врата отключена. Върна се обратно в кухнята и заотваря чекмедже след чекмедже. Накрая намери ключа да виси на пирон в шкафа за храна.

Температурата бе паднала на минус седемнайсет. Микаел премина бързо по моста и се заизкачва по хълма до църквата. Хранителният магазин се намираше на съвсем удобно място, само на триста метра от дома му. Той напълни догоре две хартиени торби с продукти от първа необходимост, които замъкна вкъщи, преди отново да се върне на моста. Този път се спря до кафенето на Сузане. Жената зад тезгяха бе около петдесетгодишна. Той попита дали тя бе Сузане и се представи, като обясни, че отсега нататък ще се превърне в един от редовните й клиенти. Нямаше други посетители освен него. Микаел си поръча сандвич, купи хляб и симид, а Сузане го почерпи кафе. Той взе местния „Хедестадс курирен“ от поставката за вестници и се настани край една маса, от която се откриваше изглед към моста и осветената църква. Потъналият в мрак пейзаж бе точно като мотив от коледна картичка. Отне му около четири минути да прочете вестника. Единствената интересна новина бе кратката статия, която информираше, че един общинар на име Биргер Вангер (представител на „Фолкпартиет“[47]) искал да инвестира в IT Techcent — технологичен център за развитие в Хедестад. Микаел остана в кафенето половин час, до шест часа, когато то затвори.

В седем и половина вечерта Микаел позвъни на Ерика, но му съобщиха, че в момента няма връзка с този номер. Той седна на кухненската пейка и започна да чете един роман, който според рецензията на корицата трябваше да представлява разказ за сензационния дебют на тийнейджърка феминистка. Романът разказваше за опита на писателката да сложи в ред сексуалния си живот по време на едно пътуване до Париж, а Микаел се зачуди дали щяха да го обявят за феминист, ако опишеше своя сексуален живот в книга. Най-вероятно не. Издателството определяше дебютантката като „новата Карина Рюдберг“[48], което бе и една от причините Микаел да купи книгата. Той обаче скоро констатира, че това изобщо не беше вярно нито по отношение на стила, нито по отношение на съдържанието. Не след дълго остави книгата и подхвана един разказ от жанра „уестърн“ за Хопалонг Касиди, публикуван в „Рекордмагасинет“ през петдесетте години.

На всеки половин час до ушите му достигаше приглушеният звън на църковния часовник. Прозорците на дома на домакина Гунар Нилсон от другата страна на пътя светеха, но Микаел не можеше да види никого в къщата. У Харалд Вангер бе тъмно. Към девет часа някаква кола мина по моста и изчезна в посока към носа. Осветлението на фасадата на църквата изгасна в полунощ. Явно това бяха единствените развлечения в Хедебю през тази петъчна вечер в началото на януари. Цареше странна тишина.

Той отново се опита да се свърже с Ерика, но този път се включи гласовата й поща, която го помоли да остави съобщение. Така и направи, загаси лампата и си легна. Последната мисъл, която пробяга през съзнанието му, преди да заспи, бе, че имаше огромен риск да се побърка в Хедебю.

Чувството да се събудиш в една съвсем притихнала стая бе странно. Микаел се разсъни точно за част от секундата, но остана да лежи неподвижно в леглото и да се ослушва. В стаята бе студено. Той извърна глава и погледна ръчния си часовник, който лежеше на една табуретка до леглото. Беше седем и осем минути сутринта — той не бе ранобуден и обикновено трябваше да навие поне два будилника, за да стане. Но сега се бе събудил от само себе си, а освен това се чувстваше напълно отпочинал.

Сложи вода за кафе, влезе под душа, замисли се за положението си и го обзе приятно чувство. Кале Блумквист — изследовател в пустошта.

Водата ставаше ту леденостудена, ту вряща при най-лекото докосване на смесителя. На масата нямаше сутрешен вестник. Маслото бе дълбоко замразено. В чекмеджето с кухненски прибори липсваше лопатка за рязане на кашкавал. В къщата продължаваше да цари непрогледен мрак. Термометърът показваше минус двайсет и един градуса. Беше събота.

Спирката на автобуса за Хедестад се намираше точно срещу хранителния магазин и Микаел сложи начало на заточението си, като се отправи на покупки, както бе планирал предния ден. Слезе от автобуса срещу железопътната гара и обиколи центъра. Купи си стабилни зимни ботуши, два чифта наполеонки, няколко топли памучни ризи, дебело, дълго до коленете зимно яке, топла шапка и подплатени ръкавици. В магазина за електротехника „Текнискамагасинет“ откри малък преносим телевизор с телескопична антена. Продавачът го увери, че ще успее да хване поне СВТ[49] в Хедебю, а Микаел се закани, че ще си поиска парите обратно, ако не стане така.

Отби се в библиотеката, сдоби се с карта и зае два криминални романа на Елизабет Джордж. Набави си бележник и химикалки от една книжарница за канцеларски материали. Освен това си купи и спортен сак, в който да прибере новите си придобивки.

Накрая си взе и пакет цигари; бе отказал пушенето преди десет години, но изведнъж отново усети никотинов глад и му се прииска да запали. Пъхна пакета в джоба на якето си, без да го отвори. Накрая се отби в една оптика, откъдето си купи разтвор за контактни лещи и си поръча нови такива.

Върна се в Хедебю към три часа и точно се захвана да сваля от дрехите етикетите с цените, когато чу външната врата да се отваря. Една светла жена на около петдесетгодишна възраст потропа на касата на кухненската врата, като едновременно с това прекрачи прага. Носеше поднос с пандишпанов сладкиш.

— Здравейте, исках само да ви поздравя с добре дошъл. Казвам се Хелен Нилсон и живея отсреща.

Микаел й подаде ръка и се представи.

— Да, виждала съм ви по телевизията. Приятно е да виждаме, че в къщата за гости свети вечерно време.

Микаел сложи кафе, тя се дърпаше в началото, но след това седна до кухненската маса. После хвърли бърз поглед през прозореца.

— Ето го и Хенрик със съпруга ми. Поискали сте някакви кашони.

Хенрик Вангер и Гунар Нилсон спряха отвън с една ръчна количка, а Микаел побърза да излезе, за да ги поздрави и да им помогне да пренесат вътре четирите кашона. Оставиха ги на пода до чугунената печка. Микаел извади чаши за кафе и наряза пандишпанения сладкиш на Хелен.

Гунар и Хелен Нилсон бяха приятни хора. Изглежда, не ги интересуваше особено защо Микаел се намира в Хедестад — явно обяснението, че работи за Хенрик Вангер, бе достатъчно. Микаел наблюдаваше поведението на Нилсон и Хенрик Вангер един към друг и забеляза, че отношенията им бяха съвсем непринудени, без ни най-малък намек за разделение на господар и прислуга. Те бъбреха за селото и за това кой бе построил къщата за гости, в която живееше Микаел. Съпрузите Нилсон поправяха Вангер, когато паметта му изиграеше лоша шега, докато разказваше една сравнително забавна история за Гунар Нилсон, който се прибрал вкъщи една вечер и забелязал местния луд от другия бряг да се опитва да се промъкне в къщата за гости през прозореца; Гунар пресякъл улицата и попитал бавноразвиващия се обирджия защо не е използвал входната врата, която си стояла отключена. Гунар Нилсон разглеждаше подозрително малкия телевизор и предложи на Микаел да се отбива у тях вечер, ако иска да гледа някоя програма. Имали сателитна антена.

Хенрик Вангер остана малко след като Нилсонови се прибраха. Старецът му каза, че ще е най-добре Микаел сам да подреди архива и че винаги може да дойде в дома му, ако изникне проблем. Микаел благодари и добави, че всичко ще се нареди.

Когато отново остана сам, той пренесе кашоните в кабинета и започна да преглежда съдържанието им.

Личното разследване на Хенрик Вангер по случая с изчезналата внучка на брат му бе продължило трийсет и шест години. На Микаел му бе трудно да прецени дали интересът на възрастния мъж към Хариет Вангер бе подхранван от някаква нездравословна идея-фикс, или с годините се бе превърнал в един вид интелектуална игра за мозъка. Нямаше съмнение обаче, че старият патриарх бе подходил към делото си със систематичността на аматьор археолог — ако човек подредеше всички материали един до друг, щеше да получи редица, дълга седем метра.

В основата бяха двайсет и шестте папки, побрали цялата информация от полицейското разследване на изчезването на Хариет Вангер. На Микаел му бе трудно да повярва, че един „обикновен“ случай на изчезване може да доведе до събирането на такъв обем материали. От друга страна обаче, Хенрик Вангер най-вероятно притежаваше необходимото влияние в полицията на Хедестад, за да накара разследващите да проверят всички реални и абсурдни следи.

Освен материалите от полицейското разследване в кашоните имаше още книги с изрезки от вестници, карти, сувенири, книги с информация за Хедестад и компанията „Вангер“, един дневник на Хариет Вангер (който обаче бе съвсем кратък), учебници, здравни картони и т.н. Микаел откри още шестнайсет подвързани тома във формат А4, всеки от по сто страници, които най-точно можеха да бъдат охарактеризирани като личните дневници на Хенрик Вангер с информация от разследванията. В тези своеобразни бележници патриархът бе записвал с красив почерк собствените си разсъждения, хрумвания и наблюдения, както и всички грешни следи. Микаел не подбираше специално страниците. Текстът бе почти художествен и Микаел придоби чувството, че тези томове съдържат преработената информация от дузини по-стари бележници. Накрая откри десетина папки с данни за различни членове на фамилията Вангер; тези страници бяха писани на машина, а съдържанието им бе плод на дълга работа.

Хенрик Вангер бе разследвал собственото си семейство.

Към седем часа Микаел чу настойчиво мяукане и отвори външната врата. Една рижава котка бързо се шмугна вътре.

— Разбирам те — рече Микаел.

Котката души из къщата известно време. Микаел наля малко мляко в една дълбока чинийка, а гостенката му лакомо го излочи. След това котката скочи върху кухненската пейка и се сви на кравай. Явно нямаше намерение да си ходи.

Към десет вечерта Микаел вече бе разгледал целия архив и го бе подредил на етажерката в ясна последователност. Отиде в кухнята, сложи кана кафе и направи два сандвича. На котката даде малко салам и пастет. Цял ден не беше ял нормално, но не усещаше особен глад. След като се подкрепи, извади пакета цигари от джоба си и го отвори.

Погледна мобилния си телефон; Ерика не го бе търсила и той отново се опита да се свърже с нея. Включи се гласовата поща.

Микаел постави началото на собственото си разследване, като сканира картата на остров Хедебю, която бе получил от Хенрик Вангер. Той записа кой в коя къща живее, докато все още имаше пресни спомени от разходката си с Хенрик. Бързо установи, че щеше да му отнеме доста време да се запознае с цялата галерия персонажи на клана Вангер.

Точно преди полунощ той облече топлите си дрехи и новите ботуши и се разходи по моста. Сви покрай пролива под църквата. И проливът, и старото пристанище бяха сковани от лед, но малко по-навътре се мяркаше по-тъмна ивица вода. Осветлението на църквата изгасна, докато той стоеше там, и го обгърна мрак. Бе студено, а небето бе осеяно със звезди.

Изведнъж Микаел усети дълбока тъга. Изобщо не можеше да проумее как бе позволил на Хенрик Вангер да успее да го убеди да приеме тази безумна работа. Ерика бе съвсем права, като каза, че това е пълна загуба на време. Сега трябваше да е в Стокхолм, например в леглото с Ерика, и трескаво да подготвя войната срещу Ханс-Ерик Венерстрьом. Дори и това обаче не можеше да събуди интереса му и той нямаше ни най-малка представа как изобщо щеше да започне да обмисля някаква ответна стратегия.

Ако сега бе ден, Микаел щеше да отиде при Хенрик Вангер, щеше да разтури договора и да се прибере. Но от възвишението край църквата можеше да види, че в имението „Вангешка“ вече бе тъмно. Оттук се откриваше гледка към всички постройки на острова. И лампите в къщата на Харалд Вангер бяха изгасени, но в дома на Сесилия Вангер, в този на Мартин Вангер в края на носа, както и в отдадената под наем къща все още светеше. Всички постройки в пристанището за малки лодки бяха тъмни, с изключение на тази, в която живееше Еуген Норман, художникът от съборетината, а коминът й бълваше дъжд от искри. И вторият етаж на къщата с кафенето светеше, а Микаел се зачуди дали Сузане живееше там и дали в такъв случай бе сама.

Микаел спа до късно в неделя. Събуди се стреснат от страхотния тътен, който изпълваше къщата за гости. Отне му една секунда да се осъзнае и да проумее, че всъщност бе чул църковните камбани, които приканяха миряните да присъстват на сутрешното богослужение. Следователно беше малко преди единайсет. Бе го обзела апатия и остана в леглото още малко. Стана, когато до ушите му достигна настойчивото мяукане откъм вратата, и пусна котката навън.

В дванайсет вече си бе взел душ и беше закусил. Отправи се с решителна стъпка към кабинета и взе първата папка с документи от полицейското разследване. След това обаче се замисли за миг. От прозореца се виждаше рекламната табела на кафенето на Сузане. Той пъхна папката в чантата си и се облече. Когато стигна до кафенето, откри, че то бе пълно с клиенти, и в този момент си отговори на въпроса, който бе глождил съзнанието му — как едно кафене можеше да оцелее в затънтена дупка като Хедебю. Сузане се бе ориентирала към посетителите на църквата, погребения и други събития.

Той не влезе вътре, а вместо това се разходи. Магазинът за хранителни стоки не работеше в неделя, така че продължи още няколкостотин метра напред по пътя към Хедестад и си купи вестници от една бензиностанция, която бе отворена и в почивните дни. Направи си едночасова разходка из Хедебю и се запозна с частта на селото от тази страна на реката. Централната му част обхващаше района в близост до църквата и хранителния магазин. Тук се издигаха стари двуетажни каменни къщи, които според Микаел датираха от десетте-двайсетте години на миналия век, а между тях се простираше главната улица. На север от входната артерия бяха разположени добре поддържани блокове с апартаменти за семейства с деца. Покрай водата, на изток от църквата, се намираше основният квартал с еднофамилни къщи. Хедебю без съмнение бе приютил заможните управници и чиновници на Хедестад.

Когато се върна на моста, нашествието от клиенти в кафенето на Сузане бе приключило, но Сузане все още не беше успяла да разчисти всички маси.

— Неделна лудница? — попита той.

Тя кимна и пъхна един кичур коса зад ухото си.

— Здравей, Микаел.

— Значи си спомняш името ми.

— Трудно бих могла да го забравя — отвърна тя. — Гледах процеса ти по телевизията преди Коледа.

Микаел изведнъж се притесни.

— Чудят се с какво да си запълнят новините — промърмори той и се насочи към масата в ъгъла, откъдето се разкриваше изглед към моста.

Сузане му се усмихна, когато погледите им се срещнаха.

В три часа следобед Сузане му съобщи, че смята да затваря. След тълпата църковни посетители през кафенето бяха минали само още няколко души. Микаел бе прочел около една пета от първата папка с материали от полицейското разследване на изчезването на Хариет Вангер. Той затвори папката, пъхна бележника си в чантата и бързо пое към къщи.

Котката чакаше на стълбите, а Микаел се огледа и се зачуди чия ли беше. Все пак я пусна вътре, и това си беше един вид компания.

Направи още един опит да се свърже с Ерика, но отново се включи гласовата й поща. Явно му бе бясна. Можеше да я потърси на директния й телефон в редакцията или вкъщи, но напук реши да не го прави. Вече й бе оставил достатъчно много съобщения. Вместо това си свари кафе, побутна котката малко по-настрани на пейката и разтвори папката върху кухненската маса.

Четеше внимателно и бавно, за да не пропусне някой детайл. Когато късно вечерта затвори папката, бе изписал няколко страници в бележника си с опорни точки и въпроси, на които се надяваше да открие отговор в следващите папки. Материалите бяха подредени в хронологичен ред; той не знаеше дали това бе дело на самия Хенрик Вангер, или така работеха полицаите през шейсетте.

Първата страница представляваше фотокопие на попълнен на ръка формуляр от центъра за приемане и обработка на спешни обаждания към полицията в Хедестад. Полицаят, приел сигнала, се бе подписал д. о. Рютингер, което Микаел разтълкува като дежурен офицер Рютингер. Като лице, подало сигнала, бе записан Хенрик Вангер, бяха посочени и телефонът и адресът му. Рапортът бе от 11,14 сутринта в неделя, 23 септември 1966 година. Накратко казано, текстът бе сбит.

Хрк. Вангер съоб. в телефонно обаждане, че племенницата му (?) Хариет Улрика ВАНГЕР, родена на 15 ян. 1950 (16 г.), е изчезнала от дома си на о-в Хедебю в събота следоб. Подателят на сиг. изрази силно безпокойство.

В 11,20 бе записано, че П-014 (Полицейска кола? Патрул? Полицейски шлеп?) е бил изпратен на мястото.

В 11,35 някой друг с по-нечетлив почерк от този на Рютингер бе добавил следното: Пол. Магнусон докл., че мостът към о-в Хедебю все още е затворен. Трансп. с лодки. В полето имаше нечетлив подпис.

В 12,14 Рютингер се бе завърнал с нова информация: В тел. разг. пол. Магнусон от о-в Х-ю докл., че шестнайсетгод. Хариет Вангер е изчезнала от дома си в ранния съботен след. Сем. изразява гол. притеснение. Предпол. се, че не е спала в леглото си през нощта. Не би могла да напусне о-ва поради ПТП. Никой от запитаните чл. на сем. не зн. местонах. на Х. В.

12,19: Г. М. е инф. по тел. за случая.

Последната бележка бе от 13,42: Г. М. се нам. на о-в Х-ю; поема случая.

Още на следващата страница ставаше ясно, че Г. М. бе съкратено от криминален инспектор Густав Морел, който бе пристигнал с лодка на остров Хедебю, където бе поел командването и бе съставил официален доклад за изчезването на Хариет Вангер. За разлика от първите уводни бележки, пълни с ненужни съкращения, докладите на Морел бяха напечатани на машина и написани на разбираем език. Следващите страници съдържаха информация за предприетите мерки, а Микаел остана изненадан от нейната обективност и изчерпателност.

Морел бе подходил систематично. Първо бе разпитал Хенрик Вангер заедно с Изабела Вангер, майката на Хариет. След това последователно бе разговарял с Улрика Вангер, някой си Грегер Вангер, с брата на Хариет — Мартин Вангер, и с жена на име Анита Вангер. Микаел стигна до заключението, че редът, по който тези лица бяха разпитани, бе определен от значимостта им за разследването.

Улрика Вангер бе майката на Хенрик Вангер и очевидно статусът й в семейството напомняше на този на кралска вдовица. Улрика Вангер живееше в имението „Вангешка“ и нямаше с какво да помогне на разследването. Бе си легнала рано предната вечер и не бе виждала Хариет от няколко дни. Тя, изглежда, бе настоявала да се срещне с инспектор Морел само за да изрази мнението си, което гласеше, че полицията трябвало да предприеме незабавни действия.

Харалд Вангер бе брат на Хенрик и заемеше второ място в списъка на влиятелните членове на семейството. Той бе обяснил, че бил срещнал Хариет съвсем набързо, след като се прибрала вкъщи от празника в Хедестад, но не я бил виждал след инцидента на моста и нямал сведения къде се намирала в настоящия момент.

Грегер Вангер, брат на Хенрик и Харалд, бе съобщил, че бил срещнал изчезналото шестнайсетгодишно момиче по-рано през деня — след като се върнало от Хедестад, то дошло в кабинета на Хенрик Вангер, за да го помоли да разговарят. Грегер Вангер бе добавил също така, че той самият не говорил с нея, а само я поздравил набързо. Не знаел къде би могла да се намира, но бе изразил мнение, че тя най-вероятно е отишла при някоя приятелка, но е забравила да се обади и със сигурност скоро щяла да се появи отново. Той обаче не беше успял да отговори на въпроса как би могла да напусне острова в такъв случай.

Мартин Вангер бе разпитан най-набързо. Той бе ученик последна година в гимназията в Упсала и живееше там в дома на Харалд Вангер. За него обаче нямало място в колата на Харалд и затова бил взел влака, който пристигал в Хедебю толкова късно, че самият Мартин се озовал от погрешната страна на моста и успял да се добере до острова едва късно през нощта с една лодка. Бяха го разпитвали с надеждата, че сестра му може би се е свързала с него и му е намекнала, че възнамерява да избяга от къщи. Въпросът бил посрещнат с протести от страна на майката на Хариет, но инспектор Морел смяташе, че в настоящия момент можели да се надяват да е избягала. Мартин обаче не бе говорил със сестра си от лятната ваканция и нямаше никаква информация къде може да се намира.

Анита Вангер бе дъщеря на Харалд Вангер, но бе записана погрешно като „първа братовчедка“ на Хариет. Тя бе студентка първа година в Стокхолм и бе прекарала лятото в Хедебю. С Хариет били почти на една възраст и доста се сближили. Тя бе съобщила, че била дошла на острова заедно с баща си и нямала търпение да се срещне с Хариет, но така и не успяла да го стори. Анита Вангер бе споделила, че била доста разтревожена и че не било в стила на Хариет да изчезва нанякъде, без да съобщи на семейството си. Хенрик и Изабела Вангер бяха казали същото.

Инспектор Морел се бе разпоредил полицаите Магнусон и Бергман — патрул 014 — да организират първото търсене, докато все още било светло, а той самият същевременно бе разпитал членовете на семейството. Тъй като мостът все още бил затворен, нямало как да повикат подкрепление от брега; в първото търсене се включили трийсетина души на различна възраст и от различен пол, които по това време се намирали на острова. Този следобед били претърсени празните къщи на рибарското пристанище, плажовете край носа, гората в близост до града и така нареченият район Сьодерберг над рибарското пристанище. Той бил претърсен, след като някой подхвърлил идеята, че Хариет може би е отишла там заради по-добрия изглед към мястото на злополуката. Били изпратени патрули дори в Йостергорд и Гофридовата къща от другата страна на острова, където Хариет ходела понякога.

Издирването на Хариет Вангер обаче не дало резултат и било преустановено дълго след като мракът се спуснал над острова в десет вечерта. Температурата през нощта била паднала до около нулата.

Същия следобед инспектор Морел разположил щаба си в предоставения му от Хенрик Вангер салон, който се намирал на първия етаж в имението „Вангешка“. Той предприел редица действия.

Претърсил стаята на Хариет заедно с Изабела Вангер и се опитал да разбере дали нещо липсва — дрехи, някоя чанта или друго, което да свидетелства, че Хариет Вангер и избягала от къщи. Изабел Вангер не могла да помогне кой знае колко много и очевидно не била добре запозната с гардероба на дъщеря си. „Тя често носи дънки, но те всичките изглеждат еднакво.“ Дамската чанта на Хариет била намерена на бюрото й. Тя съдържала личната й карта, портмоне с девет крони и петдесет йоре, гребен, огледалце и носна кърпичка. След претърсването стаята на Хариет била запечатана.

Морел извикал доста хора на разпит, както членове на семейството, така и от персонала. Всички разпити били старателно описани.

Когато участниците в първото издирване се върнали с празни ръце, инспекторът взел решение да проведе едно по-щателно претърсване. През вечерта и последвалата я нощ били повикани подкрепления; Морел се свързал дори с председателя на Клуба по ориентиране в Хедестад и го помолил да помогне, като по телефона призове всички членове да се включат в търсенето. В дванайсет часа му съобщили, че петдесет и трима активни спортисти, най-вече юноши, щели да се явят в имението „Вангешка“ в седем часа на следващата сутрин. Хенрик Вангер бе подпомогнал издирването, като просто извикал част от работниците сутрешна смяна — около петдесет души от целулозния завод, притежание на концерна „Вангер“. Хенрик Вангер осигурил дори храна и напитки.

Микаел Блумквист можеше съвсем ясно да си представи разигралите се през това динамично денонощие сцени. Нямаше спор, че автомобилната катастрофа на моста бе допринесла за липсата на координация през първите часове; отчасти, защото значително бе намалила възможността да бъде повикано стабилно подкрепление от сушата, отчасти, защото повечето хора бяха сметнали, че няма как две толкова драматични събития, случили се на едно и също място, да не са свързани помежду си. След като цистерната била преместена, криминален инспектор Морел дори слязъл при моста, за да се увери, че Хариет Вангер по някакво злощастно стечение на обстоятелствата не е попаднала под катастрофиралите превозни средства. Това бе и единственото ирационално действие от страна на инспектора, което Микаел откри, тъй като имаше свидетели, които бяха видели изчезналото момиче на острова, след като катастрофата вече бе факт. Очевидно и на ръководещия разследването също му бе трудно да се освободи от мисълта, че едното злощастно събитие бе предизвикало другото, без да може да даде логично обяснение защо.

Надеждите, че случаят ще бъде разрешен бързо и ще има щастлив край, значително намалели през това първо денонощие, белязано от пълна суматоха. Постепенно се оформили две версии. Въпреки очевидните трудности, които Хариет Вангер би срещнала при опит незабелязано да напусне острова, Морел не искал да изключи възможността тя все пак да е избягала от къщи. Той взел решение да я обявят за издирване и наредил на патрулиращите полицаи в Хедестад да следят за изчезналото момиче. Дори се разпоредил един колега от криминалния отдел да разпита шофьора на автобуса и персонала на железопътната гара дали не са я виждали.

Вероятността Хариет Вангер да е станала жертва на злополука нараствала правопропорционално на липсата на сведения. Това била и основната версия на разследването през следващите дни.

Доколкото Микаел Блумквист можеше да прецени, мащабното претърсване, проведено два дни след изчезването на момичето, бе професионално организирано. То е било ръководено от полицаи и пожарникари, които има опит с подобни случаи. На остров Хедебю може и да има някои труднодостъпни места, но все пак площта му е ограничена, така че издирващите успели да го претърсят щателно през деня. Една полицейска лодка и двама доброволци с „Петешон“ претърсили, доколкото могли, заобикалящата го вода.

Издирването продължило и на следващия ден в намален състав. Този път патрулите били изпратени още веднъж в труднодостъпните райони, сред които били и така наречени Бефестнинегн[50] — изоставени бункери, построени от бреговата охрана през Втората световна война. Този ден били претърсени дори скришни места, кладенци, външни постройки и изби, както и таваните на къщите в селото.

В една от бележките, направени след преустановяването на издирването на третия ден от изчезването на Хариет, прозираше явна фрустрация. В този момент Густав Морел, разбира се, не би могъл да знае, че никой друг няма да стигне по-далеч в разследването на случая от него. Той е бил объркан и не е могъл да реши каква следваща стъпка да предприеме или къде да продължи с издирването. Хариет Вангер сякаш била потънала вдън земя, с което се поставило и началото на четирийсетгодишното мъчение на Хенрик Вангер.

Глава 9

Понеделник, 6 януари — сряда, 8 януари

Микаел продължи да чете до малките часове на нощта и се събуди късно сутринта на Богоявление. Точно пред входа на къщата на Хенрик Вангер бе паркирано тъмносиньо волво. В мига, в който Микаел хвана дръжката на вратата, тя се отвори и навън излезе мъж на около петдесетгодишна възраст. Те едва не се сблъскаха. Мъжът явно много бързаше.

— Да? Мога ли да помогна?

— Идвам при Хенрик Вангер — отвърна Микаел.

Погледът на непознатия се проясни. Той се усмихна и протегна ръка.

— Вие сигурно сте Микаел Блумквист, който помага на Хенрик със семейните хроники?

Микаел кимна и двамата си стиснаха ръцете. Хенрик Вангер очевидно бе започнал да разпространява мнимата версия за посещението на Микаел в Хедестад. Мъжът бе с наднормено тегло — резултат от дългогодишното седене в офиси и заседателни зали, но Микаел веднага забеляза приликата с Хариет Вангер в чертите на лицето му.

— Аз съм Мартин Вангер — представи се мъжът в потвърждение на това наблюдение. — Добре дошли в Хедестад.

— Благодаря.

— Гледах ви по телевизията преди известно време.

— Явно няма човек, който да не ме е видял тогава.

— Венерстрьом… не е на почит в този дом.

— Да, Хенрик спомена това. Сега чакам да чуя края на историята.

— Той ми каза преди няколко дни, че ви е назначил. — Мартин Вангер изведнъж се разсмя. — Смята, че вероятно сте приели да дойдете да работите тук, на север, именно заради Венерстрьом.

Микаел се поколеба за миг, но после реши да каже истината.

— Това бе важна причина. Но, честно казано, имах нужда да се махна от Стокхолм и предложението да прекарам година в Хедестад ми бе отправено в точния момент. Мисля, че така се развиха нещата. Не мога да се преструвам, че процесът никога не се е състоял. Все пак ще лежа в затвора.

Мартин Вангер кимна, изведнъж бе станал сериозен.

— Можете ли да обжалвате?

— Това няма да помогне в този случай.

Мартин Вангер погледна часовника си.

— Трябва да съм в Стокхолм довечера и нямам време. Ще се върна след няколко дни. Елате да вечеряме някой път. Много бих искал да чуя какво всъщност се е случило по време на този процес.

Те отново си стиснаха ръцете, след което Мартин излезе и отвори вратата на волвото. После се обърна и извика на Микаел:

— Хенрик е на втория етаж. Направо се качвайте.

Хенрик Вангер седеше на дивана в кабинета си, а на масата пред него лежаха „Хедестадс курирен“, „Дагенс Индустри“, „Свенска Дагбладет“, както и двата вечерни вестника[51].

— Срещнах Мартин навън.

— Той бърза да спасява империята — отвърна Хенрик Вангер и вдигна термоса. — Кафе?

— Да, благодаря — отвърна Микаел.

После седна, като се чудеше защо Хенрик Вангер е толкова развеселен.

— Виждам, че са писали за теб във вестника.

Хенрик Вангер бутна към него единия вечерен вестник, който бе отворен на страница със следното заглавие: „Медията, която даде на късо“. Текстът бе съчинен от колумнист, който по-рано бе работил в икономическото списание „Финансмагазинет Монопол“ и се бе прочул като специалист по ироничните унищожителни статии за всеки, който изразяваше позиция по определен въпрос или риташе срещу ръжена — феминистки, антирасисти и защитници на природата. Не подминаваше никого. Самият автор обаче никога не бе вземал отношение по някой деликатен проблем. Сега явно се бе преориентирал към критика на медиите; няколко седмици след края на процеса във връзка с аферата „Венерстрьом“ бе решил да насочи вниманието си към Микаел Блумквист, който бе упоменат със собственото си име и описан като пълен идиот. Ерика Бергер пък бе представена като некомпетентна, глупава журналистка.

„Мълвата гласи, че «Милениум» е на път да фалира, въпреки че главният редактор е феминистка с къса пола, която се цупи по телевизията. Вестникът успя да се задържи на повърхността години наред благодарение на имиджа, който редакторската колегия успя да наложи — млади репортери, които се занимават с разследваща журналистика и разобличават престъпниците от финансовия свят. Този рекламен трик може и да минава сред младите анархисти, които искат да чуят точно това, но не и сред съдиите. В което Кале Блумквист съвсем наскоро се убеди.“

Микаел извади мобилния си телефон и провери дали Ерика не го бе търсила. Нямаше оставени съобщения. Хенрик Вангер изчака мълчаливо; Микаел внезапно осъзна, че старецът очакваше той пръв да заговори.

— Този мъж е идиот — рече Микаел.

Хенрик Вангер се разсмя, но коментарът му бе лишен от всякаква сантименталност.

— Може и така да е, но не той бе осъден от съда.

— Вярно е. А и не би могло да му се случи нещо подобно. Той самият никога не изразява каквато и да било оригинална мисъл, а само се заяжда и подбира възможно най-унизителните думи, за да забие последния пирон в ковчега.

— Сблъсквал съм се с мнозина като него по мое време. Ето ти един добър съвет, ако, разбира се, искаш да го приемеш: абстрахирай се, когато вдига пара, но помни всичко и при пръв удобен случай му го върни. Сега обаче преимуществото е на негова страна и е най-добре да си траеш.

Микаел изглеждаше объркан.

— Имал съм много врагове през годините и научих едно нещо — няма смисъл да се впускаш в битка, която със сигурност ще загубиш. За сметка на това обаче никога не бива да позволяваш на човек, който те е засегнал, да се измъкне безнаказано. Изчакай и нанеси ответния удар, когато си най-силен, макар и вече да не ти се налага да го правиш.

— Благодаря за урока по философия. А сега искам да ми разкажете за семейството си.

Микаел постави един диктофон на масата между тях и натисна копчето за запис.

— Какво искаш да знаеш?

— Прочетох първата папка с материали за изчезването на Хариет и проведените през първите дни издирвания. В документите обаче се появяват толкова много различни Вангерови, че съвсем се обърках.

В продължение на десет минути Лисбет Саландер постоя неподвижно на пустата стълбищна площадка, вперила поглед в месинговата табелка с името на адвокат Н. Е. Бюрман. Чак тогава позвъни. Ключалката щракна.

Беше вторник. Това бе втората им среща и я гризяха лоши предчувствия.

Не се боеше от адвокат Бюрман, всъщност Лисбет Саландер рядко изпитваше страх от хора или пък каквото и да било друго. Въпреки това обаче изпитваше силно безпокойство от предстоящата среща с новия си попечител. Предшественикът на Бюрман, адвокат Холгер Палмгрен, бе замесен от съвсем друго тесто; той беше коректен, честен и дружелюбен. Служебните им отношения бяха приключили преди три месеца, когато Палмгрен получи удар и по силата на някакъв неразбираем за нея йерархичен бюрократичен ред тя бе прехвърлена на грижите на Нилс Ерик Бюрман.

За близо дванайсетте години на социални и психиатрични грижи, две от които прекарани в детска клиника, Лисбет Саландер никога не бе отговаряла дори на простичкия въпрос: „Как се чувстваш днес?“

След като навърши тринайсет, съдът постанови, че съгласно Закона за социални грижи за непълнолетни лица Лисбет Саландер следва да бъде хоспитализирана в детската психиатрична клиника „Св. Стефан“ в Упсала. Решението се основаваше на констатацията, че тя има психични отклонения и представлява опасност за съучениците си и дори за самата себе си.

Тази констатация бе резултат предимно на наблюдения, а не на внимателно проведени изследвания. За най-голямо разочарование на лекарите и чиновниците всеки техен опит да проведат с Лисбет разговор за чувствата, душевното или здравословното й състояние срещаше упорито мълчание, мръщене или поглед, втренчен в пода, тавана и стените отпред. Тя всеки път скръстваше ръце и отказваше да участва в психологически тестове. Категоричният й отпор на всички опити да бъде нахранена, претеглена, изследвана, подложена на анализи или възпитана засягаше дори и обучението й — властите можеха да я транспортират до училищната стая и да я вържат за чина, но нямаше как да я накарат да слуша или да вдигне химикалката и да започне да си води записки. Тя не бе завършила основното си образование.

Следователно лекарите бяха срещнали огромни трудности при опитите да диагностицират психичния й проблем. С една дума, Лисбет Саландер никак не бе лесна.

След тринайсетия й рожден ден властите решиха да назначат опекун, който да защитава интересите й и да се грижи за активите й, докато навърши пълнолетие. Този опекун се оказа адвокат Холгер Палмгрен, който въпреки сравнително трудното начало всъщност успя да постигне това, което препъна толкова много психиатри и лекари. С времето той не само спечели доверието на проблемното момиче, но то дори започна да се отнася с известна топлота към него.

Когато навърши петнайсет, лекарите стигнаха до малко или повече единодушното становище, че тя не представлява опасност нито за околните, нито за себе си. Тъй като семейството й бе определено като дисфункционално и липсваха роднини, които да се погрижат за нейното благосъстояние, властите решиха да подпомогнат социалното приобщаване на Лисбет Саландер, като я изпратят в приемно семейство след изписването й от детската психиатрична клиника в Упсала.

Това обаче не се оказа толкова лесно. Тя избяга от първото приемно семейство само след две седмици. Картинката се повтори и със семейства номер две и три. След това Палмгрен проведе сериозен разговор с нея, като чисто и просто й обясни, че ако продължава така, без съмнение отново ще я институционализират. Тази скрита заплаха обаче даде ефект и Лисбет Саландер прие семейство номер четири, една възрастна двойка в Мидсъмъркрансен.

Това обаче не означаваше, че тя промени поведението си. На седемнайсетгодишна възраст Лисбет Саландер бе задържана четири пъти от полицията. В два от тях бе толкова пияна, че бе поискала спешна помощ, а единия път бе дрогирана. При друг случай бе открита мъртвопияна, с раздърпани дрехи на задната седалка на паркиран на улица „Сьодер Меларстранд“ автомобил. Компания й правел значително по-възрастен от нея мъж, също толкова силно повлиян от алкохола.

Бе задържана за последен път точно три седмици преди да навърши осемнайсет, защото в трезво състояние бе ритнала един пътник в главата пред бариерите за таксуване на метростанция „Гамла стан“. В резултат на този инцидент бе арестувана за побой, Саландер бе обяснила поведението си с факта, че мъжът я бил опипал и тъй като човек не можел да й даде повече от дванайсет години, тя сметнала, че свалячът имал педофилски наклонности. Ако това изобщо може да се нарече обяснение. Твърденията й обаче бяха подкрепени от свидетелите на инцидента, в резултат на което прокурорът спря делото.

Въпреки това съдът взе под внимание медицинската й история и постанови да се подложи на психиатричен преглед. Тъй като тя не изневери на принципите си и отказа да отговаря на въпроси или да бъде преглеждана, назначените от социалните служби лекари накрая представиха становище, основано на „наблюдения върху поведението на пациента“. Не е особено ясно обаче какви точно наблюдения биха могли да се направят върху държанието на една нацупена млада жена, която седи на стола със скръстени ръце и мълчи. Заключението им гласеше, че пациентката страда от психическо разстройство, което е от такъв характер, че изисква медицинска помощ. Назначените от съда лекари препоръчаха хоспитализиране в психиатрично заведение. Същевременно един заместник-шеф от социалните служби излезе със становище, което подкрепяше изложените в медицинската експертиза заключения.

Съгласно становището, което се основаваше на личното й досие, съществуваше голям риск тя да „злоупотреби с алкохол или наркотични вещества“ и очевидно й липсваше „инстинкт за самосъхранение“. Медицинският й картон към този момент бе пълен с тежки фрази от рода на „интровертна“, „социален инвалид“, „липса на емпатия“, „егоцентрична“, „психопатично и асоциално поведение“, „нежелание за съдействие и неспособност за прилагане на своите знания“. Всеки, който прочетеше картона й, много лесно можеше да се подведе и да си извади заключението, че тя бе силно умствено изостанала. В неин ущърб бе и фактът, че уличните патрули на социалните служби на няколко пъти я бяха забелязвали с различни мъже край площад „Марияторйет“, а при друг случай бе претърсена в парка „Тантолунден“ отново в компанията на по-възрастен от нея господин. В резултат на това бе направено предположението, че Лисбет Саландер или е застрашена да започне да проституира, или вече го е направила.

Когато съдът — институцията, която щеше да определи бъдещето й, бе свикан, за да вземе решение по делото й, никой не се съмняваше какво щеше да бъде то. Тя очевидно бе проблемно дете и нямаше голяма вероятност съдът да постанови решение, различно от препоръката на съдебните психиатри и социалните работници.

На сутринта в деня на делото Лисбет Саландер бе изведена от детската психиатрична клиника, където я затвориха след инцидента в „Гамла стан“. Тя се чувстваше като концлагерист и изобщо не се надяваше да доживее до вечерта. Първият човек, когото видя в съдебната зала, бе Холгер Палмгрен и й отне известно време да осъзнае, че той не бе там в качеството си на опекун, а на неин представител и адвокат. Тя видя една съвсем нова страна у него.

За нейна изненада Палмгрен категорично я подкрепи и настоятелно пледира срещу предложението за институционализиране. Лисбет изрази учудването си с едно повдигане на вежди, но въпреки това изслуша внимателно всяка негова дума. Палмгрен бе блестящ по време на двучасовия кръстосан разпит на лекаря, някой си Йеспер Х. Льодирман, който се бе подписал под препоръката Саландер да бъде затворена в психиатрично заведение. Всеки детайл от становището бе гледан под лупа, а лекарят бе призован да обоснове научно твърденията си. Впоследствие стана ясно, че лекарските заключения се основават единствено на догадки, тъй като пациентката бе отказала да се подложи на какъвто и да било тест.

В края на пледоариите Палмгрен бе намекнал, че насилственото институционализиране вероятно не само беше в разрез с решенията на съда по други подобни случаи, но също така можеше да доведе до политическо и медийно недоволство. Следователно в интерес на всички беше да бъде намерен алтернативен изход от ситуацията. Подобен език не бе характерен за пледоарии по такива дела, а членовете на съдебния състав се бяха въртели неспокойно в креслата си.

Решението само по себе си бе компромис. Съдът постанови, че Лисбет Саландер е психично болна, но лудостта й не предполага задължително хоспитализиране. За сметка на това обаче бе взето под внимание предложението на началника на социалните служби за определяне на попечител. Председателят на съда се обърна с отровна усмивка към Холгер Палмгрен, който до този момент бе изпълнявал ролята на неин опекун, и го попита дали бе готов да поеме новата задача. Съдията очевидно бе убеден, че Холгер Палмгрен ще откаже и ще прехвърли отговорността на някой друг. Вместо това обаче той добросърдечно обясни, че с най-голямо удоволствие приема да бъде попечител на госпожица Саландер, но при едно условие.

— Само в случай, че госпожица Саландер ми има доверие и е съгласна аз да вляза в ролята на неин попечител.

Той се бе обърнал директно към нея. Лисбет Саландер бе до известна степен объркана от всички реплики, на които бе станала свидетел през деня. До този момент никой не я беше попитал за мнението й. Тя гледа дълго Холгер Палмгрен, след което кимна с глава.

Палмгрен съчетаваше в себе по един забележителен начин чертите на юрист и социален работник от старата школа. В началото на кариерата си той бе назначен по политическа линия за член на Общинския комитет по социалните въпроси и през целия си живот се бе занимавал с проблемни деца. Между адвоката и безспорно най-проблемната му досега довереница постепенно, макар и не леко, се бе зародило взаимно уважение, което дори граничеше с приятелство.

Съвместната им работа бе продължила единайсет години — от деня, в който тя навърши тринайсет, до миналата година, когато бе отишла до дома на Палмгрен няколко седмици преди Коледа, защото бе пропуснал уговорената им среща. Когато той не отвори, въпреки че от апартамента се чуваше шум, Лисбет се покатери по една водосточна тръба до балкона на третия етаж и влезе в жилището му. Намери адвоката на пода в коридора. Бе в съзнание, но не можеше нито да говори, нито да се движи, защото внезапно бе получил удар, само на шейсет и четири години. Тя извика линейка и пътува с него до болница „Сьодершукнюсет“, а стомахът й все повече и повече се свиваше от страх. Тя почти не напусна коридора пред интензивното отделение в продължение на три денонощия. Следеше всяка стъпка на влизащите и излизащите от стаята лекари и сестри — като вярно куче пазач. Вървеше напред-назад по коридора като неспокоен дух и втренчваше поглед във всеки лекар, който я доближеше. Накрая един доктор, чието име тя така и не научи, я заведе до една стая и й обясни сериозността на ситуацията. Холгер Палмгрен бил получил сериозен мозъчен кръвоизлив и състоянието му било критично. Не очаквали да се събуди. Тя нито заплака, нито трепна. Просто се изправи, излезе от болницата и не се върна повече.

Пет седмици по-късно от общинската служба я повикаха на първа среща с новия й попечител. Първият й импулс бе да не отиде, но Холгер Палмгрен старателно й бе набил в главата, че всяко действие води до определени последствия. Към този момент тя се бе научила да анализира последствията, преди да направи каквото и да било, и след като премисли добре ситуацията, стигна до заключението, че най-безболезненият изход бе да удовлетвори общинската служба, като се преструва, че се интересува от мнението й.

И така през декември тя остави за малко проучването на Микаел Блумквист и смирено се яви в кантората на Бюрман на улица „Св. Ерик“, където една възрастна жена от общинската служба предостави обемната папка с досието на Саландер на адвокат Бюрман. Дамата учтиво я попита как се чувства и явно се задоволи с мълчанието, което получи в отговор на въпроса си. След около половин час тя си тръгна и остави Саландер на грижите на адвокат Бюрман.

Лисбет Саландер си създаде отрицателно мнение за адвокат Бюрман само пет секунди, след като си стиснаха ръцете.

Бе му хвърляла скришни погледи, докато той четеше досието й. Мъжът бе над петдесетгодишен. Имаше добре тренирано тяло; играеше тенис всеки вторник и петък. Косата му бе руса и рядка. Имаше малка трапчинка на брадичката. Ухаеше на „Бос“. Син костюм. Червена вратовръзка със златна игла и копчета за ръкавели с буквите НЕБ, плод на суетата му. Очила със стоманена рамка. Зелени очи. Ако се съдеше по списанията на бюрото му, се интересуваше от лов и стрелба.

През десетилетието на срещи с Палмгрен той винаги й бе предлагал кафе и си бе бъбрил с нея. Нито ужасните й бягства от приемните семейства, нито системното й неявяване в училище бяха успели да го обезсърчат. Палмгрен се бе ядосал истински един-единствен път — когато я арестуваха за побой над влечугото, което я бе обарвало в „Гамла стан“.

— Разбираш ли какво си направила? Наранила си друг човек, Лисбет — бе прозвучал като стар учител и тя търпеливо бе изслушала конското му, без да вземе присърце нито една дума.

Бюрман явно не обичаше да бъбри. Той веднага констатира, че съществуваше известно несъответствие между задълженията на Холгер Палмгрен, както бяха описани в наредбата за попечителство, и факта, че очевидно бе позволил на Лисбет Саландер да се грижи сама за домакинството и финансите си. Той проведе своеобразен разпит.

— Колко печелиш? Искам да получа копие от финансовия ти баланс. С кого общуваш? Навреме ли си плащаш наема? Пиеш ли алкохол? Получи ли одобрението на Палмгрен, преди да си сложиш тези обици по лицето? Поддържаш ли добра хигиена?

— Fuck you[52].

Палмгрен бе нейният спасител след целия ужас, който бе преживяла. Той бе настоявал да се срещат поне веднъж месечно в предварително определени дни, а понякога и по-често. А след като тя отново заживя на улица „Лундгатан“, почти станаха съседи; той живееше на улица „Хорнсгатан“, само на една пресечка от нея. Те се сблъскваха случайно на улицата горе-долу през равни интервали от време и пиеха кафе в „Гиффи“ или в някое друго кафене наоколо. Палмгрен никога не й се бе натрапвал вкъщи; само понякога й носеше малък подарък за рождения ден. Бе й казал, че може да му ходи на гости, когато пожелае. Тя рядко се възползваше от тази привилегия, но след като се върна да живее в квартал „Сьодермалм“, започна да празнува Коледа с него, като се отбиваше в дома му, след като бе посетила майка си. Ядяха печен бут и играеха шах. Тя не бе почитател на шаха. Въпреки това обаче нямаше загубена партия, откакто научи правилата. Палмгрен бе вдовец и Лисбет Саландер смяташе за свой дълг да бъде с него през тези самотни празници.

Бе му задължена, а тя не оставяше дълговете си неизплатени.

Именно Палмгрен бе наел апартамента на майка й на улица „Лундгатан“, докато на Лисбет отново й потрябва жилище. То бе четирийсет и девет квадрата. Бе занемарено и се нуждаеше от ремонт, но все пак имаше покрив над главата си.

Сега обаче Палмгрен го нямаше, с което бе прекъсната поредната й връзка с обществото. Нилс Бюрман бе съвсем друг тип човек. Тя нямаше никакво намерение да празнува Коледа в дома му. Първото нещо, което той направи, бе да въведе нови правила за управлението на сметката й в банка „Ханделсбанкен“[53]. Палмгрен бе заобиколил закона за попечителство, без особено да се замисли, и й бе позволил сама да се грижи за финансите си. Тя си плащаше сметките и можеше да разполага със спестяванията си както намереше за добре.

Тя се бе подготвила за срещата с Бюрман една седмица преди Коледа и се опита да му обясни, че предшественикът му заслужено й бе имал пълно доверие. Палмгрен й бе позволил да се грижи сама за себе си и не се намесваше в личния й живот.

— Това е един от проблемите — бе отговорил Бюрман и бе потупал досието й.

След това надълго и нашироко й бе разяснил кои правила и държавни постановления трябва да бъдат следвани при попечителство и я бе осведомил, че смята да въведе нов ред.

— Той ти е бил дал пълна свобода, нали? Чудя се как му се е разминало.

„Ами защото беше луд социалдемократ, който се бе занимавал с проблемни деца в продължение на почти четирийсет години.“

— Аз вече не съм дете — отвърна Лисбет Саландер, като че това обясняваше нещата.

— Не, вече не си дете. Но аз съм определен за твой попечител и докато изпълнявам тази роля, нося юридическа и икономическа отговорност за теб.

Първата мярка, която предприе, бе да открие нова сметка на нейно име, за която тя трябваше да информира отдел „Заплати“ в „Милтън“ и да започне да я използва за в бъдеще. Саландер осъзна, че краят на безгрижните й дни бе настъпил. От този момент нататък адвокат Бюрман щеше да плаща сметките й и да й дава определена сума за джобни всеки месец. Той очакваше от нея да му дава пълен отчет за разходите си. Бе решил Лисбет да получава хиляда и четиристотин крони на седмица — „за храна, дрехи, кино и т.н.“.

В зависимост от това колко й се работеше, Лисбет Саландер печелеше около сто и шейсет хиляди крони годишно. Тя лесно би могла да удвои тази сума, ако започнеше работа на пълен работен ден и приемаше всички задачи, които Драган Армански й предлагаше. Нямаше почти никакви разходи и спестяваше по-голямата част от парите. Разходите по апартамента бяха около две хиляди крони на месец и въпреки неголемите си приходи в сметката си имаше около деветдесет хиляди крони. До които вече нямаше достъп.

— Аз отговарям за парите ти — бе й обяснил той. — Трябва да спестяваш за бъдещето си. Няма смисъл да се притесняваш; аз ще се погрижа за всичко.

„Аз се грижа сама за себе си, откакто станах на десет, задник такъв!“

— Ти се справяш добре в обществото, така че няма нужда да бъдеш институционализирана, но въпреки това то носи отговорност за теб.

Той старателно я бе разпитал в какво се състоят служебните й задължения в „Милтън Секюрити“. Тя инстинктивно бе скрила истината. В отговор описа работата си през най-първите седмици след назначаването си. В резултат на това адвокат Бюрман остана с впечатлението, че тя вареше кафе и разпределяше пощата — съвсем подходящо занимание за човек, който не се отличава с особен интелект. Той явно остана доволен от отговора й.

Тя не знаеше защо излъга, но бе напълно убедена, че е постъпила много умно. Ако адвокат Бюрман бе включен в списъка на заплашени от изчезване насекоми, тя нямаше да се поколебае да го смачка с крак.

Микаел Блумквист прекара пет часа в компанията на Хенрик Вангер, а през по-голямата част от нощта и целия вторничен ден се посвети на преписването на записките си. Опита се и да подреди родословието на фамилия Вангер в ясна схема. Картината на семейната история, която постепенно изплува в съзнанието му по време на разговора с Хенрик Вангер, се различаваше драстично от представяната пред обществото версия. Микаел бе наясно, че всяко семейство има скелети в гардероба, но Вангерови имаха цяло гробище.

Към настоящия момент Микаел бе принуден непрекъснато да си напомня, че от него не се очаква да напише биографията на семейство Вангер, а да разбере какво се бе случило с Хариет Вангер. Той бе приел работата въпреки твърдото си убеждение, че ще да пропилее една година в седене на задните си части и че всичко, което ще свърши за Хенрик Вангер, беше хвърляне на прах в очите на хората. След една година щеше да получи безумно огромната си заплата — оформеният от Дирх Фроде договор вече бе подписан. Микаел обаче се надяваше истинското му възнаграждение да бъде друго — информацията за Ханс-Ерик Венерстрьом, която Хенрик Вангер твърдеше, че притежава.

След като изслуша Хенрик Вангер, Микаел осъзна, че тази година можеше и да не се окаже пълна загуба на време. Дори само книгата за семейство Вангер имаше известна стойност, това бе чисто и просто една добра история.

Никак не му се вярваше, че би могъл да открие убиеца на Хариет Вангер, ако тя изобщо бе убита, а не бе станала жертва на някакъв абсурден инцидент или пък не бе изчезнала по друг начин. Микаел споделяше мнението на Хенрик Вангер, че вероятността едно шестнайсетгодишно момиче да реши да изчезне по собствена воля и да остане скрито за бюрократичните механизми на наблюдение в продължение на трийсет и шест години бе минимална. Въпреки това обаче Микаел не изключваше варианта Хариет Вангер да бе избягала, например към Стокхолм, и да й се бе случило нещо по пътя — можеше да е започнала да се дрогира, да проституира, да е била нападната или просто да е загинала при инцидент.

Хенрик Вангер, от своя страна, бе напълно убеден, че Хариет Вангер е убита, и то от член на семейството му, който вероятно не бе действал сам. Заключението му се опираше на факта, че Хариет Вангер бе изчезнала по време на драматичните часове, докато островът е бил отцепен, а вниманието на всички е било насочено към катастрофата.

Ерика бе права, като каза, че без съмнение е пълна лудост да се опитва да разреши този случай на убийство. За сметка на това обаче Микаел Блумквист бе започнал да осъзнава, че съдбата на Хариет Вангер бе повлияла изключително много върху живота на семейството и най-вече на Хенрик Вангер. Независимо дали грешеше, или не, отправените от Хенрик Вангер обвинения към роднините му имаха голямо значение за фамилната история. Той открито бе изразявал подозренията си вече повече от трийсет години на всички семейни срещи и бе породил редица разяждащи конфликти, които бяха допринесли за дестабилизирането на целия концерн. Следователно едно проучване, посветено на изчезването на Хариет, щеше да се превърне в самостоятелна глава и дори водещ момент от фамилната история. Не му липсваха материали за това. Като за начало, независимо дали основната му задача бе изчезването на Хариет Вангер, или просто написването на фамилната хроника, бе най-добре да схематизира галерията от персонажи. Именно на това бе посветен и разговорът му с Хенрик Вангер през деня.

Семейство Вангер се състоеше от около стотина членове, включително първите братовчеди и вторите братовчеди до последно коляно. Родът бе толкова голям, че Микаел се видя принуден да направи база данни в своя iBook. За тази цел използва програмата NotePad (www.ibirum.se). Тя бе безценен продукт, разработен от двама младежи от Кралския технически университет в Стокхолм, който те разпространяваха свободно по интернет срещу минимална сума. Според Микаел малко програми имаха такава голяма стойност за един разследващ журналист. Всеки член на семейството получи собствен файл в базата данни.

Родословното дърво можеше да бъде проследено до далечния шестнайсети век, когато семейството бе носило името Вангеерсад. Хенрик Вангер смяташе, че има известна вероятност то да произхожда от холандското Ван Геерстад. Ако бе прав, то корените му водеха началото си от дванайсети век.

Съвременните клонове на семейството произхождаха от Северна Франция. То идва в Швеция с Жан Баптист Бернадот в началото на деветнайсети век. Александър Вангеерсад е военен и макар да не познава лично краля, се проявява като отличен гарнизонен командир и през 1818 година получава имението „Хедебю“ като награда за дълга и вярна служба. Александър Вангеерсад има и лични спестявания, с които закупува обширни територии с гори в Норланд. Синът му Адриан е роден във Франция, но по молба на баща си се премества далеч от парижките салони в затънтения северен град Хедебю, за да управлява имението. Занимава се със земеделие и лесовъдство, като прилага новите методи от континента и основава целулозната фабрика, около която израства Хедестад.

Внукът на Александър се казва Хенрик и решава да съкрати фамилното си име на Вангер. Той развива търговия с Русия и създава малка търговска флота от шхуни, която в средата на деветнайсети век плава до Прибалтийските страни, Германия и индустриална Англия. Хенрик Вангер първи разширява дейността на предприятието, прави плахи стъпки в областта на минното дело и открива едни от първите металопреработвателни заводи в Норланд. Той има двама сина, Биргер и Готфрид, и именно те полагат основите на финансовата империя на семейство Вангер.

— Запознат ли си със стария принцип на унаследяване? — бе попитал Хенрик Вангер.

— Не съм особено голям специалист в тази област.

— Разбирам. Аз също не съм напълно наясно с всичко. Биргер и Готфрид били по стара фамилна традиция като куче и котка — станали прословути с битката си за власт и надмощие в семейната компания. Противоборството между тях обаче се превърнало в тежест за компанията в няколко отношения и поставило оцеляването й на карта. Поради тази причина баща им, точно преди да почине, решил да създаде система, която гарантира дял от наследството на всеки член от семейството. Със сигурност замисълът му е бил добър, но ни поставя в положение, при което не можем да привлечем компетентни служители и партньори отвън, а Управителният съвет се състои само от членове на фамилията, които притежават по-малък или по-голям процент акции.

— Този принцип валиден ли е и до днес?

— Да. Не можеш да продадеш дяловия си капитал на външен човек. На годишната среща на акционерите в днешни дни се събират петдесет и един членове на семейството. Мартин притежава около десет процента от акциите; аз имам пет, защото, между другото, продадох една част на Мартин. Брат ми Харалд притежава седем, но повечето участници в срещата имат само по един или половин процент.

— Нямах никаква представа. Звучи ми твърде старомодно.

— Това е пълна лудост и означава, че ако Мартин днес реши да прокара определена политика, трябва да се отдаде на стабилно лобиране, за да може да си осигури подкрепата на поне двайсет — двайсет и пет процента от акционерите. И така получаваме една пъстра картина от съюзи, фракции и интриги. — Хенрик Вангер продължи: — Готфрид Вангер умира бездетен през 1901 година. Всъщност не, извинявай, той има четири дъщери, но по онова време жените са никой. Те имат дял, но мъжете управляват компанията. Жените започват да присъстват на годишната среща на акционерите едва след като получават право на глас доста години след началото на двайсети век.

— Колко либерално.

— Не бъди ироничен. Тогава бяха други времена. Както и да е, Биргер Вангер има трима сина — Юхан, Фредрик и Гидеон, всичките родени в края на деветнайсети век. Гидеон Вангер не ни интересува — той продава дяловия си капитал и заминава за Америка, където семейството ни все още има клон. Но Юхан и Фредрик Вангер превръщат компанията в съвременния концерн.

Хенрик Вангер извади един фотоалбум и започна да показва снимки на хората, за които разказваше. Те бяха направени в началото на миналия век и изобразяваха двама мъже със здрави челюсти и зализани коси, които гледаха втренчено в обектива, а по лицата им нямаше и намек за усмивка.

— Юхан Вангер е семейният гений, който учи за инженер и развива машиностроителната промишленост благодарение на няколко свои изобретения, които патентова. Желязото и стоманата лягат в основата на дейността на концерна, но тя продължава да се разширява и постепенно обхваща и други сфери като производството на текстил. Юхан Вангер умира през 1956 година и оставя три дъщери — София, Мерит и Ингред. Това са и първите жени, които получават достъп до срещата на акционерите. Другият брат, Фредрик Вангер, е мой баща. Той е предприемчивият индустриален лъв, който превръща изобретенията на Юхан в златна мина. Баща ми живя чак до 1964 година. Той участваше активно в управлението на компанията до смъртта си, макар да ми бе отстъпил поста си още през 1950 година.

Случва се точно както с предното поколение, само ролите са разменени. На Юхан Вангер му се раждат само дъщери. Хенрик Вангер показа снимки на едрогърдести дами с шапки с големи периферии и чадъри против слънце.

— А Фредрик, баща ми, има само синове. Бяхме общо петима братя. Ричард, Харалд, Грегер, Густав и аз.

За да има дори и най-малкия шанс да успее да разграничи всички членове на семейството един от друг, Микаел нарисува родословно дърво на няколко залепени с тиксо листове във формат А4. Удебели имената на тези, които бяха присъствали на фамилната среща на остров Хедебю през 1966 година и поне на теория биха могли да имат нещо общо с изчезването на Хариет Вангер.

Микаел изключи децата под дванайсетгодишна възраст. Каквото и да се беше случило на Хариет Вангер, той все пак трябваше да постави някакви разумни граници. След известен размисъл зачерта от списъка на заподозрените и името на Хенрик Вангер — ако патриархът имаше нещо общо със смъртта на внучката на брат си, то поведението му през последните трийсет и шест години би могло да се окачестви единствено като свидетелство за сериозни психически отклонения. Здравият разум подсказваше, че дори майката на Хенрик Вангер, която през 1966 година е на достолепната възраст от осемдесет и една години, трябва да бъде изключена. Останаха трийсет и един членове на семейството, които според Хенрик Вангер трябваше да бъдат включени в „групата на заподозрените“. Седем от тях вече не бяха сред живите, а някои от останалите бяха достигнали почтена възраст.

Микаел обаче не бе готов да сподели напълно убеждението на Хенрик Вангер, че някой от членовете на семейството бе отговорен за изчезването на Хариет. Трябваше да добави и няколко други имена към списъка със заподозрените.

Дирх Фроде започва работа като адвокат на Хенрик Вангер през пролетта на 1962 година. Нека оставим „господарите“ настрана и да обърнем поглед към „слугите“ по време на изчезването на Хариет. Настоящият „домакин“ Гунар Нилсон, който тогава е на деветнайсет, независимо дали това може да му служи като алиби, или не, и баща му, Магнус Нилсон, почти без съмнение са се намирали на остров Хедебю, както и художникът Еуген Норман и свещеникът Ото Фалк. Бил ли е женен Фалк? Стопанинът на чифлика „Йостергорд“ и синът му Йеркер Аронсон са били на острова и Хариет практически израства с тях. Какви са отношенията им? Бил ли е Мартин Аронсон женен? Имало ли е други хора, които са работели в имението?

ФРЕДРИК ВАНГЕР (1886–1964)

Женен за Улрика (1885–1969)

Ричард (1907–1940)

Женен за Маргарета (1906–1959)

Готфрид (1927–1965)

Женен за Изабела (1928)

Мартин (1948)

Хариет (1950)

Харалд (1911)

Женен за Ингрид (1925–1992)

Биргер (1939)

Сесилия (1946)

Анита (1948)

Грегер (1912–1974)

Женен за Герда (1922)

Александър (1960)

Густав (1918–1955)

Ерген, бездетен

Хенрик (1920)

Женен за Едит (1921–1958)

Бездетен

ЮХАН ВАНГЕР (1884–1956)

Женен за Герда (1888–1960)

София (1909–1977)

Омъжена за Оке Шьогрен (1906–1967)

Магнус Шьогрен (1929–1994)

Сара Шьогрен (1931)

Ерик Шьогрен (1951)

Хокан Шьогрен (1955)

Мерит (1911–1988)

Омъжена за Алгот Гюнтер (1904–1987)

Осиан Гюнтер (1930)

Женен за Агнес (1933)

Якоб Гюнтер (1952)

Ингрид (1916–1990)

Омъжена за Хари Карлман (1912–1984)

Гунар Карлман (1942)

Мария Карлман (1944)

След като Микаел записа всички имена, групата на заподозрените се увеличи до четирийсет и един души. Накрая той хвърли отчаяно флумастера. Вече бе станало три и половина през нощта, а термометърът продължаваше да показва минус двайсет и един градуса. Явно студът щеше доста да се задържи. Той мечтаеше да се пъхне в леглото си на улица „Белмансгатан“.

Микаел Блумквист се събуди в девет сутринта в сряда, когато служителите на „Телиа“ почукаха на вратата, за да инсталират телефона и модема за ADSL. В 11 часа той вече беше в мрежата и не се чувстваше с вързани ръце. Само че телефонът му все още мълчеше. Ерика не му вдигаше вече седмица. Явно наистина бе ядосана. Той също се беше заинатил и отказваше да й се обади на служебния; докато й звънеше на мобилния, тя можеше да види, че е той, и да прецени дали да вдигне, или не. Явно не искаше да говори с него.

Той пусна програмата за електронната поща и прегледа близо триста и петдесет писма, които бе получил през изминалата седмица. Запази около дузина; останалите бяха спам или информационни писма, за които се бе абонирал. Първият мейл, който прочете, бе от demokrat88@yahoo.com и гласеше следното: ДА ТИ ГО НАЧУКАТ В ЗАТВОРА, ПРОКЛЕТА КОМУНИСТИЧЕСКА СВИНЯ. Микаел архивира писмото в папка със заглавие Интелигентна критика.

После написа няколко реда и ги изпрати на адрес erika.berger@millenium.se:

Здравей, Рики. Предполагам, че си ми страшно бясна, след като не отвръщаш на обажданията ми. Искам само да ти кажа, че вече имам връзка с интернет и можеш да ми пишеш на електронната поща, в случай че решиш да ми простиш. Хедебю е селце, което си струва да посетиш.

М.

По обяд сложи лаптопа си в чантата и се отправи към кафенето на Сузане, където се настани на обичайната си маса в ъгъла. Сузане му поднесе кафе и сандвич, хвърли любопитен поглед към компютъра и го попита над какво работи. Микаел използва за първи път своята cover story[54] и обясни, че е нает от Хенрик Вангер да напише една биография. Размениха си учтивости. Сузане каза на Микаел да се обърне към нея, когато е готов да чуе истината.

— Обслужвам Вангерови вече трийсет години и знам повечето клюки за семейството — рече тя и се заклатушка към кухнята.

Начертаната от Микаел диаграма свидетелстваше, че семейство Вангер продължава да се множи. С всички деца, внуци и правнуци, които всъщност той не включи, братята Фредрик и Юхан Вангер имаха около петдесет наследници. Микаел забеляза още тенденцията те да доживяват до дълбока старост. Фредрик Вангер бе починал на седемдесет и осем, а брат му Юхан — на седемдесет и две. Улрика Вангер бе живяла до осемдесет и четири годишна възраст. От двамата братя, които все още бяха живи, Харалд Вангер бе на деветдесет и една, а Хенрик — на осемдесет и две.

Единственото изключение бе братът на Хенрик Вангер, Густав, който бе починал от белодробно заболяване на трийсет и седем години. Хенрик бе обяснил, че Густав по принцип винаги бил болнав, бил живял според своите собствени правила и странял от семейството. Той бе останал ерген и нямаше деца.

Като цяло смъртта на всички, които не бяха доживели до старини, бе причинена не от болест, а от други обстоятелства. Ричард Вангер бе загинал само на трийсет и една като доброволец в Зимната война. Готфрид Вангер, бащата на Хариет, се бе удавил година преди тя да изчезне. Самата Хариет бе едва на шестнайсет. Микаел забеляза странната закономерност, че дядото, бащата и внучката от този клон на семейството бяха станали жертва на нещастни случаи. От наследниците на Ричард бе останал само Мартин Вангер, който вече бе на петдесет и пет, а нямаше нито съпруга, нито деца. Хенрик Вангер обаче му бе обяснил, че Мартин имал връзка с една жена от Хедестад.

Мартин Вангер е на осемнайсет, когато сестра му изчезва. Безспорно той спада към малцината роднини, чиито имена със сигурност можеха да бъдат зачертани от списъка на заподозрените в съучастие към изчезването на Хариет. През онази есен той живее в Упсала, където е последна година ученик в гимназията. Мартин също трябва да се включи във фамилната среща, но пристига едва късно следобед, така че по време на драматичния един час, когато сестра му изчезва, се намира сред тълпата зяпачи от другата страна на моста.

Микаел забеляза още два странни факта по отношение на родословното дърво. Първият бе, че всички бракове бяха продължили до смъртта на единия от съпрузите; никой от рода Вангер не се бе развел или оженил повторно дори и в случаите, когато партньорите им бяха починали млади. Микаел се чудеше колко обичайно в статистическо отношение бе това. Сесилия Вангер се бе разделила с мъжа си преди няколко години, но доколкото Микаел бе разбрал, нямаше развод.

Вторият бе, че „мъжката“ и „женската“ страна на семейството сякаш бяха географски разделени. Наследниците на Фредрик Вангер, към които принадлежеше и Хенрик Вангер, традиционно бяха заемали водещи длъжности в компанията и живееха основно във или около Хедестад. Членовете на клона на Юхан Вангер, който бе имал само женски наследници, се бяха омъжили и разпилели по всички краища на страната, най-вече в Стокхолм, Малмьо и Гьотеборг, или по чужбина. Те идваха в Хедестад само през лятната отпуска или за важни срещи, засягащи концерна. Единственото изключение беше Ингрид Вангер, чийто син Гунар Карлман живееше в Хедестад. Той бе главен редактор на местния вестник „Хедестадс курирен“.

В резултат на проведеното лично разследване Хенрик смяташе, че „скритият зад изчезването на Хариет мотив“ може би трябва да се търси в структурата на компанията — той вече бе споделил, че Хариет е била много специална, така че не било изключено извършителят да е искал да навреди на самия Хенрик. Другата възможност бе Хариет да е открила някаква важна информация относно концерна и така да се е превърнала в заплаха за някого. Това бяха чисто и просто предположения, но Хенрик въпреки всичко бе намалил броя на заподозрените до тринайсет, които смяташе за „изключително интересни“.

Вчерашният разговор с Хенрик помогна на Микаел да си изясни още нещо. От първия миг старецът бе говорил за семейството си с изключителна омраза и неприязън, което изглеждаше много странно. Микаел бе започнал да се чуди дали подозренията на патриарха, че роднините му са замесени в изчезването на Хариет, не бяха замъглили преценката му. Сега обаче осъзна, че оценката на Хенрик Вангер всъщност бе изненадващо трезва.

Микаел постепенно си изгради представата за едно богато семейство с високо положение в обществото, което обаче очевидно бе пълен провал що се отнася до обикновения делничен живот.

Бащата на Хенрик Вангер бе студен и безчувствен човек, който беше оставил съпругата си сама да се грижи за възпитанието и благоденствието на наследниците му. Преди да навършат шестнайсет години, децата почти не бяха виждали баща си, като се изключат специалните семейни тържества, на които се очакваше те да присъстват, но същевременно да са напълно незабележими. Хенрик Вангер не си спомняше баща му някога да бе изразил по какъвто и да било начин обичта си; вместо това на сина му непрекъснато му се налагало да слуша колко е некомпетентен и да бъде обект на унищожителна критика. Почти не бе ял бой; не се налагало. Бе се радвал на уважението на баща си чак на по-късен етап от живота си, когато постигнал някакъв успех в концерна „Вангер“.

Най-големият брат Ричард бе въстанал срещу баща си. Той бе заминал да следва в Упсала след една кавга, причината за която никога не беше обсъждана в семейството. Именно там става последовател на нацизма, както Хенрик Вангер вече бе разказал на Микаел, което постепенно го отвежда до окопите на Зимната война.

Старецът обаче бе пропуснал да спомене, че двама от другите братя бяха поели горе-долу по същия път.

И Харалд, и Грегер Вангер бяха последвали примера на брат си и се бяха преместили в Упсала през 1930 година. Те двамата били много близки, но Хенрик Вангер не бе сигурен доколко бяха общували с Ричард. Те също се присъединяват към фашисткото движение „Нова Швеция“ на Петер Енгдал. През годините Харалд Вангер бе останал верен последовател на Петер Енгдал първо като член на „Шведското национално обединение“, по-късно — на „Шведската опозиция“ и накрая — на „Движение нова Швеция“, което е основано след войната. Остава негов член чак до смъртта на Петер Енгдал през деветдесетте години на двайсети век и е един от основните спонсори на все още живия нацизъм в Швеция.

Харалд Вангер завършва медицина в Упсала. Веднага след това попада в кръгове, които лелеят за чистота на расите и изповядват идеите на расовата биология. За известно време работи в Шведския институт по расова биология и в качеството си на лекар се превръща в едно от водещите действащи лица в кампанията за стерилизация на нежелани елементи от населението.

Цитат, Хенрик Вангер, касета 2, 02950:

Харалд не спря дотук. Той бе съавтор, слава Богу под псевдоним, на една книга със заглавие „Новата Европа на народите“, която излезе през 1937 година. Аз узнах това едва през седемдесетте. Имам един екземпляр, който можеш да прочетеш. Това е може би една от най-противните книги, писани на шведски език. Харалд не защитаваше единствено идеята за стерилизация, но и за евтаназия на хората, които нарушаваха чувството му за естетика и не се вписваха в представата му за съвършената шведска нация. Следователно той апелираше към масово убийство на безупречен академичен език и бе представил всички необходими медицински доказателства в подкрепа на позицията си. Премахнете инвалидите. Не позволявайте на самите да се размножават — те са представители на монголоидната раса. Смъртта ще бъде спасение за психично болните, нали? Леки жени, татари, цигани и евреи — можеш да си представиш. В мечтите на брат ми Аушвиц бе разположен в Даларна.[55]

След войната Грегер Вангер става учител, а впоследствие и директор на гимназията в Хедестад. Хенрик вярвал, че по това време брат му вече е безпартиен и отрича идеите на нацизма. Той умира през 1974 година. Едва когато преглежда вещите и прочита кореспонденцията му, Хенрик разбира, че през петдесетте години брат му се е присъединил към незначителната в политическо отношение, но напълно безумна секта — Нордска партия, НП. Грегер остава неин член до смъртта си.

Цитат, Хенрик Вангер, касета 2, 04167:

Следователно може да се каже, че трима от братята ми изповядваха безумни политически идеи. А дали безумието няма и други измерения?

Единственият от братята, към когото Хенрик Вангер питаеше по-топли чувства, бе болнавият Густав, който бе починал от белодробно заболяване през 1955 година.

Той носеше душа на творец и странеше от света. Не се интересуваше нито от политика, нито от сделки и нямаше никакво желание да работи в концерна „Вангер“.

Микаел попита Хенрик Вангер.

— Сега само вие и Харалд сте живи. Той защо се върна в Хедебю?

— Харалд се премести тук през 1979 година, точно преди да навърши седемдесет. Той е собственик на къщата.

— Сигурно е странно да живееш толкова близо до брат си, към когото изпитваш такава силна омраза.

Хенрик Вангер погледна учудено Микаел.

— Разбрал си ме погрешно. Аз не мразя брат си. Дори може да се каже, че му съчувствам. Той е пълен идиот и всъщност той мрази мен.

— Защо ви мрази?

— Защото се ожених.

— Мисля, че ще трябва да ми обясните малко по-подробно.

Хенрик Вангер бе прекъснал рано отношенията с по-големите си братя. Той единствен в семейството бе проявил предприемачески талант и бе последната надежда на баща си. Не се интересува от политика и вместо в Упсала заминава да учи икономика в Стокхолм. След като навършва осемнайсет, работи всяка ваканция, включително лятната, като практикант в някой от многото офиси на концерна „Вангер“ или в управителните съвети на притежаваните от компанията фирми. Запознава се с целия лабиринт на фамилния бизнес.

На 10 юни 1941 година, в разгара на Втората световна война, Хенрик е изпратен в Германия на шестседмично посещение в търговския офис на концерна в Хамбург. Тогава той е само на двайсет и една. Негов ментор и компаньон е немският агент на компанията, застаряващ дългогодишен служител на име Херман Лобах.

— Не искам да те отегчавам с детайли, но когато отпътувах за Германия, Хитлер и Сталин все още бяха добри приятели, а Източният фронт не съществуваше. Всички все още вярваха, че Хитлер е абсолютно непобедим. Във въздуха витаеше чувство на… примесен с отчаяние оптимизъм. Мисля, че това са точните думи. Трудно е да бъдат описани онези настроения дори сега, половин век по-късно. Не ме разбирай погрешно — аз никога през живота си не съм бил нацист. Дори смятах Хитлер за будещ смях оперетен герой. Само че бе почти невъзможно да не се заразиш от оптимизма, с който хората в Хамбург гледаха на бъдещето. Войната настъпваше към града, дори на няколко пъти го бомбардираха от въздуха, но жителите му сякаш възприемаха всичко това като временен дразнител — скоро щеше да се възцари мир и Хитлер щеше да създаде своята Neuropa, Нова Европа. Хората искаха да вярват, че Хитлер бе Бог. Все пак това бе основната идея на пропагандата.

Хенрик Вангер отвори един от многото си фотоалбуми.

— Това е Херман Лобах. Той изчезна през 1944 година, вероятно е загинал по време на някоя бомбардировка и е бил погребан някъде. Така и не разбрахме какво му се бе случило. С него доста се сближихме по време на престоя ми в Хамбург. Аз живеех в дома му — изискан апартамент в един от богаташките квартали на Хамбург. Бяхме заедно всеки ден. Той бе също толкова нацист, колкото и аз, но членуваше в партията, защото така му беше по-изгодно. Членската карта отваряше много врати и улесняваше сключването на сделки от името и за сметка на концерна „Вангер“ и ние точно това правехме. Произвеждахме товарни вагони за влаковете им — чудя се дали някой от тях не е ходил до Полша. Продавахме плат за униформите им и лампи за радиоапаратите им, макар че съгласно официалната версия не знаехме за какво ще бъдат използвани стоките ни. А Херман Лобах бе цар на договорите, бе забавен и жизнерадостен. Идеалният нацист. Постепенно обаче разбрах, че той отчаяно се опитваше да запази една своя тайна.

— В нощта на 22 юни 1941 година Херман Лобах внезапно почука на вратата на спалнята ми и ме събуди. Моята стая бе съседна на тази на съпругата му, така че той ми направи знак да запазя мълчание, да се облека и да го последвам. Качихме се на втория етаж и се настанихме в стаята за пушене. Очевидно Лобах не бе мигнал цялата нощ. Радиото бе включено и аз разбрах, че се беше случило нещо ужасно. Бе поставено началото на операция „Барбароса“. Германия бе нападнала Съветския съюз през уикенда на Мидсъмър.

Хенрик Вангер махна отчаяно с ръка.

— Херман Лобах извади две чаши и наля доста голямо количество водка. Очевидно бе потресен. Когато го попитах какво означава това, той ми отвърна проницателно, че това бе краят на Германия и на нацизма. Не му повярвах напълно — Хитлер изглеждаше непобедим, но Лобах вдигна тост за краха на Германия. След това стигна до същината на въпроса.

Микаел кимна с глава в знак, че продължава да следи историята.

— Първо, нямаше как да се свърже с баща ми, за да получи инструкции, но той на своя глава бе решил да прекрати визитата ми в Германия и по най-бързия възможен начин да ме изпрати вкъщи. Освен това искаше да ме помоли за една услуга.

Хенрик Вангер посочи пожълтяла и оръфана снимка в полупрофил на тъмнокоса жена.

— Херман Лобах бе женен от четирийсет години, но през 1919 година среща ослепително красива, два пъти по-млада от него жена, в която се влюбва до полуда. Тя била обикновена бедна шивачка. Лобах я ухажвал и като повечето заможни мъже можел да си позволи да й купи жилище в близост до офиса си. Тя станала негова любовница. През 1921 година му родила дъщеря — Едит.

— Богат застаряващ мъж, млада бедна жена и детето — плод на тяхната любов. Това едва ли би могло да се нарече скандал през четирийсетте — изкоментира Микаел.

— Много си прав. Само че има още нещо. Жената била еврейка и следователно Лобах имаше дъщеря еврейка по времето на нацистка Германия. Той на практика бе извършил предателство срещу расата.

— О, това определено променя нещата. Какво се случи?

— Майката на Едит била арестувана през 1939 година. После изчезнала и само можем да гадаем какво й се е случило. Било всеизвестно, че тя има дъщеря, чието име все още не било отбелязано в нито един от списъците за депортиране на евреите. И така тя бе издирвана от отдела на Гестапо, който отговаряше за евреите бегълци. През лятото на 1941 година, същата седмица, когато пристигнах в Хамбург, свързали Едит с Херман Лобах и го повикали на разпит. Той признал бащинството си, но казал, че няма представа къде се намира дъщеря му и че не я бил виждал от десет години.

— А къде се намираше дъщеря му?

— Срещах я всеки ден в дома на Лобах. Сладко и тихо двайсет и една годишно момиче, което чистеше стаята ми и помагаше при сервирането на вечерята. През 1937 година евреите вече бяха преследвани от няколко години и майката на Едит бе помолила Лобах за помощ. И той откликнал — Лобах обичаше извънбрачното си дете също толкова силно, както и официално признатите си рожби. Той я бе скрил на възможно най-невероятното място, което човек би могъл да си представи — под носа на всички. Беше й осигурил фалшиви документи и я бе назначил за домашна помощница.

— Знаеше ли съпругата му коя е тя?

— Не, тя нямаше ни най-малка представа.

— Какво се случи?

— Прикритието на Едит се оказало успешно в продължение на четири години, но сега Лобах бе усетил примката да се затяга. Бе въпрос на време Гестапо да почука на вратата. Той ми разказа всичко това една нощ само две седмици преди завръщането ми в Швеция. След това доведе дъщеря си и ни представи един на друг. Тя бе много срамежлива и дори не смееше да ме погледне в очите. Лобах ме помоли да спася живота й.

— Как?

— Той се бе погрижил за всичко. Съгласно първоначалния план аз трябваше да остана в Хамбург още три седмици, след което да отпътувам с влак за Копенхаген и да премина протока с кораб — пътуването бе напълно безопасно дори по време на война. След два дни обаче един товарен кораб, притежание на концерна „Вангер“, щеше да отплава от Хамбург към Швеция. Лобах искаше да ме качи на него, така че да напусна Германия без никакво отлагане. Промяната в плана на пътуването ми трябваше да бъде одобрена от тайните служби; беше свързано с бюрократични процедури, но не бе проблем. Лобах настояваше да се кача на кораба.

— Предполагам, че заедно с Едит.

— Едит бе тайно качена на борда и скрита в един от тристате сандъка с машинни части. Моята задача бе да я защитя, ако я открият, докато все още се намирахме в германски териториални води, и да попреча на капитана на кораба да направи някоя глупост. Иначе трябваше да изчакам да се отдалечим на достатъчно голямо разстояние от Германия, преди да я пусна.

— Ясно.

— Звучи лесно, но пътуването се превърна в кошмар. Капитанът на кораба се казваше Оскар Гранат и изобщо не бе въодушевен от внезапно стоварилата му се отговорност за високомерния наследник на работодателя си. Напуснахме Хамбург в девет часа една вечер в края на юни. Точно излизахме от пристанището, когато завиха сирените. Бомбардираха ни англичаните — не бях преживявал по-ужасна атака, а пристанището, разбира се, бе една от основните цели. Няма да преувелича, ако ти кажа, че едва не се напиках, когато снарядите започнаха да се взривяват около нас. Ние обаче като по чудо успяхме да се отървем невредими и пристигнахме в Карлскруна на следващия ден следобед. Преди това ни се наложи да се справим с повреда на двигателя и да преживеем една ужасна буреносна нощ в пълната с мини вода. Сега вероятно ще ме попиташ какво се случи с момичето после.

— Мисля, че знам.

— Баща ми, разбира се, побесня. Бях рискувал много с това идиотско начинание. А и момичето можеше да бъде депортирано обратно по всяко време — все пак говорим за 1941 година. Само че към този момент аз вече бях също толкова безумно влюбен в нея, колкото Лобах — в майка й. Предложих й брак и поставих ултиматум на баща си — или щеше да приеме брака, или трябваше да си търси нов изгряващ талант, който да застане начело на семейната компания. Той отстъпи.

— Но тя почина?

— Да, твърде млада. Още през 1958 година. Съдбата ни бе отредила малко повече от шестнайсет години съвместен живот. Страдаше от вроден порок на сърцето. А освен това се оказа, че съм стерилен, така че останахме бездетни. Затова брат ми ме мрази.

— Защото си се оженил за нея.

— Защото, ако трябва да използвам неговите думи, съм се оженил за мръсна еврейска курва. За него това бе предателство срещу расата, народа, морала и всичко, в което вярваше.

— Та той е луд.

— Не бих могъл да го формулирам по-добре.

Глава 10

Вторник, 9 януари — петък, 31 януари

„Хедестадс курирен“ определяше първия месец, който Микаел прекара в пустошта, като най-студения от памтивека насам или (както му бе обяснил Хенрик Вангер) поне от зимата на 1942 година. Той бе готов да се съгласи с това твърдение. Само след една седмица в Хедебю бе станал специалист по наполеонки и вълнени чорапи и се бе научил да облича по два потника.

Преживя няколко ужасни дни в средата на януари, когато външната температура падна до невероятните минус 37 градуса. Никога не бе виждал такова чудо, дори по време на военната си служба в Кируна. Една сутрин тръбите за водата бяха замръзнали. Гунар Нилсон му донесе два големи пластмасови бидона, за да може да готви и да се къпе, но студът бе направо сковаващ. По вътрешната страна на прозорците се бе образувал скреж и независимо колко дърва хвърляше в печката, умираше от студ. Прекарваше доста време всеки ден в цепене на дърва в бараката зад къщата.

На моменти му идеше да заплаче и се чудеше дали да не си викне такси до града и да се качи на първия влак, който пътуваше на юг. Вместо това обаче си обличаше още един пуловер, увиваше се в одеяло, сядаше до кухненската маса и четеше старите полицейски протоколи.

След това времето се оправи и температурите се качиха до приятните минус десет градуса.

Микаел бе започнал да опознава хората в Хедебю. Мартин Вангер удържа на думата си и го покани на вечеря, която бе приготвил сам — пържоли от лос и италианско червено вино. Индустриалният магнат не бе женен, но имаше връзка с жена на име Ева Хасел, която им правеше компания по време на вечерята. Тя бе топла, общителна и забавна дама, а според Микаел — и невероятно привлекателна. Бе зъболекар по професия и живееше в Хедестад, но прекарваше уикендите с Мартин Вангер. По-късно Микаел разбра, че те се познаваха от дълго време, но бяха започнали да се срещат на стари години и не виждаха смисъл да се женят.

— Тя всъщност е моят зъболекар — разсмя се Мартин Вангер.

— Женитба с член на това ненормално семейство не е работа за мен — рече Ева Хасел и нежно потупа Мартин Вангер по коляното.

Проектираната от архитект къща на Мартин Вангер с мебели в черно, бяло и хром олицетворяваше мечтата на всеки ерген. Скъпата дизайнерска мебелировка щеше да очарова естета Кристер Малм. Кухнята бе достойна за професионален готвач. В дневната имаше стереосистема за плочи от най-висока класа и огромна колекция джаз-албуми на всевъзможни изпълнители, като се започне с Томи Дорси и се стигне до Джон Колтрейн. Мартин Вангер имаше пари и домът му бе скъпо и функционално обзаведен, но също така — и доста безличен. Микаел забеляза, че по стените висяха обикновени репродукции и плакати, които се продаваха в „Икеа“ — красиво, но семпло. Етажерките, поне в тази част от къщата, която Микаел разгледа, бяха почти празни — единствените книги, които запълваха рафтовете, бяха томовете на националната енциклопедия и луксозни издания, каквито се подаряват за Коледа при липса на по-добри идеи. Като цяло Микаел успя да забележи две увлечения в живота на Мартин Вангер — музика и готвене. За първото свидетелстваше огромната колекция от около три хиляди дългосвирещи плочи. А за второто — закръгленият корем на Мартин Вангер.

Човекът Мартин Вангер съчетаваше в себе си една странна смесица от непринуденост, проницателност и чар. Не се изискваше кой знае колко развито аналитично мислене, за да достигнеш до извода, че индустриалният лъв имаше проблеми. Докато слушаха „Night in Tunisia“[56], разговорът се въртеше основно около концерна „Вангер“, а Мартин Вангер не скри, че се бори за оцеляването на бизнеса си. Микаел доста се учуди, че започнаха да говорят именно за това; Мартин Вангер бе съвсем наясно, че един от гостите му тази вечер е икономически журналист, когото той слабо познаваше. Въпреки това бизнесменът обсъждаше вътрешните проблеми на компанията толкова открито, че поведението му граничеше с престъпна небрежност. Явно смяташе, че Микаел бе част от семейството, след като работеше за Хенрик Вангер, и споделяше мнението на предшественика си, че Вангерови можеха да винят единствено себе си за положението, в което се намираше концернът днес. Мартин обаче не бе изпълнен с толкова горчивина както стареца и не питаеше същата непримирима неприязън към роднините си. Изглежда, неизлечимата глупост на рода дори го забавляваше. Ева Хасел кимаше с глава, без да коментира. Те явно бяха обсъждали този въпрос и преди.

Мартин Вангер бе одобрил идеята да наемат Микаел за написването на фамилната хроника и се поинтересува как върви работата. Микаел отвърна с усмивка, че му е трудно да запомни имената на всички роднини, и попита дали би могъл да посети Мартин отново в удобно за него време и да го интервюира. На няколко пъти се чудеше дали да не поведе разговора към стареца и изчезването на Хариет Вангер, което се бе превърнало в негова идея-фикс. Според него Хенрик Вангер със сигурност бе тормозил брата на Хариет с теориите си от време на време, а Мартин трябва да беше наясно, че Микаел нямаше как да не забележи изчезването на един от членовете на семейството, след като пишеше фамилната хроника. Мартин обаче явно нямаше никакво намерение да повдигне този въпрос и Микаел реши да изчака. С времето със сигурност щеше да им се отвори възможност да обсъдят Хариет.

Микаел си тръгна към два часа сутринта след доста чаши водка. Здравата пийнал, той се заклатушка към дома си, който се намираше на триста метра от къщата на Мартин Вангер.

Един следобед през втората седмица от престоя на Микаел в Хедебю някой почука на вратата му. Журналистът остави поредната (седма) папка с документи от полицейското разследване, която току-що бе започнал да чете, затвори вратата на кабинета си и отвори външната. На прага му стоеше доста навлечена руса жена на около петдесетгодишна възраст.

— Здравейте. Реших да намина. Аз съм Сесилия Вангер.

Те си стиснаха ръцете, след което Микаел извади чаши за кафе и ги сложи на масата. Сесилия Вангер, дъщеря на нациста Харалд Вангер, бе отворена и в много отношения пленителна жена. Микаел си спомни, че Хенрик Вангер се бе изказал доста ласкаво за нея. Той бе споменал още, че тя не общуваше с баща си, макар да живееше в съседната на неговата къща. Те побъбриха известно време, преди тя да сподели истинската причина за посещението си.

— Разбрах, че ще пишете книга за семейството. Не съм сигурна, че одобрявам тази идея — рече тя. — Искам поне да видя що за човек сте.

— Аз работя за Хенрик Вангер. Може да се каже, че това ще бъде неговата история.

— А добрият стар Хенрик не е напълно обективен в преценката си за рода ни.

Микаел се вгледа в нея. Не бе напълно сигурен какво се опитваше да му каже.

— Вие сте против написването на книга за семейство Вангер. Така ли да разбирам?

— Не съм казала подобно нещо. А мнението ми е без значение. Предполагам обаче, че вече сте разбрали колко е трудно понякога да си член на това семейство.

Микаел нямаше никаква представа какво й бе разказал Хенрик и колко знаеше Сесилия за задачата му. Той разпери ръце.

— Подписах договор с Хенрик Вангер за написването на семейна хроника. Хенрик е доста краен в оценките си за някои от членовете на семейството, но аз ще включа само факти, които могат да бъдат доказани.

Сесилия Вангер се усмихна хладно.

— Това, което ме интересува, е дали трябва да замина на заточение в чужбина след излизането на книгата?

— Не мисля — отвърна Микаел. — Все пак има доста голяма разлика от човек до човек и читателите със сигурност ще я видят.

— Нека вземем баща ми например.

— Баща ви, нациста? — попита Микаел.

Сесилия Вангер присви очи.

— Баща ми е луд. Срещам го само няколко пъти годишно, макар че живеем врата до врата.

— Защо?

— Потрайте малко, преди да ме затрупате с куп въпроси. Смятате ли да ме цитирате? Или мога да водя нормален разговор с вас, без да се притеснявам, че ще ме представите в книгата си като идиот?

Микаел се замисли за миг. Не бе сигурен как точно да се изрази.

— Задачата ми е да напиша книга, която започва с пристигането на Александър Вангеерсад с Бернадот в Швеция и завършва в наши дни. Тя ще бъде посветена предимно на десетилетната история на концерна, но ще засегне и причините за западането му, както и противоборствата в семейството. Доста кирливи ризи неизменно ще излязат наяве. Това обаче не означава, че ще очерня или осмея семейството. Вече се срещнах с Мартин Вангер например. Той ми се струва доста приятен мъж и смятам да го представя като такъв.

Сесилия Вангер не отговори.

— За вас знам, че сте учителка…

— По-зле, аз съм директор на гимназията в Хедестад.

— Извинявайте. Знам, че Хенрик Вангер ви харесва, както и че сте омъжена, но със съпруга ви сте разделени… Май това е всичко. Можете спокойно да разговаряте с мен, без да се страхувате, че ще ви цитирам или изложа. Със сигурност обаче някой ден ще почукам на вратата ви и ще ви помоля да ми разясните някоя конкретна случка. Ще бъде като интервю, така че сама ще можете да изберете дали да отговорите, или не. Освен това ще ви предупредя предварително, преди да задам въпрос, чийто отговор смятам да използвам в книгата.

— Значи мога да говоря с вас… off the record[57], както казвате вие.

— Разбира се.

— И настоящият ни разговор също е off the record?

— Сега вие сте моя съседка, която е наминала да ме види и да изпием по чаша кафе, нищо повече.

— Окей. Може ли тогава да ви попитам нещо?

— Заповядайте.

— Каква част от книгата ще бъде посветена на Хариет Вангер?

Микаел прехапа устна и се поколеба как да отговори. След това продължи с по-весел тон.

— Честно казано, не знам. Много е възможно да посветя цяла глава на това — все пак говорим за изключително драматично събитие, което, ако не друго, доста е повлияло върху живота на Хенрик Вангер.

— Нали не сте тук, за да разследвате изчезването й?

— Какво ви кара да мислите така?

— Ами например фактът, че Гунар Нилсон ви донесе четири кашона. Такъв е обемът на събрания от Хенрик материал по време на дългогодишното му разследване. А когато надзърнах в старата стая на Хариет, където той обикновено го държи, видях, че го няма.

Сесилия Вангер не бе глупава.

— По този въпрос следва да се обърнете към Хенрик Вангер, а не към мен — отвърна Микаел. — Но да, Хенрик ми разказа доста за изчезването на Хариет. Историята ме заинтригува и реших, че ще ми е интересно да прочета материалите.

По устните на Сесилия Вангер се разля поредната студена усмивка.

— Понякога се чудя кой е по-луд — баща ми или чичо ми. Сигурно съм обсъждала изчезването на Хариет с него хиляда пъти.

— Какво й се е случило според вас?

— Интервюирате ли ме в момента?

— Не — разсмя се Микаел. — Просто ми е любопитно.

— Това, което ме интересува, е дали и вие сте луд. Дали сте повярвали на теориите на Хенрик, или пък се възползвате от него?

— Искате да кажете, че Хенрик е луд?

— Не ме разбирайте погрешно. Хенрик е един от най-топлите и внимателни хора, които познавам. Аз страшно много го харесвам. Но по отношение на Хариет е обладан от фиксидеи.

— Но не без основание. Хариет всъщност е изчезнала.

— Толкова ми е писнала тази проклета история. Тя трови живота ни вече години наред и няма никакъв изглед това да спре.

Жената внезапно се изправи и облече коженото си палто.

— Трябва да тръгвам. Изглеждате ми приятен. Мартин също смята така, но той не се слави с особено добра преценка. Заповядайте у нас на по чашка кафе, когато ви се прииска. Почти винаги съм вкъщи вечер.

— Благодаря — отвърна Микаел.

Тя тръгна към външната врата, а той извика след нея:

— Не отговорихте на въпроса ми.

Сесилия Вангер спря при вратата и му отвърна, без да го поглежда:

— Нямам никаква представа какво се е случило с Хариет. Но мисля, че тя е станала жертва на най-обикновен инцидент. За всичко това вероятно има толкова просто обяснение, че ще зяпнем от удивление, ако го разберем някой ден.

После се обърна и му се усмихна топло — за първи път. Махна му и изчезна. Микаел остана седнал до кухненската маса и се замисли над факта, че името на Сесилия Вангер бе едно от удебелените в списъка му с членове на семейството, които се бяха намирали на острова, когато Хариет Вангер беше изчезнала.

Сесилия Вангер бе приятна жена, което обаче не можеше да се каже за Изабела Вангер. Майката на Хариет Вангер бе на седемдесет и пет, невероятно елегантна жена, както му бе казал Хенрик Вангер, която малко напомняше на Лорен Бакол[58]. Микаел се сблъска с нея една сутрин на път към кафенето на Сузане. Тя бе слаба, носеше черно палто от персийска вълна и стилно подбрана шапка и се подпираше на черен бастун. Приличаше на застаряващ вампир; все още бе очарователно красива, но отровна като змия. Изабела Вангер явно се прибираше вкъщи след разходка; тя му извика от кръстопътя.

— Ей, младежо, ела насам.

Тонът й бе открито заповеднически. Микаел се огледа наоколо и стигна до извода, че тя имаше предвид него. Приближи се към нея.

— Аз съм Изабела Вангер — заяви жената.

— Здравейте, аз съм Микаел Блумквист.

Той протегна ръка, но тя не му обърна никакво внимание.

— Ти ли си въпросният мъж, който се рови в семейните ни работи?

— Хм, аз съм мъжът, когото Хенрик Вангер нае, за да му помогне с написването на книгата за фамилия Вангер.

— Това изобщо не те засяга.

— Кое? Че Хенрик Вангер ме нае, или че приех? Първото си е негова работа, а второто — моя.

— Много добре разбираш какво имам предвид. Не обичам хората да душат в живота ми.

— Окей, няма да душа в живота ви. За останалото трябва да се договорите с Хенрик Вангер.

Изабела Вангер изведнъж вдигна бастуна си и опря дръжката му в гърдите на Микаел. Тя нямаше кой знае колко останала сила, но той отстъпи назад от изненада.

— Стой настрана от мен.

Изабела Вангер се обърна и продължи напред към къщата си. Микаел остана да стои на пътя с такова изражение на лицето, сякаш току-що бе видял на живо някой герой от комикс. Когато вдигна очи, видя Хенрик Вангер да стои на прозореца в кабинета си. Той държеше чаша кафе в ръка, която вдигна иронично, като за „наздраве“. Микаел разтвори отчаяно ръце, поклати глава и продължи към кафенето на Сузане.

Единственото пътуване, което Микаел предприе по време на първия месец от престоя си, бе еднодневен излет до залива край Силиян. Той зае мерцедеса на Дирх Фроде и пое напред сред заснежения пейзаж, за да прекара един следобед в компанията на криминален инспектор Густав Морел. Микаел се бе опитал да си изгради представа за него от действията му по време на разследването; мъжът, с когото се срещна обаче, бе жилав старец, който ходеше бавно и говореше още по-бавно.

Микаел бе взел със себе си бележник с нахвърляни десетина въпроса, които му бяха хрумнали, докато четеше материалите от разследването. Морел отговори изчерпателно на всеки един от тях. Накрая Микаел остави настрана бележките си и обясни на Морел, че въпросите са били просто претекст да се срещне с пенсионирания инспектор. Искаше само да си поговори с него и да го попита за най-важното: има ли нещо, свързано с разследването, което не бе записал на хартия; някаква догадка или интуитивно усещане, което би споделил?

Тъй като Морел, по подобие на Хенрик Вангер бе размишлявал над мистерията с изчезването на Хариет в продължение на трийсет и шест години, Микаел бе очаквал известна съпротива — все пак той бе новото лице, което идваше да души там, където Морел се бе изгубил. Но в поведението на инспектора нямаше и капка враждебност. Той напълни внимателно лулата си и драсна клечка кибрит, преди да отговори.

— Да, разбира се, че през главата ми минаха много мисли. Но те са твърде неясни и трудно уловими, за да мога да ги изразя с думи.

— Какво според вас се е случило с Хариет Вангер?

— Мисля, че е била убита. По този въпрос съм напълно съгласен с Хенрик. Това е единственото разумно обяснение. Но така и не си изяснихме мотива за престъплението. Мисля, че зад убийството й се крие конкретна причина — то не е дело на луд, нито на изнасилвач и т.н. Ако разберем мотива, ще открием и убиеца.

Морел се замисли за миг.

— Убийството може да е било извършено спонтанно. Искам да кажа, че някой се е възползвал от удалата му се възможност насред причинения от катастрофата хаос. Убиецът скрива тялото и го премества от острова, докато ние я издирваме.

— Тогава говорим за много коравосърдечен човек.

— Има една подробност. Хариет идва в стаята на Хенрик и го моли да разговарят. По-късно започнах да мисля, че поведението й в този момент е доста странно. Тя много добре знае, че той е ужасно зает с всички мотаещи се наоколо роднини. Смятам, че Хариет е представлявала заплаха за някого. Искала да е разкаже нещо на Хенрик и убиецът е разбрал, че тя… ще го издаде.

— В кабинета на Хенрик е имало няколко членове на семейството…

— Четирима души, ако не броим него. Брат му Грегер, вторият му братовчед Магнус Шьогрен и двете деца на Харалд Вангер — Биргер и Сесилия. Но това не означава нищо. Нека чисто хипотетично предположим, че Хариет е открила, че някой краде пари от компанията. Тя би могла да знае за това месеци наред и дори да го е обсъждала с въпросния човек. Може да се е опитала да го изнудва или пък го е съжалявала и не е могла да реши дали да го издаде. Може би е решила да сподели откритието си съвсем внезапно, да е казала на убиеца и той да е отнел живота й от отчаяние.

— Използвахте думата „той“.

— Чисто статистически повечето убийци са мъже. Но наистина в семейство Вангер има няколко дами — същински дяволи.

— Срещнах Изабела.

— Тя е едната, но има и още. Сесилия Вангер може да бъде доста опасна. Срещали ли сте Сара Шьогрен?

Микаел поклати глава.

— Това е дъщерята на София Вангер, една от първите братовчедки на Хенрик. Тя е пример за неприятна и безцеремонна жена. Но по онова време живееше в Малмьо и аз така и не можах да измисля мотив, който да я свърже с престъплението.

— Разбирам.

— Проблемът е, че както и да го въртим и сучем, не можем да открием мотива. Това е важното. Ако разберем мотива, ще ни стане ясно какво точно се е случило и кой е виновникът.

— Вие сте работили доста интензивно по този случай. Има ли нещо, което да не сте разследвали докрай?

Густав Морел се разсмя.

— Ех, Микаел. Посветих на този случай страшно много време и не мога да се сетя за нещо, което да не съм проверил. Не се отказах дори и след като получих ново назначение и се преместих от Хедестад.

— Преместили сте се?

— Да, аз не съм родом от Хедестад. Служих там от 1963 до 1968 година. След това станах комисар и започнах работа в полицията в Йевле, където останах до края на кариерата си. Но дори и там не спрях да се занимавам с изчезването на Хариет Вангер.

— Предполагам, че Хенрик Вангер е бил доста настоятелен.

— Да, но това не бе единствената причина. Загадката около Хариет продължава да ме интересува живо и до днес. Искам да кажа… погледнете го от този ъгъл — всеки полицай има по един неразрешен мистериозен случай в кариерата си. От времето, докато работех в Хедестад, съм запазил спомена как колегите ми обсъждаха случая „Ребека“ в стаята за почивка. Имаше един полицай на име Тоштенсон, той почина преди много лета, който години наред се връщаше към този случай. Занимаваше се с него в свободното си време и през отпуската. Вадеше папките с материалите и си блъскаше главата над тях и през всеки по-спокоен период.

— И тук ли става въпрос за изчезнало момиче?

Инспектор Морел го погледна учудено за миг. След това се усмихна на опита на Микаел да открие някаква връзка.

— Не, не затова ви разказвам за него. Говоря за душата на полицая. Случаят „Ребека“ е отпреди Хариет Вангер да се роди и давността му отдавна е изтекла. През четирийсетте години една жена от Хедестад е нападната, изнасилена и убита. Нищо необичайно. На всеки полицай се налага да разследва подобно престъпление в даден момент от кариерата си. Само че една част от случаите влизат под кожата на разследващите. Това момиче е убито по най-бруталния възможен начин. Убиецът я е завързал и пъхнал главата й сред въглените в една камина. Не знам колко време е минало, преди бедното девойче да умре, и какви мъки е преживяло.

— По дяволите.

— Точно така. Убийството било невиждано жестоко. Бедният Тоштенсон пристига първи на мястото, след като е намерена. Убийството й остана неразрешено въпреки помощта на изпратените от Стокхолм експерти. Този случай не спря да го преследва…

— Разбирам.

— Хариет е моят случай „Ребека“. Само че що се отнася до нея, дори не знаем как е умряла. Реално погледнато, не разполагаме и с доказателства, че е била убита. Но така и не можах да се отърся.

Той се замисли за миг.

— Няма по-самотна професия от тази на полицаите, разследващи убийства. Приятелите на жертвите са разстроени и отчаяни, но рано или късно, след няколко седмици или месеца, животът им отново потича постарому. На семействата на убитите им трябва повече време, но дори и те успяват да надмогнат скръбта и отчаянието. Животът продължава. Но неразрешените убийства не ти дават мира. Накрая остава само един човек, който мисли за жертвата и се опитва да я възмезди — полицаят, който продължава да работи по случая.

Сред жителите на остров Хедебю имаше още трима членове на семейство Вангер. Александър Вангер, роденият през 1964 година син на третия по старшинство брат, Грегер, живееше в ремонтирана къща от началото на двайсети век. Микаел бе научил от Хенрик, че Александър в момента се намира в Западна Индия, където се бе отдал на любимото си занимание — да плава и да прекарва времето си в мързелуване. Хенрик се бе изказал толкова нелицеприятно за племенника си, че Микаел реши, че двамата явно бяха кръстосвали шпаги. Той се задоволи с констатацията, че по времето на изчезването на Хариет Вангер Александър е бил на двайсет и се е намирал на острова.

Александър живееше с майка си Герда, осемдесетгодишната вдовица на Грегер Вангер. Микаел никога не я беше виждал; тя бе болна и през повечето време лежеше.

Третият член на семейството, разбира се, бе Харалд Вангер. През първия месец на престоя си Микаел дори не бе мяркал стария расов биолог. Къщата на Харалд Вангер, която беше и най-близката постройка до дома на журналиста, бе мрачна и зловеща със затъмнените си прозорци. На няколко пъти на Микаел му се стори, че пердетата се люшваха леко, когато той минаваше. А една нощ, точно преди да си легне, забеляза, че в стая на втория етаж свети. Едно от пердетата се бе поразместило. Микаел бе стоял запленен до масата в тъмната си кухня в продължение на двайсет минути и бе гледал светлината, докато накрая не му омръзна и не се отправи към спалнята си, треперейки от студ. На сутринта пердето отново закриваше целия прозорец.

Харалд Вангер приличаше на невидим призрак, чието присъствие обаче се усещаше през цялото време. Отстранеността му бе белязала някои страни от живота в селото. В представите на Микаел Харалд Вангер приличаше на злия Амгъл[59], който шпионира заобикалящия го свят иззад пердетата на заключената си хралупа и се отдава на мистериозни занимания.

Харалд Вангер бе посещаван веднъж дневно от домашната си помощница — възрастна жена, която живееше от другата страна на моста. Тя бе принудена да гази с торбите с храна през снежните преспи, защото той отказваше да почисти алеята пред вратата си. „Домакинът“ Гунар Нилсон поклати глава, когато Микаел го попита. Обясни, че му бил предложил да изрине снега, но Харалд Вангер очевидно не искаше никой да стъпва в имота му. Един път, първата зима след като Харалд Вангер се върнал в Хедебю, Гунар Нилсон по навик влязъл с трактора си в двора му, за да почисти алеята пред дома му точно както на всички останали къщи. Само че Харалд Вангер се изстрелял навън и не спрял да вика, докато Нилсон не си тръгнал.

В средата на януари Микаел Блумквист заръча на адвоката си да провери кога трябва да излежи трите месеца затвор. Искаше да приключи с това колкото се може по-бързо. Да влезеш в затвора бе по-просто, отколкото си бе представял. След около едноседмични разговори бе решено, че Микаел трябва да се яви на 17 март в „Рулокер“ край Йостершунд — център за лишаване от свобода за хора с по-леки присъди. Адвокатът на Микаел му съобщи още, че имало голяма вероятност присъдата му да бъде намалена.

— Хубаво — рече Микаел без особен ентусиазъм.

Той седеше до кухненската маса и галеше петнистата кафява котка, която си бе изградила навика да нощува при него през няколко дни. От Хелън Нилсон, която живееше срещу него от другата страна на пътя, бе научил, че котката се казва Чорвен[60]. Тя нямаше стопанин, а обикаляше от къща на къща.

Микаел се срещаше с работодателя си почти всеки следобед. Понякога разговаряха съвсем малко, а друг път дискутираха изчезването на Хариет Вангер и всички възможни детайли от личното разследване на Хенрик Вангер.

Често се случваше така, че Микаел формулираше някоя теза, която Хенрик Вангер разбиваше на пух и прах. Микаел се опитваше да гледа безпристрастно на възложената му задача, но загадката с изчезването на Хариет Вангер на моменти го пленяваше с непреодолима сила.

Микаел бе уверил Ерика, че ще измисли стратегия за борба с Ханс-Ерик Венерстрьом, но вече цял месец бе в Хедебю, а още не бе отворил старите си папки, заради съдържанието на които бе изправен пред съда. Дори напротив — непрекъснато го отлагаше за по-късно… Всеки път, щом се замислеше за Венерстрьом и за собственото си положение, падаше духом и го обхващаше чувство на безсилие. В моменти на просветление се чудеше дали лудостта на стареца не го бе заразила. Професионалната му кариера беше рухнала като пясъчна кула, а той бе избрал да се скрие в едно малко селце в провинцията и да преследва призраци. Освен това Ерика му липсваше.

Хенрик Вангер наблюдаваше асистента си с прикрито безпокойство. Той подозираше, че Микаел Блумквист губи душевното си равновесие от време на време. В края на януари старецът взе решение, което изненада дори самия него. Той вдигна телефонната слушалка и се обади в Стокхолм. Разговорът продължи двайсет минути и засягаше основно Микаел Блумквист.

Мина един месец, преди ядът на Ерика да се уталожи. Тя звънна на Микаел в девет и половина вечерта в края на януари.

— Ти наистина си решил да останеш там.

Това бяха първите й думи. Обаждането й бе толкова неочаквано, че в първия миг Микаел не успя да отговори. След това се усмихна и се загърна с одеялото.

— Здравей, Рики. И ти трябва да опиташ.

— Защо? Да не би животът в пустошта да има някакво особено очарование?

— Току-що си измих зъбите с леденостудена вода и пломбираните ме болят.

— Сам си си виновен. Но и тук, в Стокхолм, е кучешки студ.

— Разкажи ми.

— Изгубихме две трети от редовните ни рекламодатели. Никой не казва нищо направо, но…

— Знам. Направи списък с отказалите се. Някой ден ще напишем за тях подобаваща статия.

— Мике… направих някои изчисления. Ако не успеем да привлечем нови рекламодатели, ще фалираме през есента. Това е положението.

— Нещата ще се обърнат в наша полза.

Тя се разсмя уморено в другия край на слушалката.

— Много е лесно да си седиш в пустошта в Лапландия и да го твърдиш.

— Ти пък, най-близкото саамско селище е минимум на петстотин километра.

Ерика не каза нищо.

— Ерика, аз…

— Знам. A man’s gotta do what a man’s gotta do and all that crap[61]. Няма нужда да казваш каквото и да било. Прости ми, че се държах като кучка и не отговарях на обажданията ти. Може ли да започнем отначало? Имаш ли нещо против да дойда да те посетя?

— Когато поискаш.

— Да си взема ли пушка с куршуми за вълци?

— Не. Ще наемем няколко лапландци с кучешки впряг. Кога пристигаш?

— В петък вечерта. Добре ли е така?

Изведнъж животът му се стори много по-хубав.

Като се изключи тясната изчистена пътека, която водеше до вратата, дворът бе затрупан от поне метър сняг. Микаел наблюдаваше скептично лопатата за риене на сняг в продължение на една дълга минута, след което се отби у Гунар Нилсон и попита дали Ерика може да остави своето БМВ у тях, докато е в Хедебю. Нямало проблем. Имаха просторен гараж за две коли, а освен това разполагаха и с устройство за затопляне на двигателя.

Ерика потегли ранния следобед и пристигна към шест вечерта. Те се гледаха плахо в продължение на няколко секунди, след което се прегърнаха и останаха гушнати значително по-дълго.

Нямаше почти нищо друго интересно, което можеше да й покаже в обгърнатото от мрак село, освен осветената църква. Хранителният магазин и кафенето на Сузане щяха да затворят всеки момент. Така че те влязоха направо вкъщи. Микаел приготви вечеря, докато Ерика разглеждаше къщата. Тя направи няколко коментара за запазените от петдесетте години броеве на „Рекордмагасинет“ и се зарови в папките в кабинета му. Вечерята им бе твърде калорична — агнешки пържоли със задушени картофи и сметанов сос. Пиха и червено вино. Микаел се опита да повдигне темата за „Милениум“, но Ерика не бе в настроение да обсъжда вестника. Вместо това в продължение на два часа разговаряха за работата на Микаел тук и за това как се чувства. После провериха дали леглото е достатъчно широко за двама.

Третата среща с адвокат Нилс Бюрман първо бе отменена, после — прехвърлена за друг час. Накрая се уговориха за пет часа същия петък. При предишните си посещения Лисбет Саландер бе посрещана от ухаеща на мускус петдесетгодишна жена, която работеше като секретарка в кантората. Този път обаче тя си бе тръгнала по-рано, а адвокат Бюрман миришеше леко на алкохол. Той даде знак с ръка на Саландер да се настани на един от столовете за посетители и продължи да разглежда разсеяно някакви документи, докато накрая съвсем неочаквано й обърна внимание.

Срещата им се превърна в нов разпит. Този път се интересуваше от сексуалния й живот. Тя смяташе, че това засяга само нея и нямаше никакво намерение да го обсъжда с когото и да било.

След като си тръгна, осъзна, че не се беше справила със ситуацията по възможно най-добрия начин. В началото бе седяла мълчаливо и бе отказвала да отговоря на въпросите му; той беше решил, че се срамува, че е сексуално изостанала или пък крие нещо, и я бе притиснал. Саландер бе осъзнала, че той няма да спре, и бе започнала да му дава кратки и невинни отговори, които според нея се вписваха в психологическия й профил. Беше споменала Магнус, представи го като леко задръстен компютърен специалист на нейните години, който се държи с нея като джентълмен, води я на кино, а понякога остава да преспи у тях. Всъщност Магнус бе плод на въображението й, роден по време на разговора, но Бюрман използва тази новина като претекст да разнищи сексуалния й живот през следващия един час.

— Колко често правиш секс?

— От време на време.

— Кой поема инициативата — ти или той?

— Аз.

— Използвате ли презерватив?

— Естествено.

Тя все пак бе чувала за ХИВ.

— Коя е любимата ти поза?

— Ами, най-вече по гръб.

— Обичаш ли орален секс?

— Оооо, я почакай малко…

— Правила ли си някога анален секс?

— Не, не мисля, че е много забавно да те чукат отзад, но какво, по дяволите, те засяга това?

Тя не бе избухвала друг път в присъствието на Бюрман. Знаеше много добре как може да възприеме погледа й и го бе забила в земята, за да НЕ издаде чувствата си. Когато отново вдигна очи, той се хилеше от другата страна на бюрото. Лисбет Саландер веднага осъзна, че животът й щеше да се промени драматично. Тръгна си от кантората на адвокат Бюрман, изпълнена с чувство на отвращение. Бе я сварил неподготвена. На Палмгрен никога нямаше да му хрумне да започне да й задава подобни въпроси, но пък винаги бе на разположение, ако тя решеше, че иска да обсъди нещо с него. Което се случваше доста рядко.

Бюрман бе a serious pain in the ass[62] и тя осъзна, че щеше да се превърне в major problem[63].

Глава 11

Събота, 1 февруари — вторник, 18 февруари

Микаел и Ерика се възползваха от малкото светли съботни часове и се разходиха покрай кея по пътя към Йостергорден. Макар че Микаел живееше на остров Хедебю вече от месец, все още не бе разглеждал вътрешността му; студът и постоянните снежни бури бяха убили всяко желание за подобни занимания. Но времето тази събота бе слънчево и приятно, сякаш Ерика бе донесла със себе си пролетен повей от юг. Бе само минус пет градуса. От двете страни на пътя се издигаха почти еднометрови преспи. Веднага щом подминаха последната къща на кея, навлязоха в гъста елхова гора. Микаел се изненада, че възвишението Сьодерберг бе доста по-високо и труднодостъпно, отколкото му изглеждаше от селото. Той се замисли за миг колко ли пъти Хариет Вангер си бе играла тук като дете, но след това прогони образа й от съзнанието си. Гората свърши рязко след няколко километра пред оградата на чифлика „Йостергорден“. Оттук се виждаха бяла дървена постройка и голям червен обор. Те решиха да не влизат в двора на чифлика и се върнаха обратно по същия път.

Докато вървяха по алеята към имението „Вангешка“, Хенрик Вангер почука силно на прозореца и енергично им замаха да се качат при него на втория етаж. Микаел и Ерика се спогледаха.

— Искаш ли да се срещнеш с един индустриалец легенда? — попита Микаел.

— Хапе ли?

— Не и в събота.

Хенрик Вангер ги посрещна на прага на кабинета си и им подаде ръка.

— Познавам ви. Вие трябва да сте госпожица Бергер — рече той. — Микаел изобщо не ми спомена, че смятате да ни посетите.

Едно от най-ярките качества на Ерика бе умението й мигновено да завързва приятелства с всевъзможни индивиди. Микаел я бе виждал да изпробва чара си на петгодишни момченца, които само след десет минути бяха готови да зарежат майките си. Старците на осемдесет явно не правеха изключение. Трапчинките й бяха само прелюдия. След две минути Ерика и Хенрик Вангер забравиха напълно Микаел и си бъбреха, сякаш се познават от деца. По-точно, откакто Ерика бе дете, ако се вземеше предвид разликата във възрастта им.

В самото начало Ерика се скара без грам стеснение на Хенрик Вангер, че бе подмамил отговорния й редактор в пустошта. Старецът й отвърна, че доколкото бе разбрал от различни комюникета в пресата, тя го бе уволнила. И ако все още не го бе сторила, то бе крайно време да освободи редакцията от излишния товар. Ерика направи демонстративна пауза, през която обмисли твърдението му и огледа изпитателно Микаел.

— В такъв случай — констатира Хенрик Вангер — младият господин Микаел Блумквист само би имал полза от малко скромен живот на село.

Ерика бе напълно съгласна с него.

В продължение на пет минути обсъдиха недостатъците му по изключително дразнещ начин. Микаел се облегна назад, преструвайки се на обиден, но се намръщи, когато Ерика направи няколко завоалирани двусмислени коментара за недостатъците му като журналист, които обаче също така можеха да загатват за слабостите му в леглото. Хенрик Вангер отметна глава назад и се разсмя с глас.

Микаел се изненада; коментарите бяха само шега, но той никога по-рано не бе виждал Хенрик Вангер толкова отпуснат и освободен. Изведнъж си го представи петдесет, не, трийсет години по-млад, един очарователен изкусител и привлекателен мъж. Вероятно през живота му бяха преминали различни жени, но той бе избрал да остане ерген вече половин век.

Микаел отпи глътка кафе и отново наостри уши, защото чу, че разговорът изведнъж бе станал сериозен и засягаше „Милениум“.

— От Микаел разбрах, че имате проблем с вестника.

Ерика хвърли поглед на Микаел.

— Не, той не е обсъждал вътрешните ви дела, но човек трябва да е сляп и глух, за да не усети, че вестникът ви се намира в затруднено положение точно като концерна „Вангер“.

— Ще успеем някак да се справим със ситуацията — отвърна Ерика предпазливо.

— Съмнявам се — възрази Хенрик Вангер.

— Защо?

— Ами да видим. Колко подчинени имате, шест? Вестникът излиза веднъж месечно, а тиражът му е двайсет и една хиляди броя. Печат и разпространение, наем за помещения… Нужен ви е годишен оборот от около десет милиона. Приходите от реклама трябва да покрият поне половината от тази сума.

— И?

— Ханс-Ерик Венерстрьом е далновиден и дребнав дявол, който явно няма намерение да ви остави на мира. Колко рекламодатели загубихте през последните месеци?

Ерика седеше, цялата превърната в слух, и наблюдаваше Хенрик Вангер. Микаел несъзнателно затаи дъх. Със стареца бяха засягали темата „Милениум“ само по повод на публикувани в пресата подигравателни коментари или във връзка с това как положението, в което бе изпаднал вестникът, можеше да повлияе върху работата на Микаел в Хедестад. Микаел и Ерика бяха съоснователи и акционери в „Милениум“, но сега Хенрик Вангер очевидно искаше да разговаря единствено с Ерика — като шеф с шеф. Те си изпращаха един на друг сигнали, които Микаел не можеше да разбере или изтълкува може би защото всъщност бе обикновен беден работяга от Норланд, а тя — жена от висшата класа, която произлизаше от стар род с разклонения в чужбина.

— Може ли да получа още малко кафе? — попита Ерика. Хенрик Вангер веднага й наля. — Окей, добре сте се подготвили. Ние кървим. И какво?

— С колко време разполагате?

— Имаме половин година да се справим с положението. Максимум осем-девет месеца. Чисто и просто не разполагаме с достатъчно капитал, за да издържим по-дълго.

Старецът се загледа през прозореца. Лицето му бе напълно непроницаемо. Църквата все още си стоеше на мястото.

— Знаете ли, че някога и аз имах вестник.

И Микаел, и Ерика поклатиха глави. Хенрик Вангер внезапно се разсмя.

— През петдесетте и шейсетте години притежавахме шест ежедневника в Норланд. Идеята беше на татко — той смяташе, че ще е изгодно от политическа гледна точка да имаме медийна подкрепа. Всъщност ние продължаваме да бъдем собственици на „Хедестадс курирен“. Биргер Вангер е председател на Борда на акционерите. Той е син на Харалд — допълни Хенрик.

— А освен това е и общинар — констатира Микаел.

— Мартин също е член на управителния съвет на вестника. Държи под око Биргер.

— Защо преустановихте вестникарската си дейност? — попита Микаел.

— Заради структурните промени, които предприехме през шейсетте. Издаването на вестници представляваше по-скоро хоби, отколкото икономически интерес. През седемдесетте години се наложи да съкратим бюджета на концерна и това бе един от първите активи, които продадохме. Аз обаче съм наясно какво означава да издаваш вестник… Мога ли да задам един личен въпрос?

Въпросът бе насочен към Ерика, която вдигна вежди и направи на Вангер знак с ръка да продължи.

— Не съм питал Микаел за това и не е нужно да отговаряте, ако не искате. Искам да знам как се забъркахте в тази каша. Истинска ли беше историята, или не?

Микаел и Ерика се спогледаха. Сега бе ред на Микаел да придобие непроницаемо изражение на лицето. Ерика се поколеба за миг, преди да отговори.

— Имахме история. Но тя всъщност бе съвсем друга.

Хенрик Вангер кимна, сякаш бе разбрал какво имаше предвид Ерика. Дори Микаел се обърка.

— Не искам да обсъждам този въпрос — отсече Микаел и сложи точка на разговора. — Аз направих проучването и написах текста. Разполагах с всички необходими източници. После обаче нещата се объркаха.

— Но всичко написано се е основавало на конкретни източници.

Микаел кимна. В гласа на Хенрик Вангер изведнъж се появи остра нотка.

— Няма да се преструвам, че разбирам как, по дяволите, сте могли да се подведете така. Единствената подобна история, за която се сещам, е публикацията в „Експресен“ по повод на аферата „Лундала“ през шейсетте, но вие, младежи, вероятно не сте чували за нея. Да не би и вашият източник да е патологичен лъжец? — той поклати глава, сниши глас и заговори на Ерика. — Бях вестникар преди и пак мога да бъда. Какво ще кажете за още един акционер?

Въпросът му се стовари като гръм от ясно небе, но Ерика не изглеждаше ни най-малко изненадана.

— Какво искате да кажете? — попита тя.

Хенрик Вангер отговори на въпроса й с въпрос.

— Колко време ще останете в Хедестад?

— Прибирам се утре сутринта.

— Какво ще кажете, това се отнася и за Микаел, да доставите удоволствие на един стар мъж, като вечеряте с него днес? Седем часа добре ли е?

— Прекрасно. С удоволствие ще дойдем. Но вие избягахте от въпроса ми. Защо искате да станете акционер в „Милениум“?

— Не съм избягал. Просто реших, че ще е по-добре да го обсъдим по време на една вкусна вечеря. Трябва да разговарям с адвоката си, Дирх Фроде, преди да ви направя конкретно предложение. Да кажем обаче, че имам пари за инвестиране. Ако вестникът оцелее и излезе на печалба, то и аз ще спечеля. Ако не — така да бъде, преживявал съм далеч по-големи загуби.

Микаел понечи да каже нещо, но Ерика сложи ръка на коляното му.

— Ние с Микаел сме работили здраво, за да можем да бъдем напълно независими.

— Глупости. Няма напълно независими хора. Само че аз не възнамерявам да поема управлението на вестника и пет пари не давам за съдържанието му. Стенбек[64], дяволът му с дявол, натрупа активи, като започна да издава „Мудерна Тийдер“[65], аз пък мога да подкрепя „Милениум“. Който освен всичко друго е и добър вестник.

— Това има ли нещо общо с Венерстрьом? — попита Микаел изведнъж.

Хенрик Вангер се усмихна.

— Микаел, аз съм над осемдесетгодишен. Съжалявам, че не успях да направя някои неща и не създадох повече неприятности на определени хора. Но, впрочем — той отново се обърна към Ерика, — подобна инвестиция предполага поне едно условие.

— Слушам ви — рече Ерика Бергер.

— Микаел Блумквист трябва отново да заеме поста на отговорен редактор.

— Не — отсече Микаел веднага.

— Да — настоя Хенрик Вангер също толкова рязко. — Венерстрьом ще получи удар, ако публикуваме комюнике, че концернът „Вангер“ застава зад „Милениум“ и ти се връщаш на работа във вестника като отговорен редактор. Не можем да изпратим по-ясен сигнал от този — всички ще разберат, че не става въпрос за поемане на контрола над вестника и че редакцията ще продължи да следва досегашната си политика. Само това би трябвало да бъде достатъчен повод за рекламодателите, които смятат да се оттеглят, да премислят още веднъж решението си. А Венерстрьом не е всемогъщ. Той има врагове и ще се появят нови предприятия, които ще искат да рекламират при нас.

— Какво, по дяволите, означаваше това? — възкликна Микаел веднага щом Ерика затвори външната врата.

— Мисля, че го наричат сондиране преди сделка — отвърна тя. — Ти не ми спомена, че Хенрик Вангер е такъв сладур.

Микаел застана пред нея.

— Рики, ти бе напълно наясно как ще протече този разговор.

— Ей, toy boy[66]. Часът е три, а аз искам добре да се позабавлявам преди вечеря.

Микаел Блумквист бе бесен. Но същевременно изобщо не можеше да се сърди на Ерика за по-дълго.

Ерика носеше черна рокля, късо сако и елегантни обувки с V-образен отвор в горната част, които бе сложила в малката си пътна чанта по чиста случайност. Тя настоя Микаел да бъде със сако и вратовръзка. Той си облече черен панталон, сива риза, тъмна вратовръзка и едно сиво сако, което изобщо не подхождаше на останалата част от тоалета му. Когато пристигнаха в дома на Хенрик Вангер точно в 7:00, се оказа, че сред гостите бяха и Дирх Фроде, и Мартин Вангер. Всички носеха сака с вратовръзки, с изключение на Хенрик, който се бе издокарал с папийонка и кафява жилетка.

— Едно от предимствата на моята възраст е, че никой не може да критикува облеклото ми — констатира той.

Ерика бе в страхотно настроение цялата вечер.

Разговорът им стана сериозен едва след като се преместиха в един салон с камина и си наляха коняк. Дискутираха в продължение на два часа и накрая набелязаха параметрите на сделката.

Дирх Фроде щеше да създаде еднолична фирма на името на Хенрик Вангер. Членове на управителния й съвет щяха да бъдат той, Фроде и Мартин Вангер. В продължение на четири години фирмата щеше да инвестира в „Милениум“ определена сума, която да покрива разликата между приходите и разходите на вестника. Парите щяха да бъдат предоставени лично от Хенрик Вангер. В замяна на това той трябваше да получи видно място в управителния съвет на вестника. Договорът бе за четири години, но собствениците на „Милениум“ имаха право да го прекратят след две. Това обаче би им излязло доста скъпо, защото делът на Хенрик можеше да бъде откупен само срещу пълния размер на инвестициите, направени от него към този момент.

В случай че Хенрик Вангер починеше внезапно, мястото му в управителния съвет щеше да бъде заето от Мартин Вангер до изтичане срока на договора. Ако Мартин проявеше желание да удължи споразумението, то той трябваше сам да предприеме необходимите действия. На Мартин Вангер явно доста му допадаше идеята да си го върне тъпкано на Ханс-Ерик Венерстрьом, а Микаел се чудеше в какво се коренеше враждата им.

След като подготвиха предварителното споразумение, Мартин Вангер отново напълни чашите им с коняк. Хенрик Вангер използва възможността, наведе се към Микаел и тихо му обясни, че този договор нямаше никакво отношение към тяхната уговорка.

За да постигнат най-голям ефект в медийното пространство, решиха да съобщят за настъпилите организационни промени в деня на влизане на Микаел в затвора в средата на март. Представянето на преустройството на вестника на фона на такова негативно събитие бе толкова голяма грешка от гледна точка на рекламата, че всички зложелатели щяха да останат крайно озадачени, а появата на Хенрик Вангер щеше да прикове вниманието. Всички разбираха логиката на тази постъпка — тя бе ясен знак, че надвисналият над „Милениум“ дамоклев меч скоро щеше да бъде свален и че новите покровители на вестника щяха да отвърнат подобаващо на удара. Въпреки че се намираше в криза, компанията „Вангер“ все още бе един от значимите индустриални концерни, които можеха да играят офанзивно при нужда.

Целият разговор бе протекъл под формата на дискусия между Ерика, от една страна, и Хенрик и Мартин — от друга. Никой не попита Микаел какво мисли по въпроса.

Късно през нощта той бе положил глава на гърдите на Ерика и я гледаше в очите.

— От колко време с Хенрик Вангер обсъждате тази сделка? — попита той.

— От около седмица — разсмя се тя.

— Кристер наясно ли е?

— Естествено.

— Защо ме оставихте в неведение?

— А защо, за Бога, да го обсъждам с теб? Ти напусна поста на отговорен редактор, редакцията и Управителния съвет и се премести да живееш в пустошта.

Микаел се замисли над думите й за миг.

— Смяташ, че съм заслужил да се държите с мен като с идиот.

— О да — натърти тя.

— Ти наистина ми бе сърдита.

— Микаел, никога през живота си не бях изпитвала такъв яд и такова разочарование, никога преди не се бях чувствала толкова сама както в деня, когато ти излезе от редакцията. Не съм ти била по-ядосана.

Тя го хвана здраво за косата и го избута надолу в леглото.

Ерика си тръгна от Хедебю в неделя, а Микаел бе толкова бесен на Хенрик Вангер, че не искаше да рискува да се сблъска нито с него, нито с който и да било друг член на клана. Затова отиде в Хедестад и цял следобед се разхожда из града, отби се в библиотеката и пи кафе в сладкарницата. Вечерта гледа в местното кино „Властелинът на пръстените — Задругата на пръстена“ за първи път, въпреки че премиерата на филма бе преди цяла година. Изведнъж осъзна, че орките, за разлика от хората, бяха съвсем прости същества.

За завършек на вечерта избра да похапне в „Макдоналдс“ в Хедестад и се върна в Хедебю едва в полунощ с последния автобус. Направи си кафе, седна до кухненската маса и извади една папка. Чете до четири сутринта.

Разследването по случая Хариет Вангер повдигаше някои въпросителни и колкото по-детайлно Микаел се запознаваше с документацията, толкова по-голямо удивление предизвикваха те у него. Това не бяха някакви лично негови революционни открития, а проблеми, които бяха занимавали инспектор Густав Морел доста дълго дори и през свободното му време.

Хариет Вангер се бе променила през последната година от живота си. Това можеше да се дължи на метаморфозата, която всички младежи преживяваха по някое време през тийнейджърските си години. Хариет бе поела по пътя на съзряването, но съучениците й, учителите и някои членове на семейството твърдяха, че е станала тиха и затворена.

Момичето, което само допреди две години било съвсем нормално и пълно с живот, сега съвсем нескрито се дистанцирало от околните. Продължавало да общува с приятелите си в училище, но по по-различен начин, който един от тях описваше като „безличен“. Това определение се бе сторило достатъчно странно на Морел и той го бе записал с намерението да зададе още въпроси впоследствие. Бяха му обяснили, че Хариет престанала да говори за себе си, да разказва клюки или да споделя.

Хариет Вангер бе възпитана в духа на християнската вяра. Като повечето деца и тя бе посещавала неделно училище, бе казвала вечерна молитва и бе получила първо причастие. През последната година явно бе станала религиозна. Четяла Библията и редовно ходела на църква. Въпреки това обаче не бе станала част от паството на пастор Ото Фалк на остров Хедебю, който освен всичко друго бил и приятел на семейството, а се бе присъединила към църквата „Петдесетница“ в Хедестад. Тя обаче не успяла да задържи Хариет задълго. Само след два месеца момичето напуснало това паство и започнало да чете книги за католицизма.

Дали увлечението й по религията можеше да се обясни със специфичния характер на възрастта й? Може би, но никой друг в семейство Вангер не бе кой знае колко религиозен, така че не беше ясно какви импулси разгаряха тази й страст. Вероятна причина за интереса й към Бог, разбира се, би могъл да бъде фактът, че баща й се бе удавил година по-рано. Във всеки случай Густав Морел бе стигнал до мнението, че в живота на Хариет се бе случило нещо, което я потискаше или притесняваше, но му бе трудно да определи какво. Морел, както и Хенрик Вангер, бе отделил доста време, за да разговаря с приятелките й, с надеждата да разбере не се ли бе доверила на някоя от тях.

Бяха разчитали много на Анита Вангер, дъщерята на Харалд Вангер, която бе с две години по-голяма и бе прекарала лятото на 1966 година на остров Хедебю. Всички ги смятаха за близки приятелки. Но дори и тя нямаше какво да сподели. Бяха общували през лятото, бяха ходили на плаж и на разходки, бяха обсъждали филми, поп групи и книги. Хариет често бе придружавала Анита на уроците й по кормуване. Даже веднъж се били понапили с една отмъкната от къщи бутилка вино. Освен това в продължение на няколко седмици бяха живели съвсем сами в лятната къща на Готфрид на брега на остров Хедебю, груба постройка, изградена от бащата на Хариет в началото на петдесетте години.

Въпросите, отнасящи се до мислите и чувствата на Хариет Вангер, така и не бяха намерили отговор. Микаел обаче забеляза едно несъответствие: твърденията, че бе станала затворена, бяха основно на съучениците й и на част от членовете на семейството. Анита Вангер обаче изобщо не смяташе така. Той си отбеляза да обсъди въпроса с Хенрик Вангер при първия удобен случай.

Морел обаче бе обърнал доста по-голямо внимание на нещо далеч по-конкретно, а именно — една странна страница от красивия календар-бележник на Хариет Вангер, който бе получила като коледен подарък година преди да изчезне. Първата му половина бе разделена на дни и часове, където Хариет бе отбелязвала срещите си, датите на контролните си в училище, домашните и т.н. В бележника имаше доста място, оставено за водене на дневник, но Хариет бе писала там изключително рядко. Бе започнала доста вдъхновено през януари с няколко кратки коментара с кого се бе срещала през коледната ваканция и кои филми бе гледала. След това не бе записала нищо лично чак до края на учебната година. Тогава вероятно бе започнала да проявява интерес към едно момче, чието име не се споменаваше. Това обаче не беше сигурно, тъй като бележките й можеха да бъдат тълкувани двузначно.

Истинската мистерия се криеше на страниците на телефонния указател. Там бе записала красиво в азбучен ред имената с телефонните номера на членове на семейството, съученици, някои учители и членове на църквата „Петдесетница“, както и на други свои познати, които лесно можеха да бъдат идентифицирани. На последната страница обаче, която бе чисто бяла, защото всъщност не принадлежеше към азбучния регистър, имаше пет имена и също толкова на брой телефонни номера. Три от тях бяха на жени, а срещу другите два номера имаше инициали.

Петцифрените номера, които започваха с 32, бяха на телефонни постове в Хедестад от шейсетте години. Единственият по-различен — 30112, водеше до Норбюн край Хедестад. Имаше само един проблем. Криминален инспектор Морел се бе допитал до всички познати на Хариет, но се оказало, че никой не знаел чии са тези номера.

Първият номер, до който стояло името „Магда“, изглеждал обещаващ. Впоследствие станало ясно, че той принадлежи на галантериен магазин на улица „Паркгатан“ №12. Телефонният пост бил на името на Марго Лундмарк, чиято майка всъщност се казвала Магда и от време на време работела допълнително в магазина. Магда била на шейсет и девет години и нямала представа коя е Хариет Вангер. Липсвали и сведения Хариет да е посещавала магазина или да е пазарувала в него. Не се бе занимавала с бродиране.

Вторият номер, този след името „Сара“, бил на семейство Торенсон, което живеело от другата страна на железопътната линия. То се състояло от Андеш, Моника и двете им малки дечица Юнас и Петер, които по това време ходели на детска градина. В семейството нямало Сара. Били чували за изчезналата Хариет Вангер само от медиите. Единствената бегла връзка между Хариет и семейство Торенсон се отнасяла до работата на Андеш. Той оправял покриви и няколко години по-рано, когато Хариет била в девети клас, бил нает от училището й да пренареди керемидения покрив, което отнело няколко седмици. Следователно съществувала някаква теоретична възможност те да са се познавали, макар и това да било твърде малко вероятно.

Останалите три номера също довели до задънена улица. Телефонният пост 32027 и инициалите Р. Л. всъщност принадлежали на някоя си Росмарие Лашон. За жалост тя била починала няколко години по-рано.

През зимата на 1966–1967 година криминален инспектор Морел бе фокусирал разследването си основно върху въпроса защо Хариет бе записала тези имена и номера.

Едно от първите му предположения съвсем естествено било, че телефонните номера представляват някакъв личен код. Поради тази причина Морел се опитал да си представи как би могла да разсъждава една тийнейджърка. Тъй като повтарящата се комбинация 32 явно била кодът на Хедестад, той се опитал да пренареди останалите три цифри. Но нито на 32601, нито на 32610 му бе вдигнала Магда. Морел продължил да разнищва мистерията с числата и съвсем естествено стигнал до извода, че ако подреди достатъчно много комбинации, рано или късно ще открие връзка с Хариет. Така например установил, че ако прибави едно към всяко от последните три числа на 32016, ще получи 32127 — телефонния номер на кантората на адвокат Дирх Фроде в Хедестад. Проблемът бил, че това не му вършело никаква работа. Освен това така и не открил код, който да е валиден за всичките пет номера.

Морел започнал да разсъждава в друга посока. Възможно ли е цифрите да означават нещо друго? Номерата на колите през шейсетте се състояли от една буква за областта и пет цифри. Но и това се оказало задънена улица.

След това комисарят зарязал цифрите и се концентрирал върху имената. Стигнал дори дотам, че направил списък с всички лица в Хедестад, които носели имената Мари, Магда и Сара, или имали инициали Р. Л. и Р. Я. Били общо триста и седем души. Сред тях всъщност се оказали и всичките двайсет и девет души, които по някакъв начин били свързани с Хариет; един неин съученик от девети клас, който се казвал например Роланд Якобсон, Р. Я. Те обаче се познавали съвсем бегло и не поддържали връзка, след като Хариет започнала да учи в гимназията. Освен това не можели да го свържат с телефонния номер.

И така мистерията на телефонния указател останала неразгадана.

Четвъртата среща с адвокат Бюрман бе извънредна. Тя бе принудена да се свърже с него.

През втората седмица на февруари лаптопът на Лисбет Саландер претърпя злощастен инцидент с фатален изход. Всичко стана толкова случайно, че на нея й се искаше да убие някого от отчаяние. Бе дошла за една среща в „Милтън Секюрити“ с колелото си и го паркира зад един стълб в гаража. После остави раницата на земята, за да извади веригата за заключване. Точно в този момент един тъмночервен сааб бе дал на заден ход. Тя стоеше с гръб към него и единственото, което чу, бе изпукването на раницата. Шофьорът не забеляза нищо и съвсем спокойно продължи напред към изхода и изчезна.

В раницата бе прибрала белия си Ейпъл iBook 600 с 25 гигабайта хард диск и 420 мегабайта рам. Компютърът бе произведен през януари 2002 година и имаше четиринайсетинчов екран. Когато го купи, той бе Apple’s state of the art[67]. Компютрите на Лисбет Саландер притежаваха най-новите и обикновено най-скъпи конфигурации — те представляваха и най-големият й разход.

Когато отвори раницата, констатира, че капакът на компютъра бе пукнат. Тя пъхна кабела за интернет и се опита да включи лаптопа; той не издаде дори последен вопъл. Лисбет занесе останките в магазина на Тими „MacJesus Shop“ на улица „Бреншуркагатан“ с надеждата, че поне част от твърдия диск можеше да бъде спасена. Тими почовърка малко машината, след което поклати глава.

— Сори. Няма надежда — констатира той. — Трябва да му организираш едно хубаво погребение.

Загубата на компютъра бе депресираща, но не и катастрофална. Лисбет Саландер се бе разбирала прекрасно с технологичното си чудо през едната година съвместен живот. Имаше копия на всички документи, а освен това разполагаше с малко по-стар настолен Mac G3 и един петгодишен лаптоп Тошиба, който също можеше да използва. Но, по дяволите, тя се нуждаеше от бърза и модерна машина.

Съвсем закономерно Лисбет бе запленена от най-скъпия възможен вариант — току-що пуснатия на пазара Apple PowerBook G4/1.0 гигахерца с алуминиево шаси, с процесор PowerPC 7451 с AltiVec Velocity Engine, 960 мегабайта рам памет и 60 гигабайта твърд диск. Той бе снабден още с BlueTooth и вградено CD и DVD записващо устройство.

Имаше обаче нещо още по-важно — това бе първият лаптоп със седемнайсетинчов екран, видеокарта Nvidia и разделителна способност 1440×900 пиксела. Параметрите му смайваха любителите на персоналните компютри и превъзхождаха всичко останало, което се предлагаше на пазара.

Този модел бе ролс-ройсът на лаптопите, що се отнася до хардуера, но това, което в действителност разпалваше желанието на Лисбет Саландер да го притежава, бе една съвсем простичка екстра — клавиатурата му беше снабдена със специално осветление, което й даваше възможност да вижда буквите дори при пълен мрак. Толкова просто. Защо никой друг не се бе сетил по-рано?

Това бе любов от пръв поглед.

Компютърът струваше трийсет и осем хиляди крони с ДДС.

Това бе проблем.

Тя все пак поръча лаптопа от „MacJesus“, откъдето обикновено купуваше всичките си „играчки“ и съответно получаваше доста добра отстъпка. Няколко дни по-късно Лисбет Саландер пресметна разходите. Застраховката на злочестия й компютър щеше да й осигури по-голямата част от парите за покупката. Само че като добави застрахователната вноска, която сама трябваше да поеме, и по-високата цена, откри, че не й достигаха осемнайсет хиляди крони. В един буркан за кафе вкъщи имаше скътани десет хиляди, за да не остава никога без пари в брой, но те също не бяха достатъчни. Тя чумоса мислено адвокат Бюрман, но после се примири с неизбежното, обади се на настойника си и му обясни, че бе възникнал извънреден разход и й трябват пари. Бюрман й отговори, че нямал време да я приеме този ден. Саландер възрази, че ще му отнеме точно двайсет секунди да подпише един чек за десет хиляди. Той й обясни, че не можел ей така изведнъж да й даде пари, но после отстъпи и след като помисли малко, й определи среща в извънработно време в седем и половина вечерта.

Микаел бе наясно, че не притежава нужната компетентност, за да може да даде точна оценка на полицейското разследване, но въпреки всичко стигна до заключението, че криминален инспектор Морел бе подходил изключително съвестно и бе направил дори повече, отколкото изискваха служебните му задължения. Дори и след като приключи с документацията по официалното разследване, продължи да среща името на Морел в личните записки на Хенрик; между тях се бе завързало приятелство и Микаел се чудеше дали и Морел не се бе заразил от лудостта на големия индустриалец. Но стигна до извода, че Морел едва ли бе пропуснал нещо. Дори и почти съвършеното полицейско разследване обаче не бе могло да открие отговора на загадката с изчезването на Хариет Вангер. Всички възможни въпроси вече бяха зададени, всички следи бяха проверени, дори и най-абсурдните.

Микаел все още не бе прочел цялата документация по разследването, но сведенията и възможните нишки ставаха все по-невероятни. Той не очакваше да открие пропуск в работата на предшественика си и нямаше представа откъде да подхване проблема. Накрая стигна до следното заключение: единственият разумен и възможен подход бе да се опита да открие психологическите мотиви на замесените лица.

Самата Хариет бе най-голямата въпросителна в този случай. Коя бе тя всъщност?

Микаел бе видял от прозореца си, че лампите на втория етаж в къщата на Сесилия Вангер светнаха към пет часа следобед. Той почука на вратата й към седем и половина, точно по време на анонса на новините. Тя му отвори по халат, а мократа й коса се подаваше изпод жълтата хавлиена кърпа на главата й. Микаел веднага се извини за безпокойството и понечи да си тръгне, но тя му махна да я последва в кухнята. Сложи каната за кафе и се качи на втория етаж за няколко минути. Като се върна, си бе облякла дънки и раирана памучна риза.

— Вече бях започнала да си мисля, че никога няма да се осмелите да наминете.

— Трябваше първо да се обадя, но видях, че свети, и ми се прииска да дойда.

— А при вас свети по цели нощи. Освен това често се разхождате навън след полунощ. Нощна птица, а?

Микаел вдигна рамене.

— Май така излиза.

Погледът му попадна върху няколко учебника, които лежаха на купчина на ръба на кухненската маса.

— Все още ли преподавате, директоре?

— Не, не ми остава време. Но някога бях учител по история, религия и обществознание. Остават ми още няколко години.

— Как така?

Тя се усмихна.

— Аз съм на петдесет и шест години. Скоро ще се пенсионирам.

— Човек изобщо не може да ви даде петдесет, изглеждате по-скоро на четирийсет.

— Ласкател. Вие на колко сте?

— Прехвърлих четирийсетте — усмихна се Микаел.

— А сякаш вчера сте били на двайсет. Колко бързо се изнизва животът.

Сесилия Вангер наля кафе и попита Микаел дали е гладен. Той й отвърна, че вече се е нахранил, което донякъде бе вярно. Той не готвеше, вместо това похапваше сандвичи. Но не беше гладен.

— Е, защо дойдохте? Да не би да е настъпил моментът за онези въпроси?

— Честно казано… не затова дойдох. Просто ми се прииска да намина.

Сесилия Вангер изведнъж се усмихна.

— Осъден сте на три месеца затвор, преместихте се в Хедебю, разнищвате документите по любимото хоби на Хенрик, не спите нощем, вместо това ходите на дълги разходки в кучешкия студ… Да не би да съм пропуснала нещо?

— Животът ми върви стремително надолу — усмихна й се Микаел в отговор.

— Коя е жената, която ви посети през уикенда?

— Ерика… Тя е главен редактор в „Милениум“.

— Гаджета ли сте?

— Не точно. Тя е омъжена. Аз съм по-скоро приятел и „occasional lover“[68].

Сесилия Вангер се разсмя с глас.

— Кое е толкова смешно?

— Начинът, по който го казахте. Occasional lover. Изразът ми хареса.

Микаел се разсмя на свой ред. Изведнъж осъзна, че Сесилия Вангер му харесваше.

— И аз имам нужда от един occasional lover — рече тя.

Сесилия свали пантофите си и докосна коляното му с крак. Той го хвана чисто автоматично и погали кожата й. Поколеба се за миг — усещаше, че съвсем неочаквано щеше да навлезе в непознати води. После започна внимателно да масажира ходилото й с палец.

— И аз съм омъжена — рече му Сесилия Вангер.

— Знам. Членовете на клана Вангер не се развеждат.

— Скоро ще станат двайсет години, откакто не съм виждала съпруга си.

— Какво се случи?

— Това не ви засяга. Не съм правила секс от… хммм, три години.

— Изненадан съм.

— Защо? Това е въпрос на търсене и предлагане. В никакъв случай не искам сериозен приятел или нов съпруг, нито пък имам желание да започна да живея с някого на семейни начала. Добре ми е сама. С кого бих могла да правя секс? С някой учител? Едва ли. С някой ученик? От това би излязла доста пикантна история, която клюкарките да разнасят от уста на уста. Те държат под око всекиго, който носи името Вангер. А на остров Хедебю живеят само роднини или семейни.

Тя се наведе напред и го целуна по врата.

— Шокиран ли сте?

— Не. Но не съм сигурен, че идеята е добра. Аз работя за чичо ви.

— Аз съм последният човек, който ще тръгне да го разпространява. Но, честно казано, Хенрик едва ли би имал нещо против.

Тя седна на коленете му и го целуна по устата. Косата й все още бе влажна и ухаеше на шампоан. Той разкопча непохватно памучната й риза и я смъкна от раменете й. Тя не си бе сложила сутиен. Целуна гърдите й, а тя се притисна към него.

Адвокат Бюрман заобиколи масата и й показа извлечение с баланса по сметката й — тя знаеше точно с колко пари разполага до последното йоре, само че вече не можеше да се разпорежда с тях. Той бе застанал зад гърба й. Изведнъж започна да масажира врата й и плъзна ръка по рамото й точно над бюста. Сложи длан на дясната й гърда и остана така. Тя не реагира и той я обгърна с шепа. Лисбет Саландер седеше съвсем неподвижно. Усети дъха му по кожата на врата си и се загледа в ножа за писма на бюрото му; можеше да го стигне без проблем със свободната си ръка.

Но не направи нищо. Ако Холгер Палмгрен бе успял да й набие нещо в главата, то бе, че импулсивните действия водеха до усложнения, а усложненията, от своя страна — до неприятни последици. Тя никога не пристъпваше към действие, без да прецени последствията.

Тази прелюдия към сексуално престъпление, което на правен език се определяше като сексуален тормоз и възползване от лице в подчинено положение, теоретично би могла да премахне Бюрман от хоризонта минимум за две години, като го прати в затвора. Тя продължи само няколко кратки мига. Но те бяха напълно достатъчни — той бе преминал границата и вече нямаше връщане назад. За Лисбет Саландер действията му бяха равнозначни на демонстрация на сила от вражеска войска — той ясно й даваше да разбере, че тя бе напълно беззащитна извън ясно определените рамки на техните правни отношения и зависеше единствено от добрата му воля. Когато очите им се срещнаха след няколко секунди, той я гледаше с полуотворена уста, а на лицето му бе изписано желание. Лицето на Саландер бе напълно безизразно.

Бюрман се върна обратно на мястото си зад бюрото и седна в удобния си кожен фотьойл.

— Както и да е, не мога да ти дам чек за парите — каза той изведнъж. — Защо ти е толкова скъп компютър? Има доста по-евтини машини, на които също можеш да играеш игри.

— Искам да мога да разполагам с парите си както преди.

Адвокат Бюрман й хвърли изпълнен със съчувствие поглед.

— Ще видим как ще стане това. Първо трябва да се научиш да общуваш и да се разбираш с хората.

Адвокат Бюрман вероятно нямаше да се усмихва така широко, ако можеше да прочете какви мисли се въртяха зад безизразните й очи.

— Мисля, че с теб можем да бъдем добри приятели — рече Бюрман. — Трябва да си имаме доверие.

Тъй като тя не каза нищо, той поясни какво имаше предвид.

— Ти си зряла жена, нали, Лисбет.

Тя кимна.

— Ела тук — рече той и й подаде ръка.

Лисбет Саландер отново за няколко секунди спря поглед на ножа за писма, след това се изправи и отиде при него. Мисли за последствията. Той хвана ръката й и я притисна към чатала си. Тя усети половите му органи под тъмните габардинени панталони.

— Ако си мила с мен, и аз ще съм мил с теб — рече той.

Тя бе съвсем вдървена, когато той я хвана за врата с другата си ръка и я накара да застане на колене, с лице към „дюкяна“ му.

— Не ти е за първи път, нали? — попита той и разкопча панталона си. Ухаеше така, сякаш току-що се бе измил със сапун и вода.

Лисбет Саландер извърна лице и се опита да се изправи, но той я държеше здраво. Тя бе много по-слаба от него във физическо отношение — тежеше около четирийсет кила, а той — деветдесет и пет. Бюрман хвана главата й с две ръце и извърна лицето й, така че погледите им се срещнаха.

— Ако си мила с мен, и аз ще съм мил с теб — повтори той. — Ако създаваш проблеми, мога да те пратя в лудница до края на живота ти. Искаш ли?

Тя не отговори.

— Искаш ли?

Тя поклати глава.

Той изчака, докато тя сведе очи, което мъжът изтълкува като знак на подчинение. След това я придърпа по-близо. Лисбет Саландер разтвори устни и пое члена му в устата си. Той през цялото време я държеше за врата и я дърпаше грубо към себе си. Не спря да й се повръща през десетте минути, в които той движеше таза си нагоре-надолу. А когато най-накрая свърши, я стисна толкова силно, че тя почти остана без дъх.

Той й позволи да използва една малка тоалетна в кабинета му. Лисбет Саландер трепереше цялата, докато миеше лицето си и се опитваше да изпере петната от пуловера си. Тя дори глътна от пастата му за зъби, за да заличи вкуса му от устата си. Когато отново влезе в кабинета му, той седеше съвсем спокойно зад бюрото си и разлистваше някакви документи.

— Седни, Лисбет — нареди й той, без да я погледне.

Тя седна. Накрая той я погледна и се усмихна.

— Ти си зряла жена, нали, Лисбет?

Тя кимна.

— Тогава трябва да можеш да играеш на игри за възрастни.

Говореше й с такъв тон, сякаш тя бе дете. Лисбет не го контрира по никакъв начин. На челото му се появи малка бръчица.

— Не мисля, че е добра идея да разкажеш на някого за игричките ни. Замисли се — кой би ти повярвал? Има документи, които свидетелстват, че ти не можеш да носиш отговорност за действията си.

Тъй като тя не каза нищо, той продължи.

— Ще бъде твоята дума срещу моята. Коя мислиш, че ще натежи?

Тя продължи да мълчи, а той въздъхна. Изведнъж се ядоса, че тя просто седеше и го наблюдаваше, без да продума и дума, но успя да се въздържи.

— Ние с теб ще станем добри приятели — рече той. — Мисля, че постъпи правилно, като се обърна към мен днес. Винаги си добре дошла тук.

— Имам нужда от десет хиляди, за да си купя компютър — каза внезапно тя с тих глас, сякаш искаше да продължи разговора, който бяха започнали преди кратката пауза.

Адвокат Бюрман сбърчи вежди. Тежък случай. Та тя е напълно умствено изостанала, по дяволите. Той й подаде чека, който бе написал, докато тя бе в тоалетната. Тази тук е по-добър вариант от която и да е курва; плаща й се със собствените й пари. Той се усмихна надменно. Лисбет Саландер взе чека и си тръгна.

Глава 12

Сряда, 19 февруари

Ако Лисбет Саландер бе като всички останали обикновени граждани, най-вероятно щеше да се обади в полицията и да съобщи за изнасилването веднага щом напусна кабинета на Бюрман. Синините по врата и шията и петната от сперма с неговата ДНК по пуловера и тялото й представляваха доста сериозно доказателство. Дори адвокат Бюрман да успееше да се измъкне благодарение на твърдения от типа на „тя бе съгласна“, „тя ме съблазни“, или „тя сама искаше да ми духа“ и други подобни оправдания, към които обикновено прибягваха изнасилвачите, той все пак щеше да е извършил толкова нарушения съгласно закона за попечителство, че веднага щяха да му отнемат случая „Лисбет Саландер“. Една евентуална жалба от нейна страна вероятно щеше да й осигури истински адвокат, с компетентност и опит в областта на сексуалния тормоз над жени. Това, от своя страна, би могло да доведе до разнищване на същинския проблем — обявяването й за неспособна да се грижи за себе си. След 1989 година това понятие не можеше да бъде използвано по отношение на възрастни лица.

Съществуваха две форми на попечителство.

При първата попечителят предлагаше доброволна помощ на лица, които по различни причини не можеха да се справят с ежедневните си задължения, да си плащат сметките или да поддържат лична хигиена. В тази роля обикновено влизаха роднини или близки приятели на засегнатите. Ако липсваха такива, попечителят можеше да бъде назначен от социалните служби. Този тип попечителство всъщност представляваше по-мека форма на настойничество, при която основното засегнато лице, тоест лицето, обявено за неспособно да се грижи за себе си, продължаваше да разполага с активите си и участваше във вземането на всички решения.

Втората форма на попечителство предполагаше значително по-голям контрол от страна на настойника, при който основното засегнато лице бе лишено от възможността да разполага с парите си и да взема решения по различни въпроси. Точната формулировка гласеше, че засегнатото лице бе лишено от правна дееспособност в полза на попечителя. В Швеция има около четири хиляди лица с учредено попечителство. Най-честата причина за прилагане на тази правна мярка беше явно психическо заболяване или психическо заболяване и злоупотреба с алкохол или наркотици. В малка част от случаите попечителство се учредяваше и над сенилни лица. Изненада будеше фактът, че голяма част от засегнатите лица бяха сравнително млади — на възраст до трийсет и пет години. Лисбет Саландер бе една от тях.

Да лишиш един човек от възможността сам да контролира живота си, като отнемеш правото му да управлява банковата си сметка, е една от най-унизителните законодателни мерки, предвидени в съвременната демокрация, дори когато потърпевшите са млади хора или пък мотивите за въвеждането й се смятат за социално полезни и основателни. Свързаните с учредяване на попечителство въпроси са изключително деликатни от политическа гледна точка и съответно са контролирани от специален орган в съответствие със строги наредби. Той, от своя страна, е подчинен на областната управа и отговаря за действията си пред Правния омбудсман.

В повечето случаи специалният орган за контрол среща много трудности при упражняването на дейността си. Поради деликатното естество на задълженията му обаче изненадващо малък брой жалби или скандали достигат до знанието на медиите.

Много рядко на бял свят излизаха доклади за повдигнати обвинения срещу някой попечител, който бе харчил неправомерно от поверените му пари или незаконно беше продал жилището на клиента си и бе прибрал печалбата в джоба си. Това би могло да се обясни по два начина: или властите си вършат работата изключително добре, или пък засегнатото лице не е имало възможност да се жалва и да накара журналистите и чиновниците да го изслушат и да повярват на историята му.

Специалният орган за контрол над дейността на попечителите е задължен всяка година да разглежда отделните случаи, за да прецени дали съществуват причини за прекратяване на попечителството. Тъй като Лисбет Саландер упорито отказваше да се подложи на психиатричен преглед и дори не искаше да прояви малко любезност, като поздрави лекаря си с „добро утро“, властите не виждаха причина да променят решението си. Следователно случаят й не търпеше никакво развитие и тя продължаваше да бъде под попечителство.

Текстът в закона обаче гласеше, че формата на попечителство трябва да бъде съобразена с всеки отделен случай. Холгер Палмгрен го бе изтълкувал в полза на Лисбет Саландер и й бе позволил сама да се грижи за парите и живота си. Той бе следвал стриктно изискванията на закона и бе предоставял на властите ежемесечни и годишни доклади, като същевременно се бе отнасял към Лисбет Саландер като към всяка друга обикновена млада жена и не се беше намесвал в живота й и избора й на приятели. Той смяташе, че не е нито негова работа, нито работа на обществото да определя дали младата дама щеше да има обеца на носа и татуировка на врата. Това донякъде своеволно отношение към решението на съда бе и причината те да се разбират толкова добре.

Докато Холгер Палмгрен бе неин попечител, Лисбет Саландер не се бе замисляла особено над юридическия си статут. Само че адвокат Бюрман тълкуваше закона за попечителството по съвсем различен начин.

Лисбет Саландер обаче не беше като останалите хора. Тя имаше съвсем бегли познания по право — не й се бе налагало да се задълбава в тази сфера. Нямаше и никакво доверие на полицията. За нея тя представляваше неясно дефинирана враждебна силова организация, която не бе правила нищо друго през годините освен да я арестува и унижава. Последният й сблъсък с полицията беше през един майски следобед миналата година, когато Лисбет бе пресякла улица „Йотгатан“ на път към „Милтън Секюрити“ и внезапно се бе озовала пред един полицай от силите за бързо реагиране с каска на главата, който я бе ударил с палката по рамото, без каквато и да било провокация от нейна страна. Спонтанната й реакция беше да отвърне яростно на атаката с помощта на бутилката кока-кола, която случайно носеше. За щастие полицаят се бе обърнал и продължил тичешком напред, преди тя да успее да реагира. Едва по-късно бе разбрала, че „Reclaim the Street“[69] са имали демонстрация малко по-нагоре по улицата.

Дори не й мина мисълта да се отбие в щаба на екипирания с каска полицай и да подаде срещу Нилс Бюрман жалба за сексуално нападение. А и какво можеше да им каже? Бюрман я беше хванал за гърдата. Всеки полицай, който я погледнеше, щеше да констатира, че това бе малко вероятно, като се има предвид колко миниатюрни са гърдите й. А ако все пак се беше случило, тя дори трябваше да се чувства горда, че някой изобщо си беше направил този труд. Що се отнася до свирката, важеше принципът за нейната дума срещу неговата, а нейната дума винаги тежеше по-малко от тази на останалите. Полицията не бе вариант.

Затова тя си отиде право вкъщи, след като излезе от кантората на Бюрман, взе си душ, изяде два сандвича с кисели краставички и кашкавал и седна на изтъркания изтърбушен диван в дневната, за да помисли.

Всеки вероятно би казал, че липсата на реакция щеше да й навлече проблеми — това щеше да е поредното доказателство, че тя не е напълно нормална, след като дори едно изнасилване не можеше да пробуди някаква емоция у нея.

Приятелският й кръг със сигурност не беше кой знае колко голям и не включваше представители на средната класа, радваща се на спокоен живот в предградията с еднофамилни къщи. До осемнайсетгодишната си възраст Лисбет Саландер не познаваше нито едно момиче, което поне веднъж да не е било принуждавано да упражнява секс под някаква форма против волята си. При повечето случаи насилникът бе по-възрастният им интимен приятел, който след известен натиск бе успял да наложи волята си. Доколкото на Лисбет Саландер й бе известно, подобни инциденти завършваха с плач и гневни изблици, но не и с подаване на жалби в полицията.

В света на Лисбет Саландер това се възприемаше като съвсем нормално. Тя бе момиче и следователно плячка, която се падаше по право на мъжете, особено след като носеше изтъркано черно кожено яке, имаше обеца на веждата и татуировки, а социалният й статус беше жалък.

Нямаше смисъл да се тръшка.

За сметка на това обаче никой не бе казал, че на адвокат Бюрман щеше да му се размине безнаказано това, че я принуди да му направи свирка. Лисбет Саландер не забравяше извършените несправедливости и не прощаваше лесно.

Юридическият й статус обаче представляваше проблем. Откакто се помнеше, я смятаха за проблемна и неоснователно избухлива. Подобни бележки се бяха появили за първи път в картона на медицинската сестра в началното училище. Лисбет бе изпратена вкъщи, след като бе ударила свой съученик и го бе блъснала в една закачалка, в резултат на което той бе започнал да кърви. Тя все още си спомняше за жертвата си с яд; пострадалият бе дебело момче на име Давид Густавсон, което имаше навика да я дразни и замеря с разни предмети и което с годините щеше да се превърне в противен побойник. По това време Лисбет обаче дори не знаеше значението на думата „тормоз“, но когато се върна в училище на следващия ден, Давид я бе заплашил, че ще си отмъсти. И тя го беше тръшнала на пода с един десен прав, след което го бе ударила с топка за голф и му бе отворила нова кървяща рана, което доведе до нова бележка в картона.

Правилата на социалното общуване в училище винаги я бяха удивявали. Тя се грижеше сама за себе си и не се бъркаше в работата на останалите. Въпреки това обаче все се намираше някой, който да й досажда.

В основното училище на няколко пъти я изпращаха вкъщи след бурни разпри със съучениците й. Доста по-силни от нея момчета от класа й бързо разбраха, че можеха да пострадат, ако се закачаха с хилавото момиче — то никога не подвиваше опашка, за разлика от другите момичета, и дори за миг не се поколебаваше да прибегне до юмручен бой или някакво друго средство, за да се защити. Тя следваше принципа, че по-скоро би предпочела да я пребият до смърт, отколкото да търпи обидното им поведение.

Освен това си отмъщаваше.

Когато бе в шести клас, Лисбет Саландер се скара с едно доста по-едро и силно момче. Тя изобщо не можеше да се мери с него във физическо отношение. В началото той се бе забавлявал, като на няколко пъти я буташе на земята, като й удряше шамари при всеки неин опит да отвърне на атаката. Но нищо не можеше да спре Лисбет. Въпреки очевидното превъзходство на момчето глупавото момиче продължаваше да напада. Дори останалите им съученици осъзнаха, че нещата са стигнали твърде далеч. Тя бе толкова слаба и безпомощна, че чак беше мъчително човек да я гледа. Накрая момчето я бе ударило здравата с юмрук, който бе пукнал устната й, и бе накарало Лисбет да види звезди посред бял ден. Бяха я зарязали да лежи на земята зад салона за физическо възпитание. Бе останала вкъщи два дни. На третия изчака мъчителя си с бухалка за бренбол[70], с която го удари над ухото. Впоследствие я бяха извикали при директора, а той реши да съобщи в полицията за нанесен от нея побой, в резултат на което социалните служби проведоха разследване.

Съучениците й я смятаха за луда и се отнасяха с нея по съответния начин. Не срещаше особено съчувствие и сред учителите, за които на моменти бе истинско мъчение да се справят с нея. Тя не бе особено словоохотлива и всички я знаеха като ученичката, която никога не вдигаше ръка, а много често не отговаряше и на директно зададен въпрос. Никой обаче не беше наясно дали това се дължеше на незнание, или на нещо друго, което се отразяваше на оценките й. Нямаше съмнение, че Лисбет имаше проблеми, но странно защо никой не искаше да се нагърби с отговорността за проблемното момиче, макар че то бе предмет на обсъждане на специални срещи на учителския състав. И така тя изпадна в такова положение, че учителите спряха да се интересуват от нея и я оставяха да мълчи и да се мръщи.

Веднъж се случи да им преподава учител по заместване, който не бе запознат със странностите й. Той я беше принудил да отговори на един въпрос в часа по математика. Тя бе изпаднала в истерия и бе започнала да удря и да рита учителя. Лисбет Саландер завърши основното си образование и се премести в друго училище, без да има дори и един приятел, с когото да си вземе довиждане. Тя бе момичето със странно поведение, което никой не обичаше.

След това навлезе в пубертета, когато се случи Онова Ужасно Нещо, за което дори не искаше да си спомня. Това бе последният й пристъп, който само бетонира модела й на поведение и стана причина да бъдат извадени на бял свят записките в медицинския й картон от основното училище. След този случай официално бе обявена от правосъдието за… ненормална. Особнячка. Лисбет Саландер разбираше, че е различна, и без това да е документирано на хартия. От друга страна обаче, това не я притесняваше, докато неин настойник бе Холгер Палмгрен, когото можеше да върти на малкото си пръстче, ако се наложеше.

Но когато в живота й се появи Бюрман, обявяването й за неспособна да се грижи за себе си започна да й тежи много повече. Към когото и да се обърнеше, рискуваше да попадне в капан. Какво щеше да се случи, ако загубеше битката? Щяха ли да я институционализират? Да я затворят в лудница? Това наистина не можеше да бъде каквато и да било алтернатива.

По-късно през нощта, докато Сесилия Вангер и Микаел лежаха неподвижно, преплели крака, и гърдите й бяха притиснати към тялото му, тя го погледна.

— Благодаря. Доста отдавна не го бях правила. Бива си те в леглото.

Микаел се усмихна. Винаги се радваше по детски, когато хвалеха сексуалните му способности.

— Добре се позабавлявах — рече Микаел. — Бе неочаквано, но забавно.

— С удоволствие бих повторила — каза Сесилия Вангер. — Ако имаш желание.

Микаел я погледна.

— Да не би това да означава, че искаш да си хванеш любовник?

— Един occasional lover — отвърна му Сесилия Вангер. — Само че искам да си тръгнеш, преди да заспя. Не искам утре, като се събудя, да си до мен в леглото и да ме видиш, преди да съм успяла да се раздвижа и да си пооправя лицето. Освен това ще се радвам, ако не разкажеш на цялото село какво правим…

— Не мисля да го правя — каза Микаел.

— Най-вече не бих искала Изабел да разбере. Тя е такава свиня.

— И най-близката ти съседка. Вече се срещнах с нея.

— Да, но за щастие входната ми врата не се вижда от къщата й. Микаел, моля те да бъдеш дискретен.

— Обещавам.

— Благодаря. Пиеш ли?

— Понякога.

— Ще ми се да си направя някакъв плодов коктейл с джин. Искаш ли?

— С удоволствие.

Тя се уви с един чаршаф и слезе на първия етаж. Микаел използва момента да посети тоалетната и да се измие. Когато тя се върна в спалнята с кана вода с лед и два джина с лимон, го завари да стои гол и да разглежда етажерката й. Те се чукнаха.

— Защо ми дойде на гости? — попита го тя.

— Без особена причина. Исках само…

— Седял си си вкъщи и си четял материалите по разследването на Хенрик. След това си решил да дойдеш при мен. Не са нужни кой знае какви способности, за да се досети човек какви мисли ти се въртят в главата.

— Запозната ли си с разследването?

— Чела съм части от него. То бе неизменна част от целия ми съзнателен живот. Не можеш да общуваш с Хенрик и да останеш безразличен към загадката на Хариет.

— Всъщност тя е доста очарователна сама по себе си. Искам да кажа, че става въпрос за мистерията на затворената стая, която обаче се разиграва на цял остров. На човек му се струва, че нищо в разследването не следва нормалната логика. Всеки въпрос е оставен без отговор, всяка следа води до задънена улица.

— Хмм, ето така се раждат фиксидеите.

— Ти си била на острова през онзи ден.

— Да. Бях тук и станах свидетел на цялата лудница. По това време всъщност живеех и учех в Стокхолм. Ще ми се онзи ден да си бях останала там.

— Каква беше тя всъщност? Мненията на хората за нея очевидно доста се различават.

— Този въпрос off the record ли е, или…?

— Да.

— Нямам никаква представа какво се въртеше в главата на Хариет. Теб, разбира се, те интересува последната година. Един ден бе същинска религиозна фанатичка, а на другия се гримираше като курва и тръгваше за училище с най-тесния пуловер, който имаше. Не бе нужно да си психолог, за да разбереш, че бе дълбоко нещастна. Но както вече ти казах, аз не живеех тук и до мен достигаха само клюки.

— В какво се коренеше проблемът?

— В Готфрид и Изабела, естествено. Бракът им бе същинска лудост. Те купонясваха или се нараняваха. Не физически — Готфрид не бе от типа мъже, които биха ударили жена си, а освен това донякъде го бе страх от Изабела. Тя имаше ужасен характер. По някое време в началото на шейсетте години той се премести за повече или по-малко постоянно в къщата си в отдалечения край на острова. Изабела никога не стъпи там. Понякога, когато се появяваше в селото, приличаше на прошляк. След това изтрезняваше, започваше отново да се облича спретнато и се опитваше да работи.

— Никой ли не искаше да помогне на Хариет?

— Хенрик, разбира се. Тя все пак заживя в дома му накрая. Но не забравяй, че той беше твърде зает с ролята си на могъщ индустриалец. Често пътуваше и не прекарваше кой знае колко време с Хариет и Мартин. Аз не съм особено добре запозната с тези неща, защото се преместих в Упсала, а след това — в Стокхолм, а трябва да те уверя, че и моето детство не беше леко с баща като Харалд. Впоследствие обаче разбрах, че основният проблем бе нежеланието на Хариет да споделя с когото и да било. Вместо това от благоприличие се преструваше, че са едно щастливо семейство.

— Защитният механизъм на отрицанието.

— Естествено. Тя обаче се промени, когато баща й се удави. Тогава вече не можеше да се преструва, че всичко е наред. До този момент тя беше… не знам как да го обясня, изключително надарена и твърде рано съзряла, но въпреки това си оставаше обикновена тийнейджърка. През последната година продължи да се справя блестящо, проявяваше интелигентността си на всяко контролно, но сякаш бе загубила душата си.

— Как се удави баща й?

— Готфрид ли? Всъщност инцидентът беше доста прозаичен. Падна във водата от една лодка с гребла точно до къщата си. Панталонът му бе разкопчан, а количеството на алкохол в кръвта му бе доста високо, така че можеш да се досетиш как са се развили нещата. Мартин го намери.

— Не знаех.

— Всъщност си е направо забавно. Мартин се превърна в истински добър човек. Ако ме бе попитал преди трийсет и пет години, щях да ти кажа, че именно той от цялото семейство имаше нужда от психолог.

— Защо?

— Не само Хариет страдаше от така създалата се ситуация. В продължение на много години Мартин бе толкова тих и затворен, че човек спокойно можеше да го определи като асоциален. И на двете деца им бе много трудно. Всъщност това важеше за всички нас. Аз имах проблеми с баща си. Предполагам, вече си разбрал, че той е напълно луд. Сестра ми Ана имаше същия проблем, както и братовчед ми Александър. Не бе лесно да си млад в семейство Вангер.

— Какво се е случило със сестра ти?

— Анита живее в Лондон. Замина за Англия през седемдесетте, за да започне работа в една туристическа агенция, и повече не се върна. Сключи брак с някакъв мъж, когото така и никога не представи на семейството, а после се разведе с него. В момента отговаря за една от линиите на „Бритиш Еърлайнс“. С нея се разбираме добре, но почти не поддържаме връзка и се виждаме веднъж на две години или по-рядко. Тя никога не идва в Хедестад.

— Защо?

— Баща ни е луд. Това достатъчно обяснение ли е?

— Но ти все още живееш тук.

— Аз и Биргер, брат ми.

— Политикът.

— Това опит за шега ли е? Биргер е по-голям от мен и Анита. Никога не сме поддържали кой знае какви отношения. Той се смята за уникален важен политик, когото очаква светло бъдеще в парламента, а може би дори и министерско кресло, ако десните спечелят. Всъщност е посредствен общински съветник в едно отдалечено градче — това ще си остане връхната и крайната точка в кариерата му.

— Ето тази черта на семейство Вангер не спира да ме впечатлява — всички имат ужасно мнение за всички.

— Това не е съвсем вярно. Аз обичам Мартин и Хенрик страшно много. А освен това винаги съм се разбирала добре със сестра си, не мога да кажа и нищо лошо за Александър. А с баща си не говоря. Получава се петдесет на петдесет. Биргер по-скоро е… хмм, надут глупак, отколкото лош човек. Но разбирам какво искаш да кажеш. Погледни го така: членовете на семейство Вангер се научават много рано да говорят направо. Каквото ни е в главата, това ни е на устата.

— Да, забелязал съм, че сте доста директни — Микаел протегна ръка и погали гърдата й. — Минаха само петнайсетина минути, преди да ми се нахвърлиш.

— Честно казано, чудех се как се справяш в леглото от мига, в който те видях. Струваше ми се добра идея да проверя.

За първи път в живота си Лисбет Саландер изпитваше огромна нужда да се допита до някого за съвет. Проблемът обаче беше, че за да помоли някого за помощ, първо трябваше да му се довери, което, от своя страна, означаваше, че щеше да й се наложи да изложи душата си на показ и да разкрие тайните си. Но пред кого? Тя чисто и просто не знаеше как да се държи с другите хора.

Лисбет Саландер прехвърли адресите на познатите в главата си — успя да преброи всичко на всичко десет души, които в някаква степен принадлежаха към приятелския й кръг. Тя сама съзнаваше, че тази бройка не бе твърде оптимистична.

Можеше да говори с Plague, който малко или много присъстваше постоянно в живота й. Но те не бяха приятели, а и той бе последният човек, който можеше да й помогне да намери решение на проблема си. Това не бе добър вариант.

Сексуалният живот на Лисбет Саландер изобщо не беше толкова смирен, колкото го бе представила пред адвокат Бюрман. За сметка на това обаче инициативата винаги (или поне доста често) идваше от нейна страна и тя диктуваше условията. Откакто навърши петнайсет, бе имала около петдесет партньори, тоест по около пет на година, което бе съвсем нормално за едно необвързано момиче. С годините тя бе започнала да гледа на секса като на забавен начин да прекараш свободното си време.

По-голямата част от тези случайни партньори обаче бяха преминали през живота й за около две години. През онзи бурен период от юношеството й точно преди да навърши пълнолетие. В един момент от живота си Лисбет Саландер бе стояла на кръстопът, без да има кой знае колко добър контрол над живота си. Заплашваше я бъдеще, изпълнено с нови вписвания в медицинския й картон за злоупотреба с наркотици и алкохол и институционализиране в различни социални учреждения. След като навърши двайсет и започна работа в „Милтън Секюрити“, тя значително забави темпото и „взе живота си в ръце“, както сама се изразяваше.

Вече не изпитваше необходимост да забавлява някого само защото я бе почерпил три бири, и не се чувстваше по-пълноценна, ако се прибереше вкъщи с някой пияница, чието име дори не знаеше. През последната година бе имала само един редовен сексуален партньор, така че едва ли вече можеше да бъде определяна като склонна към промискуитет, както бе записано в медицинския картон от късните й тийнейджърски години.

Всъщност тогава бе правила секс предимно с някого от разнородната компания, от която тя всъщност не беше част, но където бе приета, защото познаваше Сила Норен. Бе я срещнала в края на тийнейджърските си години, когато по изричното настояване на Холгер Палмгрен бе започнала да посещава вечерно училище, за да навакса пропуснатото от основното си образование. Сила имаше червеникава коса с цвят на слива и с черни кичури, черни кожени панталони, обеца на носа и също толкова капси в колана, като Лисбет. По време на първия урок се бяха гледали свирепо и подозрително.

После бяха започнали да излизат заедно по някаква неясна дори и за Лисбет причина. Никак не беше лесно да се сприятелиш с Лисбет, особено през онези години, но Сила не бе обръщала внимание на мълчаливостта й и я бе мъкнала със себе си по клубове и дискотеки. Благодарение на нея Лисбет бе станала член на „Evil Fingers“[71], която отначало представлявала банда от предградията, състояща се от четири тийнейджърки от Еншеде, които обичали хард рок, а десет години по-късно се бе разраснала до значително по-голяма група. Приятелките се срещаха в бирарията „Кварнен“ всеки вторник вечер, за да хулят мъжете, да обсъждат феминизма, пентаграма, музиката и политиката и да се наливат с огромни количества бира. Бяха напълно достойни за името си.

Саландер бе донякъде аутсайдер в компанията и рядко говореше, но останалите я приемаха такава, каквато си беше. Можеше да идва и да си отива, когато пожелае, както и да седи мълчаливо над бирата си цяла вечер. Канеха я на рождени дни и коледни партита с гльог[72] и така нататък, макар че тя рядко ходеше.

Момичетата от „Evil Fingers“ се промениха за петте години, през които тя общуваше с тях. Започнаха да боядисват косите си в по-нормални цветове и все по-често купуваха дрехите си от H&M[73], вместо от „Myrorna“[74]. Учеха или работеха, а една от приятелките дори роди. Лисбет имаше чувството, че сякаш тя единствена изобщо не се бе променила. Това означаваше, че продължаваше да тъпче на едно и също място.

Въпреки това срещите им бяха забавни. Ако имаше хора, които й вдъхваха усещане за съпричастност, то това бяха момичетата от „Evil Fingers“, а по-късно и познатите им момчета.

„Evil Fingers“ щяха да я изслушат. Щяха и да й помогнат. Но те нямаха представа, че съдът я бе обявил за неспособна да се грижи за себе си. Тя не искаше да започнат да я гледат накриво. Това също не беше добър вариант.

От училище не й бе останал нито един приятел. Не беше част от никоя организация, нямаше връзки нито в политическите среди, нито сред членовете на „Stödstrumpor“[75]. Към кого ли би могла да се обърне, за да сподели проблема си с адвокат Нилс Бюрман?

Съществуваше една възможност. Тя дълго мисли дали да се довери на Драган Армански, дали да почука на вратата му и да му обясни в каква ситуация се намира. Той й бе казал, че не бива да се колебае да се обърне към него, ако има нужда от помощ. Тя не се съмняваше в сериозността на думите му.

Дори и Армански я бе поопипал веднъж, но съвсем мило, без задни мисли и без да се опитва да демонстрира надмощие. Само че не й се искаше да го моли за помощ. Той бе неин шеф и така щеше да му стане длъжница. Лисбет Саландер опита да си представи какъв ли щеше да бъде животът й, ако неин попечител бе Армански, а не Бюрман. Изведнъж се разсмя. Тази мисъл й допадна. Само че Армански вероятно щеше да вземе задълженията си твърде насериозно и щеше да я задуши с грижи и внимание. Това бе… хмм възможен вариант.

Макар че Лисбет бе напълно наясно с принципа на работа на подслоните за жени, пострадали от насилие, никога не й беше минавало през ума да се обърне към тях. Тя гледаше на тези учреждения като на убежища за жертви. Никога не се бе смятала за такава. Следователно й оставаше само едно — да постъпи така, както бе правила винаги. Да поеме нещата в свои ръце и сама да намери решение на проблема. Това определено беше добър вариант.

Адвокат Бюрман го чакаха неприятности.

Глава 13

Четвъртък, 20 февруари — петък, 7 март

Лисбет Саландер посвети последната седмица на февруари в разследване на адвокат Нилс Ерик Бюрман, роден през 1950 година — специална задача, ползваща се с предимство, която сама си бе поставила. Тя работеше около шестнайсет часа на ден и вложи в този проект по-голямо усърдие от когато и да било. Прегледа всички архиви и публични документи, които успя да открие. Разследва най-близките му приятели и роднини. Прегледа финансовото му състояние и описа детайлно цялата му кариера и всичките му дела.

Резултатът бе разочароващ.

Той бе юрист, член на Адвокатската колегия и автор на една впечатляващо многословна, но същевременно изключително скучна дисертация в областта на търговското право. Имаше безупречна репутация. Адвокат Бюрман нямаше нито едно провинение. В Адвокатската колегия имаше само една подадена срещу него жалба. Обвиняваха го, че е участвал като посредник в незаконна сделка с апартамент преди около десет години, но той беше успял да докаже невинността си и делото бе прекратено. Финансовото му състояние беше напълно изрядно; адвокат Бюрман бе богат. Активите му възлизаха минимум на десет милиона крони. Плащаше по-големи данъци от необходимото, бе член на „Грийнпийс“ и „Амнести“ и правеше дарения на фондовете за борба със сърдечните и белодробните заболявания. Името му рядко се споменаваше в медиите, но на няколко пъти се бе подписал под публични апели в защита на политически затворници в Третия свят. Живееше в петстаен апартамент на улица „Упландсгатан“ до площад „Одинплан“ и бе секретар на жилищното сдружение. Бе разведен и нямаше деца.

Лисбет Саландер насочи вниманието си към бившата му жена, която се казваше Елена и бе родом от Полша, но бе живяла цял живот в Швеция. Тя работеше в сферата на рехабилитацията и изглежда, се радваше на щастлив втори брак с колега на Бюрман. И тук удари на камък. Бракът им бе продължил четиринайсет години, а разводът беше минал безболезнено.

Адвокат Бюрман редовно взимаше под крилото си млади хора, които имаха проблеми с правосъдието. Той бе попечител на четирима други младежи, преди да се заеме с Лисбет Саландер. Във всички останали случаи обаче ставаше въпрос за малолетни лица, а задълженията му към тях бяха приключвали, след като те навършваха пълнолетие и съдът излезеше с ново решение. Бюрман все още бе адвокат на един от тях, така че явно не бяха имали каквито и да било търкания. Ако Бюрман се възползваше системно от доверениците си, то бе успял добре да го прикрие. Колкото и навътре да дълбаеше Лисбет Саландер, не можа да открие дори и намек за нередност. Всичките четирима бяха уредили живота си, имаха партньори, работа, жилище и карти „Med Mera“[76].

Лисбет се бе обадила на всеки един от тях, беше се представила като служител на социалните служби, на когото бе възложено да направи проучване как децата с учредено попечителство в миналото се справят с живота в сравнение с останалите. „Анонимността ви, разбира се, е напълно гарантирана.“ Бе измислила анкета с десет въпроса, които зададе по телефона. Повечето предполагаха клиентите да споделят мнението си за попечителството — тя бе убедена, че ако те имаха забележки към Бюрман, това щеше да си проличи поне при някого от тях, докато ги интервюираше. Никой обаче не можеше да каже нищо лошо за него.

Когато Лисбет Саландер приключи с доклада си, тя събра цялата документация в един книжен плик на ICA[77] и я постави сред останалите двайсет торбички с вестници в коридора. Адвокат Бюрман изглеждаше напълно чист. Не можа да открие нищо от миналото му, което да използва срещу него. Тя не се съмняваше, че той бе гадняр и плужек, но нямаше как да го докаже.

Бе крайно време да обмисли други варианти. Тя анализира всички възможности и се спря на една, която й изглеждаше все по-атрактивна или поне напълно реалистична. Най-лесният изход от ситуацията бе Бюрман да изчезне от живота й. Един внезапен сърдечен удар. End of the problem[78]. Имаше само една пречка — дори и ужасните петдесет и пет годишни старчета не можеха да получат инфаркт по поръчка.

Микаел Блумквист бе изключително дискретен по отношение на връзката си с директор Сесилия Вангер. Тя имаше три правила. Не искаше никой да разбира, че те се срещат. Искаше той да идва у тях само когато тя бе в настроение и предварително му се беше обадила. Освен това не искаше той да нощува у тях.

Страстта й го удивляваше и изпълваше с недоумение. Когато я срещнеше в кафенето на Сузане, тя се държеше с него учтиво, но същевременно хладно и дистанцирано. В спалнята си обаче тя изгаряше от страст.

Всъщност Микаел не искаше да се рови в личния й живот, но той буквално бе нает, за да върши точно това — да разнищи личния живот на членовете на семейство Вангер. Чувстваше се раздвоен. Същевременно обаче го гризеше любопитство. Един ден попита Хенрик Вангер за кого е била омъжена и какво се беше случило. Той зададе въпроса си между другото, докато разпитваше работодателя си за живота на Александър, Биргер и останалите членове на семейството, които бяха присъствали на остров Хедебю в деня на изчезването на Хариет.

— Сесилия? Не мисля, че тя има нещо общо с този случай.

— Разкажете ми историята й.

— Тя се премести тук, след като завърши висше образование и започна работа като учител. Срещна мъж на име Джери Карлсон, който за жалост работеше в концерна „Вангер“. Ожениха се. Мислех, че бракът им е щастлив — или поне в началото беше така. След няколко години обаче започнах да осъзнавам, че нещо не е наред. Тя бе подложена на домашно насилие. Нищо ново под слънцето — той я биеше, а тя го защитаваше лоялно. Накрая се случи така, че той прекали. Нанесе й сериозни контузии и я приеха в болница. Аз говорих с нея и й предложих помощта си. Тя се премести тук, на острова, и оттогава не иска да вижда мъжа си. Погрижих се да го уволнят.

— Но тя все още е омъжена за него.

— Това е въпрос на дефиниция. Всъщност не знам защо не поиска развод. Предполагам, че просто е нямало смисъл, тъй като тя никога не пожела да сключи втори брак с друг мъж.

— Този Джери Карлсон, той имаше ли нещо общо с…?

— … с Хариет? Не, той не живееше в Хедестад през 1966 година, нито пък бе започнал работа в концерна.

— Окей.

— Микаел, аз обичам Сесилия. Тя е доста трудна на моменти, но е един от малкото добри хора в рода ми.

Лисбет Саландер с хладнокръвието на безчувствен бюрократ посвети една седмица, за да планира смъртта на адвокат Нилс Бюрман. Тя обмисляше и отхвърляше различни варианти, докато накрая не състави няколко възможни сценария, от които трябваше да избере един. Никакви импулсивни действия. Най-първата й мисъл бе да се опита да го замаскира като инцидент, но после реши, че няма никакво значение даже и да бе ясно, че става въпрос за убийство.

Трябваше да се погрижи само за едно нещо. Адвокат Бюрман трябваше да умре по такъв начин, че никога да не можеха да свържат смъртта му с нея. Осъзнаваше, че няма как да избегне полицейското разследване. Рано или късно името й щеше да излезе на бял свят във връзка с дейността на Бюрман. Но тя бе просто един от хилядите му настоящи или бивши клиенти. Беше се срещала с него едва няколко пъти и ако Бюрман не бе отбелязал собственоръчно в бележника си, че я е принудил да му направи свирка, в което Лисбет силно се съмняваше, нямаше да могат да открият никакъв мотив, който да я уличи като потенциален извършител. Нито пък каквото и да било доказателство, че смъртта му е свързана с някой клиент. Имаше предишни приятелки, роднини, случайни познати, колеги и т.н. Бюрман можеше също така да е станал жертва на така нареченото random violence[79] когато жертвата и извършителят не се познават.

Даже името й да изскочеше по време на разследването, тя бе просто едно безпомощно момиче, което съдът бе обявил за умствено изостанало и неспособно да се грижи само за себе си. Следователно щеше да й е от голяма полза, ако Бюрман загинеше при толкова заплетени обстоятелства, че едно умствено изостанало момиче да не би могло да изглежда вероятен извършител.

Тя набързо отхвърли огнестрелното оръжие като вариант. Не че щеше да й представлява кой знае какъв проблем да си набави такова, но полицаите бяха специалисти в проследяването им.

Известно време обмисляше дали да не използва нож, който можеше да си закупи от най-близкия железарски магазин, но после се отказа. Дори да отидеше при Бюрман без предупреждение и да забиеше ножа в гърба му, нямаше гаранция, че той щеше веднага да умре, без да издаде и гък, или че щеше да умре изобщо. Можеше да започнат да се борят и така да привлекат вниманието на околните, или пък дрехите й да се изцапат с кръв, което щеше да предостави на полицията неоспоримо доказателство за вината й.

Мина й през ума, че би могла да прибегне до някаква бомба, но това бе твърде сложно. Нямаше да й е кой знае колко трудно да я приготви — интернет прелива от наръчници за създаването на най-смъртоносните приспособления, които човек може да си представи. За сметка на това обаче щеше да й е доста трудно да заложи бомбата така, че да не рискува здравето на невинните случайни минувачи. А и в този случай нямаше гаранция, че той щеше да умре.

Телефонът звънна.

— Здравей, Лисбет. Драган е. Имам работа за теб.

— Сега нямам време.

— Важно е.

— Заета съм.

Тя затвори слушалката.

Накрая се спря на едно доста необичайно средство — отрова. Изборът й изненада дори нея самата, но като помислил още малко, осъзна, че това бе съвършеното оръжие.

В продължение на няколко денонощия Лисбет Саландер прерови старателно интернет в търсене на подходяща отрова. Имаше безброй алтернативи. Като например циановодородната киселина — най-смъртоносната отрова, позната на науката, по-известна като цианкалий.

Циановодородната киселина се употребява в производството на определени продукти на химическата индустрия, най-вече при боите. Няколко милиграма са достатъчни, за да убият човек. А ако един литър от нея попадне в някой воден резервоар, може да унищожи населението на средно голям град.

По разбираеми причини продажбата на такова смъртоносно вещество бе свързана с изключителни мерки за сигурност. Но дори и да бе невъзможно за някой политически фанатик, планиращ убийство, да влезе в най-близката аптека и да си купи десет милилитра циановодородна киселина, тя можеше да бъде добита в неограничени количества в кухнята на всяко жилище. Единственото, което ти трябва, е съвсем простичко лабораторно оборудване като това в комплектите „Млад химик“ за по няколкостотин крони и няколко съставки, които могат да бъдат извлечени от най-обикновени домакински продукти. Наръчникът за производството на киселината е качен в интернет.

Другият вариант бе никотин. Можеше да получи необходимото й количество милиграми от един-единствен стек цигари и да забърка рядък сироп. Едно още по-подходящо вещество бе никотиновият сулфат, макар че добиването му предполагаше значително по-големи трудности. Той се абсорбираше през кожата. Следователно щеше да е напълно достатъчно да си сложи чифт гумени ръкавици, да напълни един воден пистолет с отровата и да изпръска лицето на адвокат Бюрман. След двайсет секунди щеше да изпадне в безсъзнание, а след няколко минути щеше да издъхне.

До този момент Лисбет Саландер не бе подозирала колко много продукти от местния магазин за домашни потреби можеха да бъдат превърнати в смъртоносно оръжие. След като посвети няколко дни, за да се запознае с теорията по въпроса, у нея не остана и капка съмнение, че нямаше никакви технологични пречки да се отърве от попечителя си.

Оставаше й да разреши само два проблема: смъртта на Бюрман нямаше да й помогне да възвърне контрола над живота си. Освен това наследникът му можеше да се окажи сто пъти по-лош от него. Анализ на последствията.

Тя трябваше да открие начин да контролира попечителя си, а също така и ситуацията, в която се намираше. Седя мълчаливо на изтъркания диван в дневната цяла вечер и отново премисли всички варианти. Преди края на вечерта бе отхвърлила всички планове, които включваха употребата на отрова, и се бе спряла на нов.

Той не й допадаше особено много. Замисълът й предполагаше да позволи на адвокат Бюрман да се възползва от нея още веднъж. Но ако успееше да го доведе, щеше да излезе като победител.

Или поне така си мислеше.

В края на февруари животът на Микаел на остров Хедебю придоби рутинен ритъм. Ставаше в девет часа всяка сутрин, закусваше и работеше до дванайсет. През тези часове се запознаваше с нови материали. След това си правеше едночасова разходка, независимо от времето. Следобед продължаваше с работата си вкъщи или в кафенето на Сузане, като или преработваше прочетеното сутринта, или пък пишеше части от бъдещата автобиография на Хенрик. Винаги си почиваше между три и шест. Използваше това време, за да напазарува, да изпере, да отиде до Хедестад или пък да свърши някаква друга домакинска работа. Към седем часа се отбиваше у Хенрик Вангер и обсъждаше с него изникналите през деня въпроси. Прибираше се вкъщи около десет и четеше до един-два през нощта. Преглеждаше систематично документацията на Хенрик.

За своя изненада откри, че работата по автобиографията на Хенрик вървеше като по вода. Той вече бе нахвърлил сто и двайсет страници от фамилната хроника — те обхващаха периода от пристигането на Жан Баптист Бернадот в Швеция до около двайсетте години на двайсети век. След това се видя принуден да намали темпото и внимателно да обмисля всяка дума.

Бе поръчал в библиотеката в Хедестад книги за нацизма по онова време. Една от тях бе дисертацията на Хелене Льовс „Свастиката и снопът“[80]. Написа още около четирийсет страници чернова за Хенрик и братята му. Бе фокусирал вниманието си изключително върху Хенрик, който всъщност стоеше в центъра на разказа. Подготви дълъг списък с неща, които трябваше да провери във връзка с организацията и работата на предприятието по онова време. Откри, че освен всичко друго семейство Вангер бе сериозно обвързано и с империята на Ивар Крюгер[81]. Още една страница от фамилната история, с която трябваше да се запознае по-подробно. Бе пресметнал, че му остават всичко на всичко около триста страници. Намерението му бе да предаде готовата чернова на Хенрик за коментар до 1 септември, за да може да преработи текста през есента.

За сметка на това не бе мръднал и на милиметър в разследването на изчезването на Хариет Вангер. Колкото и да четеше обемистата документация и да разсъждаваше над детайлите, не можеше да открие нищо, което да хвърли нова светлина върху случая.

Една съботна вечер в края на февруари проведе дълъг разговор с Хенрик Вангер, в който го осведоми за незначителния си напредък. Старецът слушаше търпеливо, докато Микаел разказваше за всички задънени улици, до които бе стигнал.

— Накратко казано, Хенрик, не мога да открия нито една следа, която разследващите да не са разнищили докрай.

— Разбирам какво имаш предвид. Аз самият до умопомрачение съм си блъскал главата над това. Същевременно обаче съм уверен, че сме пропуснали нещо. Няма съвършено престъпление.

— Всъщност ние дори не можем да заключим, че става въпрос за престъпление.

Хенрик Вангер въздъхна и махна отчаяно с ръка.

— Продължавай — рече той. — Довърши си работата.

— Безсмислено е.

— Може би. Но не се предавай.

Микаел въздъхна.

— Телефонните номера — рече той накрая.

— Да.

— Трябва да означават нещо.

— Да.

— Не са записани случайно.

— Не.

— Но не знаем как да ги разтълкуваме.

— Да, не знаем.

— Или пък ги тълкуваме погрешно.

— Точно така.

— Това не са телефонни номера, а нещо съвсем друго.

— Може би.

Микаел въздъхна отново и се прибра вкъщи, за да продължи да чете.

Адвокат Нилс Бюрман въздъхна с облекчение, когато Лисбет Саландер му се обади, за да му обясни, че се нуждае от още пари. Тя се бе измъкнала от последната уговорена среща с извинението, че трябва да работи. Бе започнало да го гложди леко притеснение. Дали той не бе на път да загуби контрола си над тази проблемна девойка? Пропуснатата среща обаче означаваше, че тя не беше получила джобни пари и рано или късно щеше да се види принудена да го потърси. Изпълваше го безпокойство и при мисълта, че тя може да е разказала на някого за постъпката му.

Краткият им разговор, че се нуждае от пари, беше задоволително доказателство, че ситуацията бе под контрол. Нилс Бюрман обаче заключи, че трябва да държи здраво юздите й. За да могат да изградят по-конструктивни отношения, се налагаше тя да разбере кой командва парада. Затова той й заяви, че този път щяха да се срещнат в жилището му на площад „Одинплан“, а не в кантората. Лисбет Саландер мълча дълго в другия края на слушалката, след като чу желанието му — проклета бавноразвиваща се кучка, — преди да се съгласи.

Планът й бе да го посети в кантората му точно като предния път. Вместо това обаче бе принудена да се срещне с него на непозната за нея територия. Срещата бе определена за петък вечер. Тя получи кода за входната врата и позвъни на звънеца му в осем и половина, трийсет минути по-късно от уговорения час. Толкова време й бе нужно, за да премисли още веднъж плана си в тъмнината на стълбището, да се мобилизира и събере достатъчно смелост.

Микаел изключи компютъра си към осем вечерта и си облече връхни дрехи. Остави лампата в кабинета да свети. Небето бе ясно, а температурата навън бе около нулата. Той се отправи с бърза крачка нагоре по хълма и мина покрай къщата на Хенрик Вангер в посока към чифлика „Йостергорден“. Зад къщата на Хенрик обаче сви наляво и тръгна по една неразчистена от снега, но отъпкана от хорски стъпки алея близо до плажа. Фаровете блестяха навътре във водата, а светлините на Хедестад сияеха красиво насред мрака. Микаел се нуждаеше от чист въздух, но освен това искаше да избегне зоркото око на Изабела Вангер. Той продължи нагоре по пътя покрай къщата на Мартин Вангер и се озова пред дома на Сесилия Вангер малко след осем и половина. Веднага се качиха в спалнята.

Срещаха се един-два пъти седмично. Сесилия Вангер не бе просто любовницата му в пустошта. Той постепенно бе започнал да й доверява мислите и чувствата си. Имаше много по-голяма полза да обсъжда Хариет Вангер с нея, отколкото с Хенрик.

Нещата се объркаха почти веднага.

Адвокат Нилс Бюрман й отвори вратата по халат. Бе се раздразнил от закъснението й и й махна да влезе вътре. Тя бе с черни дънки, черна тениска и коженото яке, което бе неизменен аксесоар към тоалета й. Бе обула черни ботуши. Носеше и малка раница през рамо.

— Дори и часовника ли не си се научила да познаваш?! — сопна й се Бюрман.

Саландер не каза нищо. Вместо това се огледа наоколо. Апартаментът изглеждаше горе-долу както си го бе представила, след като разгледа скицата в архива на служба „Градска архитектура“. Бюрман имаше светли мебели от бреза и бук.

— Ела — рече й той с малко по-учтив тон.

После я прегърна през раменете и я поведе по един коридор навътре в жилището. Без излишни приказки. Отвори вратата на една спалня. Нямаше никакво съмнение какви услуги се очакваха от Лисбет Саландер.

Тя бързо се огледа наоколо. Мебелировката бе типична за ергенски дом. Двойно легло от неръждаема стомана с висока табла. Малък скрин, който явно служеше и за нощно шкафче. Нощни лампи, от които бликаше приглушена светлина. Гардероб, чиято предна страна бе покрита с огледално стъкло. В ъгъла до вратата имаше ратанов стол с малка масичка. Той я хвана за ръка и я поведе към леглото.

— Кажи ми за какво ти трябват пари този път. Може би за още един компютър?

— За храна — рече тя.

— Естествено. Колко съм глупав само, та нали пропусна последната ни среща. — Бюрман я хвана за брадичката и повдигна главата й, така че очите им се срещнаха. — Как си?

Тя вдигна рамене.

— Помисли ли над това, което ти казах предния път?

— Над кое?

— Лисбет, не се прави на по-глупава, отколкото си в действителност. Искам с теб да сме добри приятели и да си помагаме.

Тя не отговори. Адвокат Бюрман едва устоя на отчаяния импулс да я зашлеви, за да я извади от вцепенението й.

— Хареса ли ти играта ни последния път?

— Не.

Той сбърчи чело.

— Лисбет, не се дръж като глупачка.

— Имам нужда от пари, за да си купя храна.

— Точно за това разговаряхме по време на предишната ни среща. Ако си мила с мен, и аз ще бъда мил с теб. Но ако ми създаваш проблеми, то… — той стисна по-силно брадичката й, а тя извъртя глава, за да се освободи.

— Искам да получа парите си. Какво трябва да направя?

— Точно така искам да стоят нещата.

Той я хвана за рамото и я повлече към леглото.

— Почакай — рече Лисбет Саландер изведнъж.

Погледна го смирено и кимна леко. Свали раницата и якето с капсите, а после отново се огледа. Метна якето на ратановия стол, постави раницата на кръглата масичка и направи няколко плахи стъпки към леглото. После изведнъж спря, сякаш се уплаши. Бюрман се приближи.

— Почакай — рече тя с такъв тон, като че ли искаше да го вразуми. — Не искам да ми се налага да ти духам всеки път, щом ми потрябват пари.

Изражението на лицето на Бюрман се промени. Изведнъж той я зашлеви. Саландер оцъкли очи, но той я хвана за рамото и я хвърли по лице на леглото, преди тя да успее да реагира. Тази внезапна проява на насилие я изненада. Тя се опита да се обърне, но той я натисна към леглото и седна отгоре й.

И сега, както предния път, тя нямаше никакъв шанс срещу него във физическо отношение. Можеше да се защити само като му издраска очите с нокти или го удари с някакво оръжие. Планът й бе напълно провален. „По дяволите“, помисли си Лисбет Саландер, когато той яростно свали тениската й. Тя с ужас осъзна, че бе отхапала твърде голям залък за своята уста.

Чу го как отвори едно от чекмеджетата на скрина до леглото; из стаята се разнесе звън на метал. В началото не знаеше какво става, след това обаче го видя да поставя белезници на едната й китка. После вдигна ръцете й, прехвърли веригата на белезниците през една от пръчките на таблата на леглото и закопча и другата й ръка. Отне му само миг да свали обувките и дънките й. Накрая смъкна и бикините й и ги хвана в ръка.

— Трябва да се научиш да ми вярваш, Лисбет — рече той. — Ще ти покажа как се играят игрите за възрастни. Ще те наказвам всеки път, когато се държиш зле с мен. А когато си мила, ще ти отвръщам със същото.

Той отново я възседна.

— Значи не обичаш анален секс, така ли?

Лисбет Саландер отвори уста, за да извика. Той я хвана за косата и натика бикините в устата й. Усети как той уви нещо около глезените й, разтвори краката й и ги завърза, така че тя лежеше съвсем безпомощна. Чу го как ходи из стаята, но не можеше да го види заради нахлузената върху лицето й тениска. Забави се няколко минути. Тя едва дишаше. След това усети безумна болка, след като той грубо натика нещо в ануса й.

Сесилия Вангер все още не бе отменила правилото си, съгласно което Микаел не можеше да нощува в дома й. Той се облече малко след два часа, докато тя лежеше гола в леглото и му се усмихваше леко.

— Харесваш ми, Микаел. Харесва ми да съм с теб.

— И ти ми харесваш.

Тя го дръпна в леглото и свали ризата, която току-що си бе облякъл. Той остана още час.

Когато Микаел минаваше покрай къщата на Хенрик Вангер малко по-късно, му се стори, че едно от пердетата на втория етаж се разлюля. Само че бе прекалено тъмно, за да е напълно сигурен.

Лисбет Саландер получи позволение да се облече към четири сутринта в събота. Тя сложи коженото си яке, взе раницата си и закуца към входната врата. Той я чакаше там, изкъпан и спретнат. Даде й чек за 2500 крони.

— Ще те откарам до вас — рече Бюрман и отвори вратата.

Тя прекрачи прага, излезе от апартамента и се обърна към него. Изглеждаше съвсем немощна, а лицето й бе подпухнало от плач. Той едва не отскочи назад, когато погледът му срещна нейния. Никога през живота си не бе виждал толкова неприкрита, силна омраза. Лисбет Саландер приличаше на психично болна, точно както загатваше медицинският й картон.

— Не — рече тя, толкова тихо, че той едва чу думите й. — Мога и сама да се прибера.

Той сложи ръка на рамото й.

— Сигурна ли си?

Тя кимна. Той стисна по-силно рамото й.

— Помниш какво се разбрахме, нали? Ще дойдеш тук следващата събота.

Тя кимна отново. Бе я пречупил. Той я пусна.

Глава 14

Събота, 8 март — понеделник, 17 март

Лисбет Саландер прекара следващата седмица в леглото с болки във вагината и кръвоизливи в ректума. Бе получила и някои други невидими рани, които нямаше да зараснат толкова бързо. Преживяното нямаше нищо общо с първия път, когато я насили в кантората си; вече не ставаше въпрос за упражняване на натиск и унижение, а за системна проява на бруталност.

Тя осъзна твърде късно, че бе сбъркала тотално в преценката си за Бюрман.

Бе го възприемала като властен човек, който обича да доминира, но не и като отявлен садист. Бе я държал завързана с белезници цяла нощ. На няколко пъти си беше помислила, че ще я убие. Веднъж дори затисна лицето й с възглавница и я души, докато тя се отпусна безчувствена и едва не загуби съзнание.

Не плачеше.

Единствените сълзи, които пророни, бяха тези, предизвикани от чисто физическата болка по време на самото изнасилване. След като напусна дома на Бюрман, тя докуцука до пиацата на такситата на площад „Одинплан“, прибра се вкъщи и с усилие се изкачи по стълбите до апартамента си. Взе си душ, отми кръвта от вагината и ректума си, взе две хапчета за сън от марката „Рохипнол“, дотътри се до леглото си и се зави презглава.

Събуди се в неделя по обяд. Съзнанието й бе напълно празно. Главата, мускулите и вагината продължаваха да я болят. Тя стана, изпи две чаши течно кисело мляко и изяде една ябълка. След това взе още две хапчета за сън и отново си легна.

Успя да стане от леглото едва във вторник. Излезе навън и си купи голяма опаковка пица полуфабрикат „Били Пан пица“. После пъхна две парчета в микровълновата и напълни един термос с кафе. Цяла нощ сърфира из интернет и се запозна със статии и дисертации за психопатологията на садизма.

Особено много я впечатли статия, публикувана от една американска женска организация. Авторът й защитаваше тезата, че садистът избира своите „партньори“ с почти интуитивна прецизност; любимите му жертви били тези, които сами му се поднасяли, защото не вярвали, че имат друг избор. Садистът предпочитал зависими лица в подчинено положение и притежавал зловещия талант да ги открива.

Адвокат Бюрман я бе избрал за своя жертва.

Това я наведе на размисъл.

Научи нещо ново за начина, по който я възприемаха околните.

В петъка, една седмица след изнасилването, Лисбет Саландер излезе от апартамента си и се разходи пеша до едно студио за татуировки в близост до квартал „Хорнстул“. Предварително си бе запазила час по телефона. Нямаше други клиенти освен нея. Собственикът й кимна приятелски.

Тя се спря на малка татуировка, изобразяваща тънка, свита на кълбо змия, и го помоли да я направи на глезена й. Посочи му точното място.

— Тук кожата е тънка. Ще боли много — рече татуировчикът.

— Няма проблем — отвърна му Лисбет Саландер, свали си панталона и качи крак на масата.

— Окей, значи искаш змия. Доста татуировки имаш. Сигурна ли си, че желаеш да си направиш още една?

— Да, за да ми позволи да забравя — отвърна му тя.

Микаел Блумквист си тръгна от кафенето на Сузане в два часа в събота точно преди тя да затвори. Бе използвал деня, за да качи записките си на своя лаптоп. След това се разходи до хранителния магазин, откъдето си купи провизии и цигари, и се прибра. Бе преоткрил яхнията с картофи и червено цвекло — никога преди не бе харесвал това ястие особено много, но то пасваше изключително на живота му в провинцията.

В седем часа вечерта застана до прозореца и се отдаде на размисъл. Сесилия Вангер не се беше обадила. Бе я срещнал за кратко следобед, когато дойде в кафенето, за да си купи хляб, но тогава тя бе вглъбена в собствените си мисли. Явно нямаше да го повика тази събота вечер. Той хвърли бърз поглед на малкия си телевизор, който почти никога не пускаше. После се настани на кухненската пейка с един криминален роман от Сю Графтън.

Лисбет Саландер отново посети апартамента на Нилс Бюрман на площад „Одинплан“ в уговорения час в събота вечер. Той й отвори с вежлива, приветлива усмивка.

— Как се чувстваш днес, мила Лисбет? — попита той.

Тя не отговори. Бюрман я прегърна през рамо.

— Предния път май попрекалих — продължи той. — Видя ми се леко умърлушена.

Тя му се усмихна накриво. Внезапно го обзе несигурност. „Тази девойка е луда. Не трябва да го забравям.“ Чудеше се дали щеше да успее да я пречупи.

— Какво ще кажеш да отидем в спалнята? — попита Лисбет Саландер.

„А може би е проумяла как стоят нещата…“ Той я поведе, прегърнал я през рамо точно като предния път. „Днес ще съм внимателен. Трябва да спечеля доверието й.“ Вече бе извадил белезниците на скрина. Адвокат Бюрман осъзна, че нещо не беше наред едва когато стигнаха до леглото.

Този път инициативата бе нейна, а не негова. Той се спря и я погледна учудено — тя извади нещо от джоба на якето си. В първия момент Бюрман реши, че това е мобилен телефон. После я погледна в очите.

— Лека нощ — рече му тя.

Лисбет пъхна електрошоковия пистолет под лявата му мишница и го включи на седемдесет и пет хиляди волта. Когато краката му започнаха да омекват, тя го подпря с рамо и напрегна всичките си сили, за да го замъкне до леглото.

Сесилия Вангер се чувстваше леко замаяна. Бе решила да не звъни на Микаел Блумквист. Отношенията им бяха прераснали в безумен фарс, при който на Микаел му се налагаше да използва заобиколни пътища, за да стигне незабелязано до къщата й. Тя се държеше като влюбена девойка, която не може да контролира нагона си. Поведението й през последните седмици бе напълно неприемливо.

„Проблемът е, че твърде много го харесвам, помисли си тя, той ще ме нарани.“ Тя остана замислена така доста дълго. Искаше й се изобщо да не бе идвал в Хедебю.

Бе отворила бутилка вино и бе изпила две чаши. Пусна новинарската емисия по националната телевизия и се опита да изслуша съсредоточено информацията за събитията в страната и извън нея. Но бързо се отегчи от дълбокомислените коментари, които обясняваха защо президентът Буш трябва с бомбардировки да срине Ирак със земята. Вместо това се настани на дивана в хола и извади романа на Гилерт Тама „Човекът с лазера“[82]. Успя да прочете само няколко страници и остави книгата настрана. Темата веднага й напомни за баща й. Тя се зачуди за какво ли мечтаеше той.

Не бяха общували нормално от 1984 година насам, когато бе придружила него и брат си Биргер на лов за диви зайци северно от Хедестад. Биргер искаше да провери как ще се справи новото му ловно куче, порода шведски фоксхаунд хамилтън, с което се бе сдобил наскоро. По това време Харалд Вангер бе на седемдесет и три и тя би дала всичко от себе си, за да приеме лудостта му, която бе превърнала детството й в кошмар и бе оставила отпечатък върху целия й съзнателен живот.

Това бе най-ранимият период от живота й. Бракът й беше приключил три месеца по-рано. Домашно насилие — думата звучеше толкова банално. В нейния случай то бе приело формата на не особено жесток, но постоянен тормоз — плесници, здрави удари и непрестанни заплахи. Доста често биваше събаряна и на кухненския под. Пристъпите на съпруга й никога не бяха основателни. Рядко бе толкова груб, че да я нарани физически. Избягваше да я удря с юмрук. Тя бе свикнала.

До деня, когато Сесилия неочаквано му отвърна и той напълно изгуби контрол. Накрая дотолкова беше обезумял, че я беше замерил с ножица, която се бе забила в плешката й.

След това я бе закарал до болницата, обзет от паника и изпълнен с угризения. Там бе скалъпил някаква безумна история за злополука, която целият персонал в спешното отделение веднага бе разобличил като лъжа. Тя се срамуваше. Зашиха я с дванайсет шева. Наложи й се да остане в болницата в продължение на два дни. След това Хенрик Вангер дойде да я вземе и я откара в дома си. Оттогава не бе разговаряла със съпруга си.

Харалд Вангер бе в изключително добро настроение през този слънчев есенен ден, три месеца след краха на брака й. Дори се държеше мило. Но изведнъж, насред гората, бе започнал да напада дъщеря си с унизителни обиди и груби коментари по отношение на поведението и сексуалния й живот. Дори бе избълвал, че такава курва като нея не заслужава по-добро отношение от мъжа си.

Брат й изобщо не беше забелязал, че всяка дума на баща им бе за нея като удар с камшик. Вместо това изведнъж се беше разсмял с глас, бе прегърнал баща си и типично в свой стил бе сложил край на разговора с коментара, че той знаел какви били жените. После съвсем безгрижно бе намигнал на Сесилия и беше предложил на Харалд Вангер да заеме позиция на едно малко хълмче.

За една секунда, за един кратък вледеняващ миг Сесилия Вангер бе втренчила поглед в баща си и брат си с ясното съзнание, че държеше заредена пушка в ръка. След това бе замижала. Това бе единственото, което можеше да направи в този миг, за да не вдигне оръжието и да не изпразни и двете цеви. Искаше й се да ги убие. Вместо това обаче бе пуснала пушката на земята пред краката си, беше се обърнала и се бе върнала до колата. Беше ги оставила там без транспорт и бе потеглила сама към къщи. След този ден бе разговаряла с баща си само в редки случаи, принудена от обстоятелствата. Отказваше да го пусне в дома си и никога не ходеше у тях.

„Ти разби живота ми, мислеше си Сесилия Вангер, ти разби живота ми още докато бях дете.“

В осем и половина вечерта Сесилия Вангер вдигна телефонната слушалка, обади се на Микаел Блумквист и го помоли да се отбие у тях.

Адвокат Нилс Бюрман усещаше болка. Не можеше да се движи. Тялото му бе напълно парализирано. Не беше сигурен дали е загубил съзнание в някакъв момент, но бе напълно дезориентиран и му липсваше ясен спомен какво се беше случило. Когато постепенно възвърна контрол върху тялото си, осъзна, че лежи гол по гръб в леглото си. Ръцете му бяха закопчани с белезници, а краката му — болезнено разпънати. На мястото, където пистолетът бе докоснал кожата, имаше болезнени следи от изгаряне.

Лисбет Саландер бе придърпала ратановия стол до ръба на леглото. Беше се отпуснала в него с крака върху кревата и пушеше цигара. Бюрман се опита да каже нещо, но разбра, че устата му е залепена с широка лента изолационно тиксо. Той завъртя глава. Тя бе извадила чекмеджетата на скрина и бе изсипала съдържанието им на пода.

— Намерих играчките ти — рече Саландер. Тя размаха един камшик и посочи купчината дилда, наустници и гумени маски на пода. — За какво се използва това? — тя вдигна едно грубо анално дилдо. — Не, не се опитвай да говориш — така или иначе не мога да чуя какво искаш да кажеш. Това ли използва с мен миналата седмица? Достатъчно е да кимнеш.

Тя се наклони към него, изпълнена с очакване.

Нилс Бюрман изведнъж усети как вледеняващ страх сковава гърдите му и напълно обезумя. Започна да дърпа белезниците. „Тя пое контрола. Невъзможно.“ Той не можа да стори нищо, когато Лисбет Саландер се наведе напред и постави дилдото между бедрата му.

— Значи си садист — констатира тя. — Харесва ти да пъхаш разни неща в хората, така ли? — Тя втренчи поглед в него. Лицето й бе като безизразна маска. — Без лубрикант, нали?

Бюрман изкрещя неистово иззад тиксото, когато Лисбет Саландер брутално разтвори задника му и натисна дилдото в ануса му.

— Стига си ревал — каза тя, имитирайки гласа му. — Ако се дърпаш, ще трябва да те накажа.

Лисбет Саландер се изправи и заобиколи леглото. Той я проследи безпомощно с поглед „… Какво, по дяволите?“ Лисбет Саландер бе довлачила от всекидневната масата с телевизора му с трийсет и два инчов екран. Бе поставила дивиди плейъра му на пода. Тя гледаше Бюрман. Продължаваше да държи камшика в ръката си.

— Мога ли да разчитам на пълното ти внимание? — попита Лисбет. — Не се опитвай да говориш, достатъчно е да кимнеш. Чуваш ли ме?

Той кимна.

— Добре.

Тя се наведе и взе раницата си.

— Позната ли ти е?

Той кимна.

— Тази раница носех със себе си, когато те посетих миналата седмица. Практична вещ. Взех я назаем от „Милтън Секюрити“ — тя отвори един цип в долната й част. — Това тук е дигитална видеокамера. Гледаш ли „Инсайдър“[83] по ТВ3? Репортерите използват подобни раници, когато искат да запишат някого със скрита камера.

Тя затвори ципа.

— Сигурно се чудиш къде е обективът? Точно тук е тънкостта. Той е фиброоптичен с широк ъгъл. Прилича на копче и е скрит в закопчалката на дръжката. Вероятно си спомняш, че сложих раницата на масата, преди да ми се нахвърлиш. Погрижих се обективът да е насочен към леглото.

Тя извади един компактдиск и го пъхна в дивиди плейъра. След това нагласи ратановия стол и седна с лице към екрана. Запали нова цигара и натисна копчето на дистанционното управление. Адвокат Нилс Бюрман се видя да отваря вратата на Лисбет Саландер.

— Дори и часовника ли не си се научила да познаваш?! — сопна й се той.

Тя му пусна целия филм. Той продължи деветдесет минути. Завърши по средата на една сцена, в която голият Нилс Бюрман седи облегнат на таблата на леглото, отпива вино и наблюдава свитата със закопчани на гърба ръце Лисбет Саландер.

Тя спря телевизора и остана да седи мълчаливо в ратановия стол в продължение на около десет минути, без дори да погледне адвоката. Бюрман не смееше да мръдне. Тя се изправи и отиде в банята. След малко се върна и отново се настани в ратановия стол. Гласът й режеше като бръснач.

— Миналата седмица сбърках — рече тя. — Мислех, че пак ще ме накараш да ти духам, което е изключително отвратително, но не толкова, че да не мога да се справя. Смятах, че лесно ще се сдобия с достатъчно добри доказателства, че си стар развратник. Но сбърках в преценката си. Не бях осъзнала колко си ненормален. Ще се изразя ясно — продължи тя. — Този филм показва как изнасилваш едно двайсет и четири годишно бавноразвиващо се момиче, на което си определен за настойник. А ти не можеш да си представиш как добре мога да изиграя ролята си на психично болна, ако се наложи. Всеки, който изгледа записа, ще разбере, че ти не си просто боклук, а смахнат садист. Това е вторият и надявам се последен път, в който ми се налага да гледам този филм. Той представя нещата доста нагледно, нали? Предполагам, че ти ще бъдеш институционализиран, а не аз. Съгласен ли си?

Тя чакаше. Той не реагира, но целият трепереше. Лисбет стисна камшика и го шибна през половите органи.

— Съгласен ли си с мен? — повтори въпроса си тя, този път доста по-силно.

Той кимна.

— Добре. Поне това си изяснихме.

Тя придърпа ратановия стол и седна, така че да може да вижда очите му.

— И така, какво мислиш да направим по въпроса?

Той не можеше да отговори.

— Имаш ли добри предложения?

Тъй като той не реагира, тя протегна ръка, хвана го за топките и ги задърпа, докато лицето му не се изкриви от болка.

— Имаш ли добри предложения? — повтори тя.

Той поклати глава.

— Добре. Доста ще ти се ядосам, ако родиш някоя идея в бъдеще.

Тя отново се облегна назад и запали нова цигара.

— Ето как ще постъпим. Следващата седмица, веднага след като успееш да изхвърлиш тази дебела гумена тапа от задника си, ще осведомиш банката ми, че аз и единствено аз ще имам достъп до сметката си. Разбираш ли какво ти казвам?

Адвокат Бюрман кимна.

— Добре. Никога повече няма да ме търсиш пръв. За в бъдеще ще се срещаме само ако ми се прииска. Тоест забранявам ти да ме посещаваш.

Той кимна няколко пъти и изведнъж си отдъхна. „Тя не възнамерява да ме убие.“

— Ако някога отново ме потърсиш, ще изпратя този компактдиск до редакцията на всеки вестник в Стокхолм. Разбираш ли?

Той отново кимна няколко пъти. „Трябва да се добера до филма.“

— Веднъж годишно ще предоставяш доклад за благосъстоянието ми до съответния контролен орган. В доклада ще представиш живота ми като напълно нормален, ще пишеш, че имам постоянна работа, че се грижа добре за себе си и че не забелязваш никакви отклонения в поведението ми. Окей?

Той кимна.

— Всеки месец ще формулираш писмен доклад за несъществуващите си срещи с мен. Ще обясняваш детайлно каква позитивна личност съм и как добре се развиват нещата за мен. Ще ми изпращаш копие от него. Разбираш ли?

Той отново кимна. Лисбет Саландер забеляза разсеяно избилите по челото му капки пот.

— След няколко години, да речем две, ще предприемеш съответните правни действия, така че съдът да отмени решението си, с което ме обявява за неспособна да се грижа сама за себе си. Ще използваш фалшивите доклади за срещите си с мен като доказателство. Ще осигуриш някакъв психиатър, който да каже под клетва, че съм напълно нормална. Ще се напрегнеш малко. Ще направиш всичко по силите си, за да се превърна отново в пълноправен гражданин.

Той кимна.

— Знаеш ли защо ще дадеш всичко от себе си? Много просто, имаш изключително добра причина. Ако не успееш, ще разпространя този филм в публичното пространство.

Той попиваше всяка произнесена от Лисбет Саландер сричка. Изведнъж в очите му пламна омраза. Тя правеше дълбока грешка, като го оставяше жив. „Ще си го получиш, проклета кучко. Рано или късно. Ще те премажа.“ Той обаче продължи да кима ентусиазирано в отговор на всеки неин въпрос.

— Същото важи и ако опиташ да се свържеш с мен — тя прокара ръка по шията си. — Тогава можеш да кажеш сбогом на този апартамент, престижната си титла и милионите в сметката ти в чужбина.

Той се опули, когато тя спомена парите. Откъде, по дяволите, знаеше…

Тя се разсмя и си дръпна от цигарата. След това я загаси с крак на килима, който покриваше целия под в стаята.

— Искам да получа резервните ключове от жилището и кантората ти.

Той сбърчи чело. Тя се наведе напред и му се усмихна доволно.

— Отсега нататък ще контролирам живота ти. Ще се появявам в дома ти с това в ръка, когато най-малко очакваш. Например нощем, докато спиш.

Тя размаха електрошоковия пистолет.

— Ще те държа под око. Ако някога те заваря с друго момиче, без значение дали е тук по собствена воля, или не, ако някога те намеря в компанията на жена изобщо…

Лисбет Саландер отново прокара ръка по шията си.

— Ако умра… ако загина в резултат на злополука, бъда прегазена от кола или нещо подобно… Този филм ще бъде изпратен до вестниците заедно с детайлен разказ, в който споделям личните си впечатления от теб като попечител. И още нещо — тя се надвеси напред, така че лицето й бе само на няколко сантиметра от неговото. — Ако някога отново ме докоснеш, ще те убия. Бъди сигурен.

Адвокат Бюрман не се съмняваше. Погледът й бе категоричен, не блъфираше.

— Не забравяй, че съм луда.

Той кимна.

Тя го наблюдаваше замислено.

— Мисля, че двамата с теб ще станем добри приятели — рече Лисбет Саландер със сериозен глас. — В момента лежиш тук и ликуваш, че съм достатъчно луда да те оставя жив. Чувстваш, че контролираш нещата, въпреки че си мой пленник. Мислиш, че единственото, което мога да направя, ако не те убия, е да те пусна. Тоест изпълнен си с надежда, че веднага ще можеш да си възвърнеш властта над мен, нали?

Той поклати глава, изведнъж го бе обзело лошо предчувствие.

— Имам един подарък за теб, който да ти напомня за уговорката ни.

Тя му се усмихна накриво, качи се на леглото и застана на колене между краката му. Адвокат Бюрман нямаше представа какво възнамеряваше да прави, но внезапно усети страх.

След това видя иглите в ръката й.

Той замята глава и заизвива тялото си, но накрая тя опря коляно в чатала му и го натисна предупредително.

— Лежи мирно. За първи път използвам подобни инструменти.

Тя работи съсредоточено в продължение на два часа. Той бе спрял да крещи, преди тя да завърши. Бе го обзела пълна апатия.

Саландер слезе от леглото, наклони глава и заоглежда критично произведението си. Не притежаваше особен артистичен талант. Буквите танцуваха, а текстът бе някак импресионистичен. Бе използвала синьо и червено за татуировката, която се състоеше от пет реда главни букви и покриваше целия му корем от зърната до слабините. Тя гласеше: „АЗ СЪМ САДИСТИЧНА СВИНЯ, ГАДНЯР И ИЗНАСИЛВАЧ.“

Тя събра иглите и прибра патроните с боята в раницата си. След това отиде в банята и си изми ръцете. Когато отново се върна в спалнята, установи, че се чувства значително по-добре.

— Лека нощ — рече му тя.

Преди да си тръгне, отключи едната белезница и постави ключа на корема му. Прибра филма си и взе ключодържателя на адвоката.

Микаел й каза, че няма да могат да се виждат известно време едва след полунощ, докато се редуваха да си дърпат от една цигара. Сесилия го погледна изумено.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя.

Той изглеждаше засрамен.

— В понеделник влизам в затвора за три месеца.

Нямаше нужда от допълнителни обяснения. Сесилия остана мълчалива дълго време. Изведнъж й се приплака.

Драган Армански бе започнал да се отчайва, когато Лисбет Саландер внезапно почука на вратата му в понеделник следобед. Той не я беше виждал от началото на януари, когато й съобщи, че проучването по аферата „Венерстрьом“ отпада. Всеки път, когато се бе опитвал да й се обади, или не му бе вдигала телефона, или бе затваряла с краткото обяснение, че е заета.

— Имаш ли работа за мен? — попита тя, без да си губи времето с излишни поздрави.

— Здравей. Радвам се да те видя. Мислех, че си умряла или нещо подобно.

— Имах да свърша някои неща.

— Доста често ти се случва.

— Това бе спешен случай. Но сега отново съм на линия. Имаш ли работа за мен?

Армански поклати глава.

— Съжалявам. В момента не.

Лисбет Саландер го наблюдаваше втренчено. След малко той събра смелост и продължи.

— Лисбет, знаеш, че те харесвам и че с удоволствие бих ти дал работа. Но теб те нямаше два месеца, а ние бяхме затрупани. Чисто и просто на теб не може да се разчита. Бях принуден да раздам задачите на други служители, за да компенсирам, и в момента нямам нищо.

— Би ли усилил звука?

— Моля?

— Радиото.

… вестник „Милениум“. Съобщението, че индустриалецът ветеран Хенрик Вангер става акционер и член на управителния съвет на „Милениум“, бе направено в същия ден, когато бившият отговорен редактор Микаел Блумквист влезе в затвора, за да излежи тримесечната си присъда за клевета срещу бизнесмена Ханс-Ерик Венерстрьом. Главният редактор на „Милениум“ Ерика Бергер съобщи на пресконференцията, че Микаел Блумквист ще поеме отново поста си след излизането си от затвора.

— По дяволите — рече Лисбет Саландер толкова тихо, че Драган Армански видя единствено как устните й се помръднаха. Тя се изправи внезапно и тръгна към вратата.

— Почакай. Къде отиваш?

— Вкъщи. Трябва да проверя някои неща. Обади ми се, ако изскочи нещо.

На новината, че „Милениум“ бе получил подкрепата на Хенрик Вангер, се отдаваше доста по-голямо значение, отколкото Лисбет Саландер бе предполагала. На интернет страницата на вестник „Афтонбладет“ вече бе публикуван материал от Шведската информационна телеграфна агенция, в който бе описана накратко кариерата на Хенрик Вангер и бе направена констатацията, че старият индустриален магнат отново се бе появил в публичното пространство за първи път от двайсет години насам. Съобщението, че той бе станал акционер в „Милениум“, изглеждаше също толкова безумно, колкото ако Петер Валенберг или Ерик Пенсер[84] внезапно закупеха акции в ETC[85] или станеха спонсори на „Урдфронт Магасин“[86].

Това бе толкова важно събитие, че новинарската емисия в 19,30 го съобщи като трета по ред новина и му отдели цели три минути. Бяха взели интервю от Ерика Бергер до конферентната маса в редакцията на „Милениум“. Изведнъж аферата „Венерстрьом“ отново стоеше на дневен ред.

— Миналата пролет направихме сериозна грешка, в резултат на която вестникът бе осъден за клевета. Ние, разбира се, съжаляваме за случилото се… и смятаме да доведем тази история докрай, когато ни се удаде възможност.

— Какво искате да кажете с това? — попита репортерът.

— Че постепенно ще представим нашата версия за случилото се, което всъщност все още не сме направили.

— Но защо не я представихте по време на процеса?

— Избрахме да не го правим. Но ние, разбира се, няма да се откажем от разследващата журналистика.

— Означава ли това, че продължавате да отстоявате твърденията си, заради които ви осъдиха?

— За момента оставям това без коментар.

— Вие уволнихте Микаел Блумквист след края на процеса.

— Това изобщо не е вярно. Прочетете комюникето ни. Той имаше нужда от почивка, но отново ще заеме поста си на отговорен редактор по-късно тази година.

След това репортажът продължи с видеоматериал от редакцията на „Милениум“, на фона на който репортерът представи накратко бурната история на необикновения скандален вестник. Микаел Блумквист не бе открит за коментар. Той току-що бе затворен в „Рулекорсансталтен“, разположен до малко блато насред гората на около десетина километра от Йостершунд в област Йемтланд.

За сметка на това обаче Лисбет Саландер зърна за миг Дирх Фроде, който внезапно се мярна на една отворена врата в ъгъла на картината. Тя повдигна вежди и прехапа замислено устна.

Този понеделник се оказа беден на новини, затова на Хенрик Вангер бяха отделени цели четири минути в емисията в девет. Той бе интервюиран в едно студио в местната телевизионна станция на Хедестад. Репортерът започна със следните думи: „Хенрик Вангер най-накрая се завърна в светлината на рампата след цели двайсет години в сянка.“ Животът на Хенрик Вангер бе представен накратко в началото на репортажа с помощта на колаж от черно-бели телевизионни кадри, на които той откриваше фабрики през шейсетте години заедно с Таге Ерландер. След това камерата показа Хенрик Вангер, който се бе облегнал на дивана в студиото с кръстосани крака. Бе облечен с жълта риза, тънка зелена вратовръзка и незадължаващо тъмнокафяво сако. На никого не убягна от погледа, че бе страшно слаб и приличаше на застаряващо плашило, но въпреки това говореше с твърд и ясен глас. Освен това бе напълно откровен. Репортерът започна интервюто, като го попита какво го бе накарало да стане акционер в „Милениум“.

— „Милениум“ е добър вестник, който аз следя с голям интерес от доста години. Днес той е подложен на атака. Има могъщи врагове, които организираха бойкот от страна на рекламодателите, за да пратят изданието на дъното.

Репортерът очевидно не бе подготвен за подобен отговор, но веднага усети, че тази необикновена от самото си начало история криеше съвсем неочаквани измерения.

— Кой стои зад бойкота?

— Това е един от въпросите, който „Милениум“ ще разследва внимателно. Но позволете ми да използвам възможността, за да кажа, че вестникът няма да се предаде толкова лесно.

— Затова ли решихте да закупите част от акциите му?

— Би било твърде трагично за свободата на словото, ако определени заинтересовани кръгове използват властта си, за да запушват устата на неудобните им журналисти.

Думите му прозвучаха така, сякаш Хенрик Вангер през целия си живот е бил радикален борец за свободата на словото. Микаел Блумквист внезапно се разсмя с глас по време на първата си вечер пред телевизора в затвора. Останалите му хвърлиха притеснени погледи.

По-късно същата вечер, докато лежеше на леглото в килията си, която напомняше тясна мотелска стая с малка масичка, стол и закачена на стената етажерка, той призна пред себе си, че Хенрик и Ерика се бяха оказали прави за това кой бе най-добрият начин да представят новината. Микаел не бе разговарял с никого по въпроса, но въпреки това чувстваше, че отношението към „Милениум“ се бе променило.

С постъпката си Хенрик Вангер чисто и просто обявяваше война на Ханс-Ерик Венерстрьом. Посланието бе кристално ясно — за в бъдеще няма да се бориш с вестник, чийто екип наброява шест души, а годишният му бюджет не надвишава стойността на един обяд, организиран от „Венерстрьом груп“. Отсега нататък ще се бориш и срещу концерна „Вангер“, който е доста по-труден опонент, въпреки че от величието му е останала само бледа сянка. Сега Венерстрьом бе изправен пред избор: или да прекрати конфликта, или да си постави за цел унищожаването и на концерна „Вангер“.

С изявлението си по телевизията Хенрик Вангер бе показал ясно, че е готов да се бори. Той можеше и да няма шанс срещу Венерстрьом, но тази война щеше да му струва скъпо.

Ерика бе подбрала внимателно думите си. Тя всъщност не беше казала почти нищо особено, но изказването й, че вестникът все още не бе представил своята версия, бе оставило впечатлението, че има нещо недоизказано. Въпреки че Микаел беше признат за виновен, бе осъден и в момента се намираше в затвора, тя бе излязла по телевизията и беше казала индиректно, че той всъщност не е виновен и че съществува още една истина.

Невиновността му изглеждаше още по-очевидна именно защото Ерика не бе споменала директно думата невинен. Категоричността й, че той ще да бъде възстановен на поста си, подчертаваше, че „Милениум“ няма за какво да се срамува. Обществеността не отдаваше голямо значение на достоверността — всички обичаха теории на конспирацията, а когато изборът опираше до един въшлив с пари бизнесмен и устата и красива главна редакторка, не бе трудно да се досетиш кой щеше да спечели симпатиите на публиката. Медиите обаче нямаше да повярват така лесно на историята. Но Ерика вероятно бе успяла да обезоръжи доста критици, които едва ли щяха да посмеят да си отворят устата.

Нито едно от днешните събития не бе променило ситуацията, но си бяха осигурили време и бяха променили донякъде разпределението на силите. Микаел си мислеше, че тази вечер бе доста неприятна за Венерстрьом. Той не би могъл да знае колко много или колко малко знаеха те и трябваше да се постарае да разбере, преди да направи следващата стъпка.

Ерика изключи телевизора и видеото със сърдито изражение на лицето, след като първо бе изгледала своето интервю, а после — и това на Хенрик Вангер. Тя погледна часовника, беше три без петнайсет. После потисна импулса си да се обади на Микаел. Той бе в затвора и едва ли имаше мобилен телефон в килията си. Тя се бе прибрала толкова късно в къщата в Салтшобаден, че съпругът й бе заспал. Ерика стана и отиде до бара. Сипа си доста голямо количество уиски от марката „Аберлур“, тя пиеше алкохол един-два пъти годишно. После седна до прозореца и се загледа към езерото и фара на входа на пролива Скурусунд.

С Микаел бяха провели доста разгорещена дискусия, когато останаха насаме след договорката с Хенрик Вангер. През годините често се бяха карали за позицията, от която да изхождат при писането на статиите, за дизайна, за достоверността на източниците и за хиляди други проблеми, свързани с издаването на един вестник. Но кавгата в къщата за гости на Хенрик Вангер бе засегнала някои по-особени принципи и тя не се бе чувствала в свои води.

— Не знам какво ще правя сега — бе й казал Микаел. — Хенрик Вангер ме нае да напиша автобиографията му. До този момент можех да си взема багажа и да си тръгна в мига, в който ме накара да напиша някоя лъжа или се опита да ме принуди да изкривя истината. Сега обаче той е акционер в нашия вестник и единственият човек, който има достатъчно финанси, за да спаси вестника. Изведнъж обаче се оказва, че седя на два стола едновременно и съм поставен в ситуация, която противоречи на професионалната ми етика.

— Имаш ли по-добра идея? — бе отвърнала Ерика. — Сега е моментът да я споделиш, преди договорът да е окончателно оформен и подписан.

— Рики, Вангер ни използва за личната си вендета с Ханс-Ерик Венерстрьом.

— So what[87]? Ако някой враждува с Венерстрьом, то това сме ние.

Микаел й бе обърнал гръб и ядосано беше запалил цигара.

Те бяха спорили дълго, докато накрая Ерика не бе отишла в спалнята му, не се бе съблякла и не се бе мушнала в леглото. Тя се бе престорила на заспала, когато Микаел си легна два часа по-късно.

Тази вечер един репортер от „Дагенс Нюхетер“ й бе задал същия въпрос.

— Как ще успее „Милениум“ сега да докаже достатъчно категорично, че продължава да бъде независима медия?

— Какво имате предвид?

Репортерът бе вдигнал вежди. Той явно смяташе, че въпросът бе достатъчно ясен, но въпреки това поясни.

— Основната задача на „Милениум“ е да разследва предприятия. Как би могъл вестникът да убеди обществеността, че концернът „Вангер“ не прави изключение?

Ерика го бе погледнала изумено, сякаш въпросът бе напълно неочакван.

— Нима твърдите, че доверието в „Милениум“ ще отслабне само защото един известен богат бизнесмен влиза в играта?

— Да, за всички е повече от очевидно, че вие едва ли ще можете да разследвате обективно концерна „Вангер“.

— Това правило да не би да важи само за „Милениум“?

— Моля?

— Искам да кажа, че вие работите за вестник, който е притежание на могъщи икономически кръгове. Означава ли това, че всеки издаван от концерна „Бониеш“ ежедневник не публикува достоверна информация? „Афтонбладет“ е притежание на голяма норвежка компания, която на свой ред е един от важните играчи в областта на компютърната техника и комуникациите. Означава ли това, че „Афтонбладет“ не публикува обективни статии за електронната индустрия? „Метро“ е притежание на концерна „Стенбек“. Нима твърдите, че нито един от вестниците, подкрепяни от могъщи икономически кръгове, не може да бъде смятан за обективен и независим?

— Не, разбира се, че не.

— На какво основание тогава намеквате, че доверието към „Милениум“ ще намалее, защото сме се сдобили с нов спонсор?

Репортерът бе махнал с ръка.

— Окей, оттеглям въпроса си.

— Не, няма нужда. Искам да публикувате точните ми думи. Освен това можете да добавите, че ако „Дагенс Нюхетер“ обещае да следи по-внимателно концерна „Вангер“, то ние ще направим същото с „Бониеш“.

Но това наистина бе етична дилема.

Микаел работеше за Хенрик Вангер, който, от своя страна, можеше да унищожи „Милениум“ само като щракне с пръсти. Какво щеше да се случи, ако Микаел и Хенрик Вангер се скараха за нещо?

Но имаше нещо още по-важно — на колко оценяваше тя самата обективността си и какво би я превърнало от независим редактор в корумпиран? Нито въпросите й харесваха, нито отговорите.

Лисбет Саландер излезе от интернет и изключи лаптопа си. Беше безработна и гладна. Първото не я безпокоеше кой знае колко, след като си бе възвърнала контрола върху банковата си сметка, а адвокат Бюрман се бе превърнал в неприятен спомен от миналото й. С глада се справи, като отиде в кухнята и сложи да вари кафе. Направи си три големи сандвича от франзела със сирене, хайвер и твърдо сварени яйца. Тя не бе слагала залък в уста от доста дълго време. Изяде среднощната си закуска на дивана в дневната, докато разглеждаше информацията, която бе открила.

Дирх Фроде от Хедестад я беше наел, за да разследва Микаел Блумквист, който бе осъден за клевета срещу финансиста Ханс-Ерик Венерстрьом. След няколко месеца Хенрик Вангер, който също живее в Хедестад, става член на управителния съвет на „Милениум“ и изказва твърдението, че срещу вестника съществува конспирация, която целѝ да го доведе до фалит. Това се случва в деня, в който Микаел Блумквист влиза в затвора. Най-интересна обаче беше една биографична статия за Ханс-Ерик Венерстрьом, публикувана две години по-рано на интернет страницата на икономическото издание „Финансмагазинет Монопол“. Заглавието й беше: „С празни ръце“. Там бе отбелязано, че той започва финансовия си aufmarsch[88] точно като служител на компанията „Вангер“ в края на шейсетте години.

Не се изискваха кой знае какви умения, за да се досетиш, че тези събития бяха свързани. Имаше някаква дълбоко заровена тайна, а Лисбет Саландер обичаше да изравя точно такива. Освен това нямаше какво друго да прави.

Част трета

Сливания

16 май — 14 юли

36% от жените в Швеция са били жертва на сексуално насилие от мъже, различни от партньорите им.

Глава 15

Петък, 16 май — събота, 31 май

Микаел Блумквист бе освободен от затвора в петък — 16 май, два месеца след влизането си зад решетките. В първия ден от излежаването на присъдата той бе подал молба за предсрочно освобождаване, без обаче да таи кой знае какви надежди, че тя ще бъде одобрена. Така и не разбра причините за освобождаването си, но имаше известни подозрения какво би могло да е помогнало. Например фактът, че никога не се възползва от правото си да излезе в отпуска през почивните дни, както и че в заведението имаше четирийсет и две лица, макар че капацитетът му бе за трийсет и един души. Във всеки случай началникът, четирийсет и една годишен поляк в изгнание на име Петер Саровски, с когото Микаел се разбираше много добре, написа препоръка присъдата му да бъде намалена.

Престоят в „Рулокер“ бе спокоен и приятен. Това заведение бе предназначено, както самият Саровски се изразяваше, основно за хора, извършили дребни провинения или шофирали в нетрезво състояние. Тук нямаше истински престъпници. Ежедневието му напомняше на престой в хостел. Останалите четирийсет и един съзатворници, повечето от които произхождаха от семейства на имигранти, гледаха на Микаел като на странника в групата, което си беше самата истина. Само за него имаше репортажи по телевизията, което му осигуряваше определен статус, но никой от съзатворниците му не го смяташе за истински престъпник.

Както и самият началник на заведението. Той го повика при себе си още първия ден и му предложи терапия, обучение във вечерно училище или други образователни курсове, както и консултации, които биха му помогнали по-лесно да се сдобие с работа. Микаел му отвърна, че не се нуждае от терапия за социално приобщаване, че е приключил с образованието си преди двайсет години и че вече има работа. Вместо това помоли за разрешение да използва лаптопа си в килията, за да може да продължи работата си върху книгата, която му бяха възложили да напише. Саровски веднага му даде позволението си, а освен това му осигури секретен шкаф, в който да може да прибира компютъра си, когато не е в килията, за да не бъде откраднат или потрошен. Не че някой от останалите би направил подобно нещо — те по-скоро закриляха Микаел.

И така Микаел прекара два относително приятни месеца при тези условия, като работеше средно шест часа дневно върху фамилната хроника на Вангерови. Спираше само за по няколко часа на ден, ако трябваше да чисти или да присъства на рекреационни занимания. Микаел и още двама затворници, един от Шьовде и един с чилийски корени, трябваше да чистят гимнастическия салон всеки ден. Рекреационните занимания включваха гледане на телевизия, игра на карти или фитнес. Микаел осъзна, че го биваше да играе покер, макар и да губеше няколко монети от по петдесет йоре на ден. Правилникът на заведението позволяваше на затворниците да играят срещу пари само ако залозите не надхвърлят пет крони.

Съобщиха му, че присъдата му е намалена, един ден преди самото освобождаване. Саровски го повика в кабинета си и го почерпи с водка. Микаел посвети вечерта на опаковане на дрехите и бележниците си.

След излизането си от затвора Микаел веднага отпътува за къщата си в Хедебю. Когато стъпи на моста, чу мяукане и бе посрещнат от червено-кафявата котка, която го поздрави с добре дошъл, като се отърка в крака му.

— Добре де, влизай — рече той. — Но не успях да купя мляко.

Микаел разопакова багажа си. Имаше чувството, че се връща от почивка, и осъзна, че му липсваше не само Саровски, но и останалите затворници. Колкото и странно да беше, той се бе чувствал добре в „Рулокер“. Съобщението за освобождаването му бе дошло толкова неочаквано, че не беше успял да предупреди никого.

Бе малко след шест часа. Той отиде набързо до хранителния магазин и купи някои основни продукти, преди да затворят. Когато се прибра вкъщи, включи мобилния си телефон и се обади на Ерика, но чу познатото съобщение, че в момента няма връзка с този номер. Той й остави съобщение, че ще се чуят на следващия ден.

След това се разходи до дома на работодателя си и го откри на първия етаж. Старецът вдигна учудено вежди, когато видя Микаел.

— Да не би да си избягал? — бяха първите му думи.

— Не, всичко е съвсем законно. Освободиха ме предсрочно.

— Това се казва изненада.

— И за така реагирах. Осведомиха ме едва вчера вечерта.

Те се гледаха в продължение на няколко секунди. След това старецът стъписа Микаел, като го пристисна в мечешка прегръдка.

— Точно щях да сядам на масата. Искаш ли да ми правиш компания?

Ана им поднесе палачинка на фурна със свинско и сладко от червени боровинки. Те останаха да разговарят в трапезарията почти два часа. Микаел осведоми Хенрик докъде бе стигнал с фамилната хроника и какви празни места имаше за запълване. Не разговаряха за Хариет Вангер, но за сметка на това обсъдиха доста детайлно „Милениум“.

— Имахме три срещи на Управителния съвет. Госпожица Бергер и партньорът ви Кристер Малм имаха добрината да проведат две от тях тук, а Дирх ме представляваше на една в Стокхолм. Наистина ми се иска да бях с някоя и друга година по-млад, но истината е, че дългите пътувания са твърде уморителни за мен. Ще се опитам да сляза до Стокхолм през лятото.

— Мисля, че срещите спокойно могат да се провеждат тук — отвърна Микаел. — Какво е чувството да си акционер във вестника?

Хенрик Вангер се усмихна накриво.

— Всъщност това е най-забавното нещо, което съм правил от доста години насам. Разгледах финансовите отчети, изглеждаха добре. Оказа се, че не се налага да правя толкова голямо вложение, както предполагах — разликата между приходите и разходите намалява.

— Разговарях с Ерика веднъж седмично. Доколкото разбирам, положението с рекламодателите вече не е толкова критично.

Хенрик Вангер кимна.

— Нещата започнаха да се обръщат в наша полза, но ще отнеме време. В началото се намесиха притежавани от концерна „Вангер“ предприятия, които закупиха рекламни страници. Сега обаче и двама от старите клиенти се завърнаха — производител на мобилни телефони и туристическа агенция. — По устните му се разля широка усмивка. — Освен това провеждаме малко по-специална кампания сред старите врагове на Венерстрьом. Списъкът е дълъг, вярвай ми.

— Някакви реакции от негова страна?

— Не, не точно. Само че се изпуснахме, че именно Венерстрьом стои зад бойкота срещу „Милениум“. Това го прави дребнав в очите на хората. Един репортер от „Дагенс Нюхетер“ явно му е задал въпрос в тази посока и е получил доста сопнат отговор.

— Това май ти доставя голямо удоволствие.

— Удоволствие не е точната дума. Трябваше да се заема с това преди доста години.

— Какво всъщност се е случило между теб и Венерстрьом?

— Забрави. Ще разбереш около Нова година.

Във въздуха се усещаше нежният полъх на пролетта. Когато Микаел си тръгна от дома на Хенрик към девет часа, вече бе започнало да се мръква. Той се поколеба за миг. След това отиде до къщата на Сесилия Вангер и почука на вратата.

Не бе сигурен какво можеше да очаква. Сесилия Вангер отвори широко очи. Изглежда, й бе леко неудобно, но го пусна в антрето. Постояха така прави, сякаш изведнъж не знаеха как да се държат един с друг. Дори тя го попита дали не бе избягал и той й обясни как стояха нещата.

— Исках само да кажа „здравей“. В неподходящ момент ли идвам?

Тя избягваше погледа му. Микаел веднага забеляза, че не се радваше особено да го види.

— Не… не, влизай. Искаш ли кафе?

— С удоволствие.

Той я последва в кухнята. Тя стоеше с гръб към него, докато наливаше вода в каната. Микаел се приближи до нея и сложи ръка на рамото й. Тя застина.

— Сесилия, ти май всъщност не искаш да ме поканиш на кафе.

— Очаквах те чак след един месец — рече тя. — Ти ме изненада.

Той усети, че й беше неловко, и я обърна, за да види лицето й.

Постояха мълчаливи известно време. Тя продължаваше да отбягва погледа му.

— Сесилия, забрави кафето. Какво не е наред?

Тя поклати глава и си пое дълбоко въздух.

— Микаел, искам да си тръгнеш. Не ме питай. Просто си върви.

Микаел първо тръгна към къщи, но се спря пред градинската врата. Вместо да влезе вътре, тръгна към моста и седна на един камък до водата. Запали цигара и се чудеше на какво ли се дължи този драматичен обрат в отношението на Сесилия към него.

Внезапно чу шум на двигател и видя как една голяма бяла лодка се шмугна в пролива и продължи под моста. Когато мина покрай него, Микаел видя, че зад руля стоеше Мартин Вангер. Той се взираше във водата, за да избегне рифове. Лодката бе дванайсетметрова моторница — същински звяр. Микаел се изправи и тръгна по алеята край водата. Изведнъж осъзна, че във водата до няколко кея вече се бяха появили лодки — ветроходки и моторници. Няколко от тях бяха от марката „Петешон“. Имаше и една ИФ[89], която се люшкаше на вълните. Останалите бяха по-големи и по-скъпи. Забеляза и една „Халберг-Раси“. Лятото вече бе тук. И така Микаел констатира, че класовото разслоение лъсваше и в разнородните плавателни съдове на Хедебю — Мартин Вангер притежаваше най-голямата и най-скъпата лодка в околността.

Той се спря под къщата на Сесилия Вангер и хвърли поглед към осветените прозорци на втория етаж. След това се прибра и сложи кафе. Докато го чакаше да се свари, надникна в кабинета си.

Преди да влезе в затвора, бе върнал на Хенрик Вангер по-голямата част от документацията по случая на Хариет. Струваше му се неразумно да остави материалите в една празна къща задълго. Сега полиците зееха празни. В момента разполагаше единствено с пет от личните бележници на Хенрик Вангер, които бе взел със себе си в „Рулокер“ и чието съдържание вече знаеше наизуст. А, и още нещо — един фотоалбум, който бе забравил върху най-високия рафт.

Той го свали и го остави на кухненската маса. Наля си кафе, седна и започна да го прелиства.

Албумът съдържаше снимките, направени в деня на изчезването на Хариет. На първата страница бе поставена последната снимка на Хариет, по време на парада по случай Деня на детето в Хедестад. Следваха около сто и осемдесет изключително ясни снимки на автомобилната злополука на моста. Той бе разглеждал внимателно албума с лупа вече няколко пъти. Сега го разлистваше разсеяно; знаеше, че няма да открие нищо, което да му помогне. Изведнъж осъзна колко му бе омръзнала загадката на Хариет Вангер и затвори ядосано албума.

Не го свърташе на едно място. Отиде до кухненския прозорец и се загледа навън в мрака.

След това отново спря поглед на албума. Той не можеше да обясни защо, но изведнъж през съзнанието му пробягна мисълта, че току-що беше видял нещо, което го бе впечатлило. Сякаш някакво невидимо създание му бе нашепнало внимателно отговора в ухото. Космите по врата му леко настръхнаха.

Микаел седна и отново разтвори албума. Разгледа го страница по страница, спря се на всяка снимка от моста. Гледаше младия Хенрик Вангер с пропити с нафта дрехи и Харалд Вангер, когото все още не бе срещал на живо. На снимките се виждаха още счупеният парапет, сградите, прозорците и различните превозни средства. Без проблем идентифицира младата Сесилия Вангер сред тълпата зяпачи. Носеше светла рокля и тъмно сако. Изглеждаше около двайсетгодишна.

Изведнъж усети възбуда. През годините се бе научил да вярва на инстинктите си.

Нещо в албума му бе направило впечатление, но не знаеше какво точно.

Той продължаваше да седи до кухненската маса и да се взира в снимките в единайсет часа вечерта, когато чу външната врата да се отваря.

— Може ли да вляза? — попита Сесилия Вангер. После седна срещу него, без да дочака отговор. Микаел го облада странното чувство, че това бе дежа ву. Тя бе облечена в широка тънка светла рокля и сиво-синьо сако, почти като на снимките от 1966 година.

— Ти си проблемът — рече Сесилия.

Микаел вдигна вежди.

— Прости ми, но ти ме свари съвсем неподготвена, като почука на вратата ми тази вечер. Сега съм толкова нещастна, че не мога да спя.

— Защо си нещастна?

— Нима не разбираш?

Той поклати глава.

— Обещаваш ли да не ми се смееш, ако ти разкажа?

— Обещавам.

— Бе лудост да те прелъстя през зимата. Чисто импулсивна постъпка. Исках да се забавлявам. Нищо повече. През онази първа нощ здравата се бях напила и нямах никакво намерение да започвам дълготрайна връзка с теб. След това обаче нещата се промениха. Искам да знаеш, че седмиците, през които беше мой occasional lover, бяха едни от най-приятните в живота ми.

— И за мен бе изключително хубаво.

— Микаел, аз лъгах и теб, и себе си през цялото време. Никога не съм била особено сексуално освободена. През целия си живот съм имала само пет сексуални партньори. Загубих девствеността си, когато бях на двайсет и една. Вторият мъж, с когото се любих, бе съпругът ми. Срещнах го на двайсет и пет, а той се оказа пълен боклук. Останалите трима срещах през няколко години. Но ти отключи нещо в мен. Просто не можех да спра. Може би защото не искаше нищо в замяна.

— Сесилия, няма нужда…

— Шшт — не ме прекъсвай. Иначе никога няма да успея да довърша.

Микаел замълча.

— Аз бях страшно нещастна в деня, в който влезе в затвора. Изчезна така внезапно, сякаш никога не си бил част от живота ми. Къщата за гости беше тъмна, а леглото ми — студено и празно. Изведнъж отново се почувствах като петдесет и шест годишна лелка.

Тя остана мълчалива известно време и го гледаше в очите.

— През зимата се влюбих в теб. Не исках, но се случи. И изведнъж осъзнах, че ти си тук само за малко, че един ден ще си заминеш завинаги, а аз ще остана на този остров до края на живота си. Усетих толкова силна болка, че реших да те държа настрана, след като излезеш от затвора.

— Съжалявам.

— Вината не е твоя.

Те поседяха мълчаливи известно време.

— Когато си тръгна тази вечер, се разплаках. Иска ми се да можех да преживея живота си отново. След това достигнах до едно решение.

— Какво е то?

— Че трябва да съм напълно луда, ако спра да се виждам с теб само защото един ден ще си тръгнеш оттук. Микаел, можем ли да започнем отначало? Можеш ли да забравиш за случилото се по-рано тази вечер?

— Вече го забравих — рече Микаел. — Благодаря ти, че сподели това.

Тя продължаваше да седи с поглед, забит в масата.

— Ако ме желаеш, твоя съм.

Изведнъж тя отново вдигна очи и го погледна. След това се изправи и тръгна към вратата на спалнята. Пусна сакото си на пода и свали роклята през главата си, докато вървеше.

Микаел и Сесилия се събудиха едновременно, когато чуха външната врата да се отваря и някой да влиза в кухнята. Една чанта тупна на пода до чугунената печка. След това Ерика изведнъж се появи на вратата на спалнята с усмивка на уста. В следващия миг обаче по лицето й се изписа ужас.

— О, мили Боже! — тя отстъпи назад.

— Здравей, Ерика — поздрави я Микаел.

— Здравей. Извинявай. Съжалявам, че нахлух така. Трябваше да почукам.

— А ние трябваше да заключим външната врата. Ерика, това е Сесилия Вангер. Сесилия — Ерика Бергер, главен редактор в „Милениум“.

— Здравейте — рече Сесилия.

— Здравейте — каза Ерика. Изглеждаше така, сякаш не можеше да реши дали да отиде при нея и да й подаде ръка, както повеляваше възпитанието й, или просто да си тръгне. — Е, аз… мога да се разходя…

— Какво ще кажеш вместо това да направиш кафе? — Микаел погледна будилника на нощното шкафче. Бе малко след дванайсет.

Ерика кимна и затвори вратата на спалнята. Микаел и Сесилия се спогледаха. Сесилия изглеждаше притеснена. Бяха се любили и разговаряли до четири сутринта. След това Сесилия му бе казала, че ще остане през нощта и че от този момент нататък изобщо няма да й пука кой знае, че се чука с Микаел. Бе спала с гръб към него, а той я бе прегърнал с ръка през гърдите.

— Ей, всичко е наред — рече Микаел. — Ерика е омъжена и не ми е гадже. Срещаме се от време на време, но на нея й е все едно какво става между мен и теб. Тя обаче за сметка на това доста се смути.

Когато отидоха в кухнята малко по-късно, Ерика бе сложила на масата кафе, сок, мармалад от портокал, сирене и препечени филийки. Ухаеше вкусно. Сесилия веднага отиде при нея и й подаде ръка.

— Доста набързо се запознахме. Здравейте.

— Моля ви, Сесилия, простете ми, че се натресох така — каза Ерика, искрено разстроена.

— Забравете, за Бога. Сега ще пием кафе.

— Здравей — рече Микаел и прегърна Ерика преди да седне. — Как дойде дотук?

— С кола, разбира се, шофирах цяла сутрин. Получих съобщението ти в два часа вечерта и се опитах да се обадя.

— Бях си изключил телефона — каза Микаел и се усмихна на Сесилия Вангер.

След като закусиха, Ерика се извини, че трябва да се срещне с Хенрик Вангер, и остави Микаел и Сесилия. Сесилия разтреби масата с гръб към Микаел. Той отиде до нея и я прегърна.

— Какво следва оттук нататък? — попита Сесилия.

— Нищо. Нещата стоят така — Ерика е най-добрата ми приятелка. С нея се срещаме от време на време през последните двайсет години и се надявам това да продължи поне още двайсет. Но ние никога не сме били двойка и не съсипваме любовните истории на другия.

— Това ли се случва между нас? Любовна история.

— Не знам, но очевидно ни е много добре заедно.

— Къде ще спи тя тази вечер?

— Ще й намерим стая някъде. Например у Хенрик. Но няма да спи в леглото ми.

Сесилия се замисли за миг.

— Не съм сигурна, че мога така. Вас двамата това положение сигурно ви устройва, но аз не знам… никога не съм… — тя поклати глава. — Ще си тръгвам. Имам нужда да помисля малко.

— Сесилия, не за първи път ме питаш и аз ти разказах за отношенията си с Ерика. Съществуването й не би трябвало да бъде изненада за теб.

— Вярно е. Но докато се намираше на достатъчно голямо разстояние оттук в Стокхолм, можех да игнорирам мисълта за нея.

Сесилия си облече сакото.

— Ситуацията е направо смехотворна — усмихна се тя. — Ела на вечеря вкъщи довечера. Вземи и Ерика. Мисля, че ще ми хареса.

Ерика вече бе разрешила проблема със спането. Предните пъти, когато бе идвала в Хедебю, за да се среща с Хенрик Вангер, бе оставала да нощува в една от стаите му за гости и сега директно го попита дали отново може да се настани в нея. Хенрик не бе успял да скрие радостта си и я бе убедил, че винаги е добре дошла.

След като всички формалности бяха уредени, Микаел и Ерика се отправиха на разходка, минаха по моста и седнаха на терасата в кафенето на Сузане точно преди да затвори.

— Доста съм разочарована — рече Ерика. — Дойдох дотук, за да те поздравя за излизането от затвора, а те намирам в леглото с местната feme fatale[90].

— Извинявай.

— И така от колко време ти и мис Big Tits[91]… — Ерика завъртя пръст.

— Общо взето, откакто Хенрик стана акционер.

— Аха!

— Аха, какво?

— Нищо, просто ми е любопитно.

— Сесилия е добра жена. Харесвам я.

— Не те критикувам. Просто съм разочарована. Сладките са на една ръка разстояние, а аз трябва да пазя диета. Как беше в затвора?

— Като приятна почивка. Как се развиват нещата с вестника?

— По-добре. Все още се мъчим на ръба, но за първи път от една година насам броят на рекламите нарасна. Все още не можем да достигнем нивото отпреди година, но все пак започнахме постепенно да се изкачваме нагоре. Заслугата е на Хенрик. Странното обаче е, че броят на абонатите се увеличи.

— Той обикновено варира нагоре-надолу през определени периоди.

— Да, с по около стотина. Но през последните три месеца се сдобихме с три хиляди нови абонати. Ръстът бе относително стабилен, с по около двеста и петдесет на седмица. В началото мислех, че това е случайно, но хората продължават да се абонират. Това е най-голямото еднократно увеличение на тиража, което някога сме имали. То е по-важно от приходите от реклама. Освен това и всичките ни стари читатели подновиха абонамента си.

— Защо? — попита Микаел.

— Не знам. Никой от нас не може да разбере. Не сме правили рекламна кампания. Кристер отдели една седмица, за да направи проучване какви хора се абонират за вестника. Първо, това са съвсем нови читатели. Второ — седемдесет процента са жени. Обикновено е обратното — седемдесет процента от абонатите са мъже. Трето, повечето са висококвалифицирани специалисти от средната класа — лекари, чиновници, началници на по-ниски нива, които живеят в предградията.

— Бунтът на средната класа срещу едрия бизнес?

— Не знам. Но ако тази тенденция се запази, това ще доведе до значителна промяна в аудиторията. Преди две седмици имахме събрание и взехме решение да започнем да публикуваме нов тип материали във вестника; искам да има повече статии, засягащи синдикални въпроси, най-вече свързани с TCO[92], и други текстове с подобна насоченост. А освен това и повече разследващи репортажи, например по въпросите на жените.

— Само внимавай да не промениш вестника твърде много — рече Микаел. — След като имаме нови абонати, това означава, че на тях вероятно им харесва какво публикуваме в момента.

Сесилия Вангер бе поканила дори Хенрик Вангер на вечерята, вероятно за да намали риска от неприятни теми на разговор. Нагости ги с яхния от дивечово месо и червено вино. През по-голямата част от вечерта Ерика и Хенрик дискутираха развитието на „Милениум“ и новите абонати, но разговорът постепенно пое в друга посока. Изведнъж Ерика се обърна към Микаел и го попита как върви работата му.

— Възнамерявам да съм готов с черновата на фамилната хроника след около месец и да я дам на Хенрик.

— Тази хроника ще бъде в духа на семейство Адамс[93] — усмихна се Сесилия.

— Тази обаче има и историческо значение — рече Микаел.

Сесилия хвърли поглед на Хенрик Вангер.

— Микаел, Хенрик всъщност не се интересува от фамилната хроника. Той иска да разрешиш загадката с изчезването на Хариет.

Микаел не каза нищо. От момента, в който започнаха да се срещат, той бе говорил съвсем открито със Сесилия за Хариет. Тя вече се беше досетила, че това бе истинската му задача, макар и той да не й го бе споменавал открито. За сметка на това обаче той не бе казал на Хенрик, че са обсъждали въпроса. Хенрик сбърчи леко гъстите си вежди. Ерика мълчеше.

— Ама моля ти се — обърна се Сесилия към Хенрик. — Не съм чак толкова глупава. Не знам точно какво сте се договаряли с Микаел, но престоят му тук, в Хедебю, е свързан с Хариет. Нали?

Хенрик кимна и хвърли поглед на Микаел.

— Казах ти, че е умна.

След това се обърна към Ерика.

— Предполагам, Микаел ти е обяснил с какво се занимава тук?

Тя кимна.

— Предполагам също така, че го смяташ за пълно безумие. Не, няма нужда да отговаряш. Много добре знам, че всичко това е пълна лудост. Но трябва да разбера истината.

— Нямам мнение по въпроса — отвърна Ерика дипломатично.

— Естествено, че имаш.

Той се обърна към Микаел.

— Скоро ще измине половин година, откакто те назначих на работа. Попадна ли на нещо, което сме пропуснали?

Микаел избегна погледа на Хенрик. Веднага се сети за странното чувство, което го бе обзело през онази нощ, докато разглеждаше фотоалбума. То не му даваше покой и на следващия ден, но не беше намерил време да седне и отново да разтвори албума. Не бе сигурен дали си въобразява, но му се струваше, че беше попаднал на нещо. В ума му се бе зародила някаква много важна мисъл, която обаче все още не бе изкристализирала. Накрая той погледна Хенрик Вангер и поклати глава.

— Нищичко.

Старецът внезапно се загледа внимателно в него със зорки очи. Той не коментира отговора на Микаел, а накрая кимна.

— Не знам за вас, младежи, но на мен ми е време да се прибирам. Благодаря за вечерята, Сесилия. Лека нощ, Ерика. Обади ми се утре, преди да си тръгнеш.

Когато Хенрик Вангер затвори външната врата, в стаята настъпи тишина. Сесилия бе тази, която я наруши.

— Микаел, какво означаваше това?

— Че Хенрик Вангер усеща реакциите на хората с чувствителността на сеизмограф. Вчера вечерта, когато ти дойде у дома, аз разглеждах фотоалбума.

— Да, и?

— Видях нещо. Не зная какво и къде. Но през ума ми пробягна бегла мисъл, която обаче не успях да уловя.

— Каква?

— Не знам, това е всичко. После дойде ти и аз… хмм… си намерих по-забавни неща, за които да мисля.

Сесилия се изчерви. Тя избегна погледа на Ерика и отиде в кухнята под предлог, че ще свари кафе.

Бе слънчев и топъл майски ден. Доста се бе раззеленило и Микаел се хвана да си тананика „И ето че настъпи цветният сезон“[94].

Ерика прекара нощта в стаята за гости на Хенрик. След вечеря Микаел бе попитал Сесилия дали иска компания. Тя му бе отговорила, че има доста работа по конференциите за оценителната система, че е уморена и мисли да си ляга. Ерика целуна Микаел по бузата и напусна остров Хедебю в понеделник рано сутринта.

Когато Микаел влезе в затвора в средата на март, земята все още бе покрита с дебел слой сняг. Сега обаче брезите се бяха разлистили, а тревата около къщата му бе буйна и гъста. За първи път му се удаваше възможност да разгледа целия остров Хедебю. Към осем часа отиде до дома на Ана от другата страна на улицата и я помоли за термос. Поговори набързо с Хенрик, който току-що бе станал от сън, и получи картата на острова, която сам бе направил. Искаше да разгледа по-обстойно къщата на Готфрид, която се споменаваше индиректно на няколко пъти в разследването, защото Хариет бе прекарала известно време там. Хенрик му обясни, че къщата е собственост на Мартин Вангер, но почти не била използвана през годините. Най-много някой роднина да я наемел от време на време.

Микаел успя да хване Мартин Вангер точно преди той да тръгне на работа към Хедестад. Обясни му защо го търси и го помоли за ключа. Мартин го наблюдаваше с весела усмивка.

— Предполагам, че семейната хроника е стигнала до главата за Хариет.

— Просто искам да огледам наоколо…

Мартин Вангер го помоли да изчака и веднага се върна с ключа.

— Нямаш нищо против, нали?

— Що се отнася до мен, можеш дори да се нанесеш там, ако искаш. Като се изключи фактът, че се намира от другата страна на острова, тя е доста по-приветливо място от къщата, в която живееш в момента.

Микаел свари кафе и си направи няколко сандвича. Преди да тръгне, напълни една бутилка с вода, прибра храната, която бе приготвил за из път, в раницата си и я метна през рамо. Пое по една тясна пообрасла пътека, която криволичеше край брега от северната страна на острова. Къщата на Готфрид се намираше на малко възвишение на около два километра от селото, така че той успя да измине разстоянието само за половин час спокойно ходене.

Мартин Вангер имаше право. Когато Микаел излезе от завоя на криволичещия път, пред очите му се разкри богата на растителност местност, стигаща до самата вода. Гледката бе прекрасна — виждаше се устието на река Хедеелвен, отляво погледът стигаше до пристанището за частни лодки, а отдясно — до индустриалното пристанище.

Той се учуди, че къщата на Готфрид стоеше празна. Тя бе непретенциозна, скована от лакирани в черно греди, с керемиден покрив и зелени рамки на прозорците, а пред външната врата имаше малка слънчева веранда. Бе очевидно обаче, че поддръжката на двора и на къщата бе занемарена от доста време. Боята по рамките на вратите и прозорците бе започнала да се лющи, а моравата край къщата бе обрасла с еднометрови храсти. Щеше да отнеме поне един ден площта да се разчисти с помощта на коса и трион.

Микаел отключи вратата и отвори отвътре капаците на прозорците. За скелет на къщата явно бе използвана стара плевня с площ около трийсет и пет квадратни метра. Бе облицована с дърво и се състоеше от една-единствена стая с големи прозорци от двете страни на входната врата, които гледаха към водата. В дъното на стаята имаше вътрешна стълба, която водеше до горния полуетаж. Там бе разположена спалнята. Под стълбата имаше малка ниша с газова печка и шкаф с мивка. Мебелировката бе скромна. На дългата стена отляво на вратата имаше закрепена за стената пейка и изтъркано бюро, над което висеше етажерка от тик. Малко по-навътре имаше и три гардероба. Отдясно на вратата бе разположена кръгла маса с пет дървени стола, а по средата на стената имаше камина.

В къщата не бе прокарано електричество, вместо това се използваха газени лампи. На един от прозорците стоеше стар транзистор „Грундиг“. Антената му бе счупена. Микаел натисна копчето за включване, но батериите бяха изтощени.

Микаел се качи по тясната стълба и огледа втория етаж. Там имаше двойно легло с гол матрак, едно нощно шкафче и скрин.

Микаел се порови из къщата известно време. В скрина имаше само няколко кърпи за ръце и чаршафи, които миришеха на мухъл. В гардероба откри старо работно облекло, чифт изтъркани маратонки и газова печка. В чекмеджетата на бюрото имаше листове хартия, моливи, неизползван скицник, тесте карти за игра и няколко книгоразделители. Кухненският шкаф съдържаше порцеланови съдове за хранене, чаши за кафе, стъклени чаши, свещи и няколко забравени пакета със сол, чай и други подобни. Приборите за хранене бяха прибрани в една кутия в кухнята.

Единствените вещи, които имаха интелектуална стойност, откри на библиотечката над бюрото. Микаел донесе един от кухненските столове и се качи на него, за да разгледа съдържанието по рафтовете. На най-долната полица имаше стари броеве на списанията „Се“, „Рекордмагасинет“, „Тидсфьордрив“ и „Лектюр“[95] от края на петдесетте и началото на шейсетте години. Освен тях откри „Билдшурнален“[96] от 1965 и 1966, „Мит Лифс Новел“[97] и няколко комикса „91“[98], „Фантом“ и „Романтика“. Микаел отвори един брой на „Лектюр“ от 1964 година и откри, че момичето на броя имаше доста невинно излъчване.

На рафтовете бяха подредени и около петдесет книжни издания. Около половината от тях бяха детективски романи от серията „Манхатън“ на издателство „Валстрьом“, сред които: „Няма милост за теб“ на Мики Спилейн[99] с класическата корица на Бертил Хегланд, около шест книги от серията „Кити“, няколко от „Прословутите пет романа“ на Инид Блайтън[100] и романът „Мистерията в метрото“ от серията „Детективите близнаци“ на Сивар Алрюд[101]. По устните на Микаел се разля усмивка — книгите му бяха познати. Три книги на Астрид Линдгрен — „Ние, децата от Булербюн“, „Кале Блумквист и Расмус“ и „Пипи Дългото чорапче“. На най-горната полица имаше една книга за късовълновото радио, две по астрономия, една за птици и една със заглавието „Империята на злото“, която разказваше за Съветския съюз. Също там Микаел откри книга за „Зимната война“, Катехизиса на Лутер, сборник с псалми и Библията.

Микаел отвори Библията и прочете надписа на вътрешната страна на корицата: „Хариет Вангер, 12/5/1963“. Бе подаръкът й след получаването на първо причастие. Той я постави обратно на етажерката с мрачно изражение на лицето.

Точно зад къщата имаше барака за дърва и инструменти, в която откри коса, вила, чук и кашон с всевъзможни пирони, длета, трион и други пособия. Външната тоалетна се намираше на около двайсет метра навътре в гората в източна посока. Микаел огледа околностите набързо и отново се върна в къщата. Извади един стол, настани се на верандата и си наля кафе от термоса. Запали цигара и през стъблата на младите дръвчета се загледа към залива на Хедестад.

Къщата на Готфрид бе значително по-скромна от очакваното. Значи това бе мястото, където бащата на Хариет и Мартин се бе оттеглил, след като бракът му с Изабел бе започнал да куца в края на петдесетте години. Тук бе живял и запивал. А малко по-надолу, край кея, се бе удавил пиян. Къщата вероятно беше приятно място за пребиваване през лятото, но с падането на температурите към нулата вътре сигурно бе кучешки студ. От разказа на Хенрик ставаше ясно, че Готфрид бе продължил да ходи на работа в концерна „Вангер“, с изключение на периодите, в които се отдавал на пиянство, до 1964 година. Фактът, че той беше живял в къщата при тези условия почти постоянно, но въпреки това бе успявал да се яви на работното си място избръснат, чист и облечен със сако и вратовръзка, говореха за известна дисциплинираност.

Хариет Вангер също бе пребивавала в къщата толкова често, че това бе едно от първите места, на които я бяха потърсили след изчезването й. Хенрик му беше разказал, че Хариет се отбивала тук доста често през последната година от живота си. Вероятно за да остане на спокойствие през почивните дни и ваканциите. Лятото, преди да изчезне, живяла в къщата три месеца, макар и да ходела до селото всеки ден. Именно тук й бе гостувала в продължение на шест седмици приятелката й Анита Вангер, сестрата на Сесилия Вангер.

Какво бе правила на това усамотено място? Списанията „Мит Ливс Новел“ и „Романс“ и няколкото книги от серията „Кити“ представляваха ясен знак. Може бе скицникът също бе неин. Тук обаче бе открил и Библията й.

Може би бе искала да е по-близо до мъртвия си баща — да се отдаде на скръбта си? Дали обяснението беше толкова просто? Или пък се криеше в страстта й към религията? Къщата беше гола и аскетична, да не би да се бе преструвала, че живее в манастир?

Микаел тръгна по плажа в посока югоизток, но множеството цепнатини в скалите и избуялата хвойна правеха терена почти непроходим. Той се върна до къщата и продължи още малко надолу по пътя към Хедебю. Според картата тук трябваше да има пътека, която водеше през гората до така наречената Крепост. Тя бе така обрасла, че му отне двайсет минути да я открие. „Крепостта“ се състоеше от изоставените съоръжения, които бреговата охрана бе издигнала тук по време на Втората световна война. Бетонни бункери с окопи, разположени около командния център. Всичко бе обрасло с храсталаци.

Микаел продължи надолу по пътеката и се озова до една къща-лодка, оставена на поляна до водата. До нея откри останките на лодка „Першон“. После отново се върна до Крепостта и пое по друга пътека, която го отведе до ограда — бе стигнал до задния двор на чифлика „Йостергорд“.

Той продължи напред по криволичещата през гората пътека, която донякъде вървеше успоредно с полето до „Йостергорд“. Пътеката беше труднопроходима. Освен това бе пресечена на няколко места от блатиста почва, която той бе принуден да заобикаля. Накрая стигна до блато и плевня. Доколкото можеше да види, пътеката свършваше тук. Микаел обаче се намираше само на стотина метра от пътя за „Йостергорд“.

От другата страна се издигаше възвишението Сьодерберг. Микаел пое нагоре по стръмния склон, чиито последни метри трябваше да преодолее буквално с катерене. Сьодерберг свършваше при една почти отвесна скала над водата. Микаел пое по билото му към Хедебю. Спря се в покрайнините на селото, за да се наслади на изгледа към старото рибарско пристанище, църквата и собствения си дом. Седна на един камък и си наля последната глътка поизстинало кафе.

Той нямаше ни най-малка идея какво търси в Хедебю, но изгледът му харесваше.

Сесилия Вангер странеше от него и Микаел не искаше да й досажда. След като измина една седмица обаче, той отиде до тях и почука на вратата. Тя го пусна и сложи кафе.

— Сигурно мислиш, че съм съвсем побъркана, една петдесет и шест годишна уважавана учителка, която се държи като тийнейджър.

— Сесилия, ти си възрастен човек и имаш право да правиш каквото си поискаш.

— Знам. Точно затова реших, че е най-добре да не се виждаме повече. Не мога така…

— Не ми дължиш обяснение. Но се надявам, че ще останем приятели.

— С удоволствие. Но не мога да имам връзка с теб. Никога не съм била особено добра в тези неща. Мисля, че искам да остана на спокойствие известно време.

Глава 16

Неделя, 1 юни — вторник, 10 юни

След шест месеца безплодно търсене случаят „Хариет Вангер“ получи неочакван обрат, когато Микаел успя да открие три съвсем нови парченца от пъзела само за няколко дни през първата седмица на юни. Две от тях намери съвсем сам, а за третото получи малко помощ.

След като Ерика си замина, той бе отворил отново фотоалбума и бе разглеждал внимателно всяка снимка в продължение на няколко часа, като се опитваше да разбере на какво беше реагирал предишния път. Накрая бе оставил всичко настрана и бе продължил с работата си по фамилната хроника.

Няколко дни след началото на юни Микаел отиде до Хедестад. Той седеше в автобуса и си мислеше за нещо съвсем друго, когато машината сви по улица „Йернвегсгатан“ и той изведнъж получи прозрение — мисълта, която се бе загнездила дълбоко в съзнанието му и не му даваше покой, най-накрая изкристализира. Просветна му изведнъж, като гръм от ясно небе. Той остана така поразен, че продължи да се вози чак до крайната спирка при гарата, след което веднага се върна в Хедебю, за да провери дали бе прав.

Ставаше въпрос за най-първата снимка в албума.

Последната фотография на Хариет Вангер бе направена в съдбовния ден на улица „Йернвегсгатан“ в Хедестад, когато тя бе присъствала на парада по случай Деня на детето.

Снимката се открояваше ярко от всички останали в албума. Тя бе попаднала там, защото бе направена в същия ден, но бе единствената от около сто и осемдесетте фотографии в този албум, която не изобразяваше злополуката на моста. Всеки път, когато Микаел и (както той самият предполагаше) всички останали бяха разгръщали албума, вниманието им е било насочено главно към лицата и детайлите от фотографиите на моста. В тази от провелия се в Хедестад парад по случай Деня на детето нямаше нищо драматично. Тя бе снимана няколко часа преди злополуката.

Хенрик Вангер вероятно я бе разглеждал хиляди пъти, осъзнавайки с болка, че никога няма да види Хариет отново. Сигурно се бе ядосвал, че фотографът бе снимал от толкова далеч, че тя бе просто едно лице сред морето от хора.

Но не това бе привлякло вниманието на Микаел.

Снимката бе направена от другата страна на улицата, вероятно от някой от прозорците на втория етаж. Обективът с широк ъгъл бе уловил предницата на един камион. На платформата му имаше жени, облечени с блестящи бански костюми и шалвари, които хвърляха бонбони към публиката. Пред камиона подскачаха трима клоуни.

Хариет стоеше най-отпред в тълпата на тротоара. До нея бяха съучениците й, заобиколени от поне още сто жители на Хедестад.

Именно това бе забелязал Микаел съвсем несъзнателно, а откритието му беше изкристализирало точно когато автобусът премина по улицата, изобразена на снимката.

Всички в публиката се държаха по обичайния за такива събития начин. Зрителите винаги следят с поглед топката по време на тенис мач или шайбата в хокейна среща. Хората, застанали в най-левия ъгъл, наблюдаваха клоуните, които се намираха точно пред тях. Тези, които бяха по-близо до камиона, бяха насочили вниманието си към платформата с разголените момичета. Лицата им бяха весели. Децата сочеха с пръст. Някои се смееха. Други просто изглеждаха щастливи.

Всички, с изключение на един.

Хариет Вангер гледаше встрани. Тримата й съученици и заобикалящите ги хора наблюдаваха клоуните. Лицето на Хариет обаче бе обърнато на трийсет или трийсет и пет градуса надясно. Тя се бе втренчила в нещо от другата страна на улицата, което обаче не беше попаднало в обектива.

Микаел извади лупата си и се опита да различи детайлите. Снимката бе направена от доста голямо разстояние, за да може да е напълно сигурен, но лицето на Хариет, за разлика от лицата на околните, бе напълно сковано. Устните й бяха съвсем присвити. Очите й бяха широко отворени, а ръцете — отпуснати от двете страни на тялото й.

Тя изглеждаше уплашена. Уплашена или ядосана.

Микаел извади снимката от албума, пъхна я в един прозрачен плик и се качи на следващия автобус за Хедестад. Слезе на улица „Йернвегсгатан“ и застана на мястото, откъдето най-вероятно бе снимал фотографът. Намираше се точно в края на така наречения център на Хедестад. Стоеше пред двуетажна дървена постройка, в която се помещаваха един магазин за видеофилми и един — за мъжка мода с името „Сундстрьомс хермоде“. От табелата над вратата му ставаше ясно, че бе основан през 1932 година. Микаел влезе вътре и мигом установи, че той се простира на два етажа; до втория водеше вита стълба.

В края на стълбата имаше два прозореца, които гледаха към улицата. Именно там бе стоял фотографът.

— С какво мога да помогна? — попита възрастният продавач, когато Микаел извади прозрачния плик със снимката. В бутика нямаше почти никакви хора.

— Всъщност аз искам да видя откъде е направена тази снимка. Имате ли нещо против да отворя прозореца за малко?

Той получи позволение и застана там, като държеше снимката пред себе си. Можеше да види къде точно бе стояла Хариет Вангер. Една от дървените постройки зад момичето вече не съществуваше, а на мястото й се издигаше правоъгълна тухлена сграда. Във втората, която бе оцеляла, през 1966 година се бе помещавал книжарски магазин; сега там имаше магазин за здравословни храни и солариум. Микаел затвори прозореца, благодари и се извини за безпокойството.

След това излезе на улицата и застана на мястото, където бе стояла Хариет. Можеше да определи точното й местоположение спрямо прозорците на магазина за дрехи и вратата на солариума, които му служеха като ориентир. Той обърна глава и погледна в същата посока като Хариет. Доколкото можеше да прецени, тя бе гледала към ъгъла на постройката, в която се намираше магазинът за мъжка мода. Той не бе нищо особено, един съвсем обикновен ъгъл на къща. Покрай него минаваше улица, чийто край се губеше сред къщите. Какво си видяла там, Хариет?

Микаел пъхна снимката в чантата си и тръгна към жп гарата, седна на една от външните маси в едно кафене и си поръча кафе лате. Изведнъж се развълнува.

На английски го наричаха new evidence[102], което имаше съвсем различно значение от шведското „нов доказателствен материал“. Внезапно бе видял нещо съвсем ново. Никой друг не го бе забелязал по време на разследването, което тъпчеше на едно и също място през последните трийсет и седем години.

Единственият проблем бе, че той не беше сигурен дали откритието му имаше някаква стойност и ако да — то каква. Въпреки това обаче усещаше, че то бе значимо.

В деня на изчезването на Хариет се бяха случили няколко драматични събития. В Хедестад имало празник, по улиците били излезли няколко хиляди души — и млади, и стари. На остров Хедебю е трябвало да се състои годишната среща на семейство Вангер. Дори само тези две събития представлявали рязко отклонение от обикновения делничен живот тук. На всичкото отгоре бе станала и катастрофата на моста. Тя бе засенчила всичко останало.

Криминален инспектор Морел, Хенрик Вангер и всички останали разследващи случая с изчезването на Хариет бяха насочили цялото си внимание към събитията на остров Хедебю. Морел дори бе записал, че не може да се освободи от подозрението, че злополуката на моста и изчезването на Хариет са свързани. Микаел изведнъж осъзна, че той грешеше.

Драматичният низ от събития не водеше началото си от остров Хедебю. Всичко бе започнало няколко часа по-рано в Хедестад. Хариет Вангер бе видяла някого или нещо, което я бе уплашило и принудило да отиде при Хенрик Вангер веднага, след като се бе прибрала. За жалост той обаче не бе намерил време да разговаря с нея. След това се бе случила катастрофата на моста, а малко по-късно убиецът я бе нападнал.

Микаел направи кратка пауза. За първи път той напълно осъзнато бе формулирал предположението, че Хариет е била убита. Поколеба се за миг, но после осъзна, че бе започнал да споделя убеждението на Хенрик. Хариет бе мъртва, а той преследваше убиец.

Микаел отново се съсредоточи върху разследването. Само една нищожна част от всичките хиляда страници описваше часовете в Хедестад. Хариет е била в компанията на три съученички, които поотделно бяха разпитани. Бяха се срещнали в девет сутринта край гарата. Едно от момичетата искало да си купи дънки и приятелките й й правели компания. Бяха пили кафе в ресторанта на магазина на ЕПА[103], след което се бяха отправили към игрището и се бяха разхождали край въртележките и павилионите с подаръци[104]. Там бяха срещнали и други свои съученици. След дванайсет се бяха запътили към центъра, за да присъстват на парада по случай Деня на детето. Малко след два Хариет изведнъж бе казала, че трябва да се прибира. Бяха се разделили при една автобусна спирка до улица „Йернвегсгатан“.

Никоя от приятелките й не бе забелязала нищо странно. Една от тях бе Ингер Стенберг — момичето, което бе описало промяната в поведението на Хариет Вангер през последната години с думите, че се е затворила в себе си.

Според думите й Хариет, както обикновено, бе мълчала през по-голямата част от деня и просто бе следвала останалите.

Криминален инспектор Морел беше разпитал всички хора, които бяха срещнали Хариет през деня. Дори и тези, с които просто се бе поздравила по време на парада. Снимката й бе публикувана в местните вестници, тъй като тя беше обявена за издирване след изчезването си. Доста от жителите на Хедестад се бяха свързали с полицията, водени от убеждението, че я бяха видели през деня, но никой не бе забелязал нищо странно.

Микаел посвети вечерта на размисъл как да продължи разследването си с оглед на това неочаквано разкритие. Сутринта на следващия ден той се качи до дома на Хенрик Вангер и го завари да закусва.

— Ти ми спомена, че семейство Вангер все още притежава акции на вестник „Хедестадс курирен“.

— Така е.

— Искам да получа достъп до снимковия архив на вестника. От 1966 година.

Хенрик Вангер постави на масата чаша с мляко и избърса горната си устна.

— Микаел, какво си открил?

Той погледна стареца право в очите.

— Нищо конкретно. Но ми се струва, че може да сме объркали хронологичния ред на събитията от онзи ден.

Показа му снимката и му разкри изводите си. Хенрик Вангер остана мълчалив доста дълго.

— Ако съм прав, трябва да съсредоточим вниманието си върху случилото се в Хедестад през онзи ден, не само върху събитията от острова — рече Микаел. — Не знам точно какви действия бихме могли да предприемем след толкова много години, но предполагам, че по време на парада са направени много непубликувани снимки. Именно тях искам да разгледам.

Хенрик Вангер използва стенния телефон в кухнята, за да позвъни на Мартин Вангер. Обясни му проблема и попита кой бе техническият редактор в „Куриерн“ в момента. Точният човек бе открит след десет минути и те получиха разрешение за достъп до архива.

Техническият редактор на „Хедестадс курирен“ се казваше Маделен Блумберг, за по-кратко Мая. Тя бе на около шейсет години. За цялата си кариера като журналист Микаел не бе срещал друга жена, която да заема този пост. В неговия бранш се смяташе, че фотографската професия бе изключително мъжка.

Бе събота и редакцията беше празна. Оказа се обаче, че Мая Блумберг живее само на пет минути пеша от сградата, в която се помещаваше вестникът, и посрещна Микаел на вратата. Тя бе работила за „Хедестадс курирен“ през по-голямата част от живота си. Беше започнала като коректор през 1964 година, след това дълги години бе работила в тъмната стаичка за проявяване на филми. От време на време я използваха и като резервен фотограф, когато всички останали бяха заети. Постепенно се бе издигнала до поста на редактор, а след пенсионирането на предишния технически редактор беше оглавила и фотографския отдел. Това обаче не бе кой знае колко значим пост, като се има предвид, че въпросният отдел се бе слял преди десет години с този по рекламата и се състоеше едва от шест души, които работеха на ротационен принцип.

Микаел попита как е организиран архивът със снимките.

— Честно казано, той е доста разбъркан. След като цифровата фотография се наложи и закупихме компютри, започнахме да прехвърляме архива на компактдискове. В редакцията работи един стажант, който в момента сканира старите по-важни снимки, но един съвсем малък процент от фотографиите от архива са снабдени с индекс. Останалата част са сортирани по дати в класьори за негативи, които се съхраняват тук, в редакцията или в специалното помещение на тавана.

— Интересуват ме най-вече снимките, направени по време на парада по случай Деня на детето през 1966 година, както и всички от въпросната седмица.

Мая Блумберг погледна изпитателно Микаел.

— Тоест седмицата, в която изчезна Хариет Вангер.

— Значи знаете за това?

— Човек не може да е работил цял живот във вестник „Хедестадс курирен“ и да не го знае. Когато Мартин Вангер ми позвъни рано сутринта през свободния ми ден, си направих някои заключения. Аз четях коректурите на публикуваните през 1966 година статии по случая. Защо се ровите в тази история? Да не би да има ново развитие?

Очевидно Мая Блумберг притежаваше и новинарски нюх. Микаел се усмихна леко и поклати глава, след което я запозна с официалната версия за работата си.

— Не и се съмнявам, че някога ще получим отговор на въпроса какво й се е случило. Всъщност пиша автобиографията на Хенрик Вангер, но това е един вид тайна. Историята на изчезналата Хариет е необикновена и не може да бъде изпусната. Трябват ми снимки на Хариет и на съучениците й, които биха могли да хвърлят светлина върху въпросния ден.

Мая Блумберг го гледаше недоверчиво, но обяснението му звучеше достоверно и тя нямаше основание да се съмнява в думите му.

Един фотограф, работещ за вестник, използва между два и десет филма дневно. По време на важни събития би могъл да заснеме двойно повече. Всяка ролка съдържа трийсет и шест пози; следователно е съвсем обичайно един вестник да се сдобие с около триста снимки дневно, от които обаче се публикуват само няколко. Всяка добре организирана редакция нарязва ролките на отрязъци от по шест пози и прибира негативите в специални джобове. Една ролка заема около страница в класьора за негативи. За година се запълват между двайсет и трийсет папки, чието съдържание обикновено няма комерсиална стойност, и те не намират място по полиците в самата редакция. За сметка на това обаче всеки фотограф и колегите му от фотографския отдел са твърдо убедени, че снимките представляват безценен исторически документ, и старателно съхраняват всички до една.

„Хедестадс курирен“ бе основан през 1922, а фотографският отдел — през 1937 година. Складът на тавана съдържаше около хиляда и двеста папки със снимки, сортирани по дати. Направените през септември 1966 година фотографии бяха събрани в четири евтини картонени папки.

— Как ще е най-добре? — попита Микаел. — Имам нужда от светлинна маса и възможност да проявя всичко, което представлява интерес.

— Вече нямаме тъмна стаичка. Всичко се сканира. Знаеш ли как да работиш със скенер за негатив?

— Да, работил съм със снимки, а и притежавам такъв скенер „Агфа“. Използвам и Photoshop.

— Тогава използваш същото оборудване като нашето.

Мая Блумберг разведе набързо Микаел из малката редакция, настани го до една светлинна маса и включи компютъра и скенера. Показа му още и къде се намира стаята за отдих с автомата за кафе. Разбраха се Микаел да работи сам. Преди да си тръгне обаче, трябваше да се обади на Мая Блумберг, за да заключи редакцията и да активира алармената система. И така тя си тръгна, като жизнерадостно му пожела „Приятно прекарване“.

На Микаел му отне четири часа да прегледа папките. През онзи период „Хедестадс курирен“ бе разполагал с двама фотографи. На работа този ден бил Кърт Нюлунд, когото Микаел всъщност познаваше отпреди. През 1966 година той е бил на около двайсет. По-късно се бе преместил в Стокхолм и беше придобил известност като професионален фотограф. Работеше както на свободна практика, така и за фотографската агенция „Пресенс билд“ в Мариеберг. Пътищата им се бяха пресичали на няколко пъти през деветдесетте години на миналия век, когато „Милениум“ бе купил снимки от „Пресенс билд“. Микаел си го спомняше като слаб и оплешивяващ мъж. Кърт Нюлунд бе използвал сравнително по-качествен филм за дневна светлина, предпочитан от много фотографи.

Микаел извади страниците със снимките на Нюлунд и ги подреди на светлинната маса, след което с помощта на лупа внимателно разгледа всеки негатив поотделно. Въпреки това обаче тази дейност бе един вид изкуство и изискваше определена рутина, която Микаел за жалост не притежаваше. Той осъзна, че за да може да прецени дали фотографиите притежават ценна за него информация, трябва да ги сканира и да ги разгледа на компютъра. Щеше да му отнеме доста време. Затова първо се зае да отдели тези негативи, където предполагаше, че може да открие нещо интересно.

Започна със снимките от моста. Микаел констатира, че папката на Хенрик Вангер със сто и осемдесет фотоса бе непълна; човекът, който ги беше проявил, вероятно самият Нюлунд, съзнателно бе изпуснал трийсет снимки, които бяха размазани или с толкова лошо качество, че не ставаха за публикуване.

Микаел разкачи скенера „Агфа“ от редакционния компютър и го включи към собствения си лаптоп. Отне му два часа да сканира сортираните снимки.

Една от тях веднага привлече вниманието му. Някъде между 15,10 и 15,15, точно по времето, когато изчезва Хариет, някой бе отворил прозореца на нейната стая. Хенрик Вангер напразно се беше опитвал да разбере кой бе това. Сега обаче, съвсем ненадейно, на екрана пред Микаел имаше снимка, която трябва да бе направена в момента на отваряне на прозореца. Той можеше да види очертанията на тялото на въпросния човек и лицето му, но те бяха размазани и неясни. Той реши, че ще остави анализа на снимката за по-късно, след като качи всички останали.

През следващите часове Микаел изучаваше фотографиите от Деня на детето. Кърт Нюлунд бе изснимал шест филма, около двеста снимки общо. Те представляваха безкраен поток от деца с балони, възрастни, пълни с хора улици, продавачи на хотдог, самия парад, сценичната изява на някакъв местен артист и раздаването на награди.

Накрая Микаел реши да сканира всички негативи. След шест часа разполагаше с папка с деветдесет снимки. Щеше да му се наложи още веднъж да се върне в „Хедестадс курирен“.

Към девет вечерта позвъни на Мая Блумберг, благодари й и се прибра на остров Хедебю.

Върна се в редакцията в девет часа сутринта в неделя. Когато Мая Блумберг му отключи, той видя, че тя все още беше празна. Бе пропуснал, че хората отбелязват Петдесетница и новият брой на вестника щеше да излезе чак във вторник. Той се настани на същата работна маса като предния ден и посвети целия ден на сканиране. В шест часа вечерта му оставаха още около четирийсет снимки от Деня на детето. Микаел бе разгледал внимателно негативите им и беше преценил, че фотографии в близък план на сладки детски личица или на въпросния артист няма да му свършат никаква работа. Той бе сканирал пълните с хора улици и тълпата.

Микаел използва втория ден на Петдесетница, за да разгледа новия снимков материал. Направи две открития. Първото го озадачи, а второто накара сърцето му да затупти по-бързо.

Първото откритие се отнасяше до лицето на прозореца в стаята на Хариет Вангер. Снимката беше леко неясна и затова не бе намерила място в албума на Хенрик Вангер. Фотографът бе стоял на хълма до църквата с насочен към моста обектив. На заден план се виждаха сградите. Микаел отряза снимката, така че от нея остана само интересуващият го прозорец. След това започна да експериментира с него в опит да подобри контраста и да постигне по-голяма яснота и не спря, докато не подобри максимално качеството на снимката.

Резултатът бе зърнеста снимка със сведена до минимум сива скала, която изобразяваше правоъгълен прозорец, перде, част от ръка и отрязано наполовина размазано лице малко по-навътре в стаята.

Той констатира, че то не принадлежеше на Хариет Вангер, която имаше гарвановочерна коса, а на персона със значително по-светъл цвят на косата.

Освен това различи малко по-тъмни петна на мястото на очите, носа и устата, но бе невъзможно да получи по-ясни черти на лицето. За сметка на това обаче беше убеден, че вижда жена; по-светлата линия до лицето стигаше до раменете — по косата си личеше, че там стоеше дама. Той забеляза също така, че въпросното лице носеше светли дрехи.

Микаел определи ръста на жената спрямо прозореца; тя бе висока около сто и седемдесет сантиметра.

Той разгледа отново снимките на автомобилната злополука и откри едно лице, което пасваше на направеното по-горе описание — двайсетгодишната Сесилия Вангер.

Кърт Нюлунд бе направил общо осемнайсет снимки от прозореца на втория етаж на бутика за мъжка мода „Сундстрьомс хермоде“. Хариет Вангер се виждаше на седемнайсет от тях.

Хариет и съучениците й бяха пристигнали на улица „Йернвегсгатан“ точно когато Кърт Нюлунд бе започнал да снима. Микаел прецени, че фотографиите бяха направени в интервал от пет минути. Първата от тях изобразяваше Хариет и приятелите й, които вървяха надолу по улицата и точно влизаха в обхвата на обектива. Те стояха неподвижно и наблюдаваха парада на снимки с номера от две до седем. След това се бяха преместили около шест метра по-надолу по улицата. На най-последната, която вероятно бе направена малко по-късно, групичката вече я нямаше.

Микаел подреди няколко снимки една след друга, изряза ги, така че на тях остана само Хариет Вангер от кръста нагоре, и се опита да подобри контраста колкото може повече. Той постави снимките в отделна папка в компютъра и отвори програмата за графично конвертиране Graphic Converter и натисна бутона за показване на снимки. Резултатът бе насечен ням филм, в който всеки кадър се сменяше след две секунди.

Хариет пристига, снимка в профил. Хариет се спира и гледа надолу по улицата. Хариет обръща лице към улицата. Хариет отваря уста, за да каже нещо на приятелката си. Хариет се смее. Хариет докосва ухото си с лявата ръка. Хариет се усмихва. По лицето на Хариет внезапно се изписва изумление. В този момент лицето й е под ъгъл от двайсет градуса вляво от камерата. Хариет отваря широко очи и усмивката й изчезва. Устните й се изпъват в тънка линия. Погледът й се фокусира върху нещо. По лицето й е изписано… какво? Тъга, шок, гняв? Хариет свежда поглед. Хариет я няма.

Микаел пусна поредицата няколко пъти.

Тя потвърждаваше съвсем ясно теорията му. Нещо се бе случило на улица „Йернвегсгатан“ в Хедестад. Бе очевидно.

Тя вижда някого — някого — от другата страна на улицата. Шокирана е. По-късно отива при Хенрик Вангер, за да поговори насаме с него, но така и не успява. След това изчезва безследно.

Нещо се бе случило през този ден. Но снимките не обясняваха какво.

Микаел си свари кафе в два часа през нощта във вторник и си направи сандвич, който изяде на кухненската пейка. Бе едновременно развълнуван и обезкуражен. Противно на всичките си очаквания, той бе открил нов доказателствен материал. Проблемът бе, че този материал хвърляше нова светлина върху веригата от събития, но не го приближаваше нито на милиметър до разрешаването на загадката.

Микаел се замисли дълбоко каква роля бе изиграла Сесилия Вангер в драмата. Хенрик Вангер бе описал безпощадно заниманията на всички заподозрени през въпросния ден и Сесилия Вангер не правеше изключение. През 1966 година тя бе живяла в Упсала, но беше пристигнала в Хедебю два дни преди тази злощастна събота. Бе се настанила в една от стаите за гости в дома на Изабела Вангер. Бе казала, че вероятно е видяла Хариет Вангер рано сутринта, но не била разговаряла с нея. В събота бе отишла до Хедестад по някаква работа. Там не била срещнала Хариет и се върнала на остров Хедебю около един часа, горе-долу по времето, когато Кърт Нюлунд бе започнал да снима на улица „Йернвегсгатан“. След това се беше преоблякла и към два часа бе помогнала да сервират масата за предстоящата вечеря.

Алибито й не бе особено стабилно. Посочените часови граници бяха приблизителни, особено що се отнасяше до времето на завръщането й на острова, но Хенрик Вангер така и не бе открил основания да я подозира в лъжа. Сесилия Вангер бе една от малкото му роднини, които Хенрик Вангер харесваше. Освен това бе любовница на Микаел. Затова му беше трудно да е обективен, най-малко нея от всички можеше да си представи в ролята на убиеца.

А сега една неодобрена за публикуване снимка доказваше, че тя лъже, твърдейки, че никога не бе стъпвала в стаята на Хариет. В главата на Микаел се блъскаха най-различни мисли какво ли можеше да означава това.

А ако си излъгала за това, кой знае колко още неистини си наговорила?

Микаел обобщи какво знаеше за Сесилия. Той я смяташе за доста свит човек, очевидно преследван от миналото си. В резултат на което живееше сама, нямаше сексуален живот и трудно се сближаваше с хората. Държеше ги на дистанция, а когато накрая забрави за всички задръжки и реши да се нахвърли на един мъж, се спря точно на Микаел — непознат, дошъл тук за кратко. Сесилия му бе казала, че иска да спрат да се виждат, защото не може да понесе мисълта, че той ще изчезне един ден от живота й. Микаел предположи, че именно това бе и причината тя да се осмели да започне връзка с него. Тъй като той щеше да остане на острова само през ограничен период от време, тя не се притесняваше, че начинът й на живот щеше да се промени драматично. Микаел въздъхна и реши за момента да остави психологията настрана.

Второто откритие направи късно през нощта. Той бе напълно убеден, че ключът към отговора на загадката се крие във видяното от Хариет на улица „Йернвегсгатан“ в Хедестад. Микаел обаче можеше да го открие само ако изобретеше машина на времето, застанеше зад девойката и надникнеше през рамото й.

В момента, когато тази мисъл пробягна през съзнанието му, той се шляпна с ръка по челото и се втурна към лаптопа си. Отвори неизрязаните снимки от улица „Йернвегсгатан“ и се загледа в тях… ето!

Зад Хариет Вангер, на около метър вдясно, бе застанала млада влюбена двойка. Мъжът носеше раиран пуловер, а жената — светло яке. Тя държеше апарат в ръка. Когато Микаел увеличи снимката, забеляза, че той приличаше на кодак инстаматик[105] с вградена светкавица — евтин фотоапарат, предназначен за непрофесионалисти.

Жената държеше апарата на нивото на брадичката си. След това го бе вдигнала, за да снима клоуните точно в мига, в който изражението на лицето на Хариет се бе променило.

Микаел сравни положението на апарата с посоката, в която гледаше Хариет. Жената бе снимала видяното от Хариет Вангер.

Микаел изведнъж усети, че сърцето му бие лудо. Той се отпусна назад и извади пакета цигари от джоба на ризата си. Някой бе направил снимка. Но как би могъл да идентифицира жената? Как би могъл да се сдобие с тази фотография? Дали тя изобщо бе проявила лентата и ако да — бе ли запазила снимката някъде?

Микаел отвори папката със снимките, които Кърт Нюлунд бе направил на тълпата по време на празника. През следващия един час той увеличи всяка от тях и разгледа внимателно всеки квадратен сантиметър. Откри двойката отново едва на предпоследната. Кърт Нюлунд бе снимал един друг клоун, с балони в ръка, който позираше пред обектива му с не слизаща от устните усмивка. Снимката бе направена до входа на стадиона, където се провеждаше и празникът, вероятно след два часа. След това бяха осведомили Нюлунд за автомобилната катастрофа с камиона и той бе приключил с фотографирането на Деня на детето.

Жената беше почти напълно скрита, но мъжът с раирания пуловер се виждаше ясно в профил. Той държеше ключове в ръка и се бе навел напред, за да отключи вратата на една кола. Фокусът падаше върху клоуна, който стоеше на преден план, и колата бе леко неясна. Регистрационният номер бе отчасти скрит, но започваше с AC3.

През шейсетте години регистрационните номера на колите започваха с буквата на областта. Микаел се бе научил като малък да разпознава откъде идваха. AC означаваше Вестерботен.

След това Микаел забеляза още нещо. На задното стъкло имаше някаква лепенка. Той я увеличи, но текстът се размаза. Микаел изряза лепенката и започна да променя контраста и яснотата й. Отне му известно време. Все още не можеше да разчете текста, но се опита да отгатне по размазаните очертания отделните букви. Доста от тях бяха подвеждащи. О лесно можеше да бъде сбъркано с Д, В — с Е и т.н. След като доста си поигра с лист и химикалка, успя да изключи голям брой възможни букви и получи следния неясен текст:

Микаел втренчи поглед в снимката, докато очите му не се насълзиха. След това отново погледна текста. ДЪРВОДЕЛСКА ФАБРИКА НУРШО. После следваха дребни, невъзможни за разчитане знаци, които обаче вероятно представляваха телефонен номер.

Глава 17

Сряда, 11 юни — събота, 14 юни

За третото парче от пъзела Микаел получи помощ откъдето най-малко очакваше.

Той бе работил със снимките цяла нощ и спа дълбоко до късно следобед. Събуди се с главоболие, взе си душ и отиде до кафенето на Сузане, за да закуси. Бе му трудно да си събере мислите. Той би трябвало да отиде до Хенрик Вангер и да му разкаже за откритията си. Вместо това обаче се отби до дома на Сесилия Вангер и почука на вратата. Искаше да я попита какво бе правила в стаята на Хариет и защо бе излъгала. Никой не му отвори.

Точно си тръгваше, когато чу един глас.

— Курвата ти не си е вкъщи.

Амгъл бе изпълзял от дупката си. Той беше доста висок, почти два метра, но така се бе изгърбил от възрастта, че очите му бяха на нивото на Микаел. Кожата му бе покрита с тъмни петна. Беше облечен с пижама и кафяв халат и се подпираше на бастун. Приличаше на холивудската версия на злобно малко старче.

— Какво каза?

— Казах, че курвата ти не си е вкъщи.

Микаел се приближи толкова близко до Харалд Вангер, че едва не го удари с носа си.

— Говориш за собствената си дъщеря, проклета свиня.

— Не аз се промъквам тук нощем — отвърна Харалд Вангер с беззъбата си усмивка.

От него се носеше неприятна воня. Микаел го заобиколи и продължи надолу, без да се обръща. Отиде у Хенрик Вангер и го намери в кабинета му.

— Току-що срещнах брат ти — рече Микаел със зле прикрит гняв.

— Харалд? Аха, значи се е престрашил да излезе навън. Прави го няколко пъти годишно.

— Аз чуках на вратата на Сесилия, когато той се появи. И каза, цитирам: „Курвата ти я няма вкъщи.“ Край на цитата.

— Типично в негов стил — отвърна Хенрик Вангер спокойно.

— Нарече собствената си дъщеря курва.

— Това продължава вече години наред. Тук се крие и причината да не си говорят.

— Защо?

— Сесилия загуби девствеността си, когато бе на двайсет и една. Случи се в Хедестад след една лятна романтична връзка, година след като Хариет изчезна.

— И?

— Мъжът, когото обичаше, се казваше Петер Самюелсон. Той бе икономист и работеше като асистент в концерна „Вангер“. Умно момче. Днес е служител на АББ. Аз лично щях да се гордея с такъв зет, ако тя бе моя дъщеря. Само че той имаше един недостатък.

— Не ми казвай, че е това, което си мисля.

— Харалд измери черепа му, провери родословието му или Бог знае какво, но откри, че е една четвърт евреин.

— Мили Боже.

— Оттогава насетне я нарича курва.

— Той знаеше, че аз и Сесилия…

— Вероятно цялото село знае. Може би с изключение на Изабела, защото никой нормален човек не би й разказал, а тя, за щастие, има добрината да си ляга в осем часа. Харалд вероятно е следял всяка твоя стъпка.

Микаел седна, а лицето му придоби глуповато изражение.

— Искаш да кажеш, че всички…

— Естествено.

— И ти нямаш нищо против?

— Боже, Микаел, това изобщо не е моя работа.

— Къде е Сесилия?

— Учебната година завърши. В събота отлетя за Лондон на гости на сестра си. След това ще отиде на почивка в… хмм, мисля, че във Флорида. Ще се върне след около месец.

Микаел се почувства още по-глупаво.

— Нашата връзка май приключи.

— Разбирам, но и това не ме засяга. Как върви работата ти?

Микаел си наля кафе от термоса на Хенрик. След това погледна стареца.

— Открих нов материал и май ще трябва да заема нечия кола.

На Микаел му отне доста време да представи изводите си на Хенрик. Той извади преносимия си компютър от чантата и му показа поредицата от снимки, които илюстрираха реакциите на Хариет на улица „Йернвегсгатан“. Обясни му още как бе открил зрителите с любителския фотоапарат и колата им със стикер на Дърводелска фабрика Нуршо. След като приключи, Хенрик го помоли да види серията снимки на Хариет още веднъж. Микаел я пусна.

Когато Хенрик Вангер вдигна поглед от монитора, лицето му бе сиво. Микаел изведнъж се уплаши и сложи длан на рамото му. Хенрик махна с ръка и го отблъсна. После помълча известно време.

— По дяволите, ти постигна това, което смятах за невъзможно. Откри нещо съвсем ново. Какво смяташ да правиш оттук нататък?

— Трябва да намеря тази снимка, ако все още е запазена.

Той не спомена нищо за лицето на прозореца и подозренията си, че то принадлежеше на Сесилия Вангер. Което вероятно трябваше да означава, че далеч не бе обективен в ролята си на частен детектив.

Когато Микаел си тръгна, Харалд Вангер вече го нямаше на пътя. Сигурно се бе прибрал в дупката си. Когато сви зад ъгъла, забеляза, че някой беше седнал с гръб към него на площадката пред вратата на къщата му и четеше вестник. За части от секундата му се стори, че това бе Сесилия Вангер, но веднага осъзна, че греши. На площадката седеше тъмнокосо момиче, което той веднага разпозна, щом се приближи.

— Здравей, татко — каза Пернила Абрахамсон.

Микаел прегърна силно дъщеря си.

— Откъде, за Бога, идваш?

— От къщи, разбира се. Тръгнала съм за Шелефтео. Ще остана за през нощта.

— Как ме намери?

— Ами мама знаеше къде си. Попитах в ей онова кафене къде живееш. Жената, която работи там, ме упъти. Искаш ли ме?

— Естествено. Влизай. Трябваше да ме предупредиш, за да мога да купя хубава храна.

— Реших да се отбия съвсем неочаквано. Исках да ти кажа „Добре дошъл“ след излизането ти от затвора, но ти така и не се обади.

— Прости ми.

— Няма нищо. Мама ми е разказвала, че си вечно зает със собствените си мисли.

— Така ли говори за мен?

— Общо взето. Но това няма значение. Аз те обичам и такъв.

— И аз те обичам, но ти знаеш…

— Знам. Все пак съм доста голяма.

Микаел направи чай и извади сладки. Изведнъж осъзна, че дъщеря му бе права. Тя не беше вече малко момиченце, а почти седемнайсетгодишна девойка и скоро щеше да се превърне в зряла жена. Трябваше да се научи да не я третира като дете.

— Е, как беше?

— Кое?

— В затвора.

Микаел се разсмя.

— Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че бе като платен отпуск, през който можех да се отдам на размисли и писане.

— Абсолютно. Според мен затворът доста прилича на манастир, а хората обикновено влизат в манастир, за да се развиват.

— Мда, и така може да се каже. Надявам се да не си имала проблеми заради престоя ми зад решетките.

— Никакви. Аз се гордея с теб и не пропускам възможността да се похваля, че си лежал в затвора заради това, в което вярваш.

— В което вярвам?

— Гледах Ерика Бергер по телевизията.

Микаел пребледня. Той изобщо не бе помислил за дъщеря си, когато Ерика Бергер му представи стратегията им, и тя вероятно смяташе, че той бе чист като сълза.

— Пернила, аз не съм невинен. Съжалявам, че никога не обсъдих с теб случилото се, но присъдата ми не бе несправедлива. Съдът отсъди на базата на чутото по време на процеса.

— Но ти така и не разказа своята версия.

— Не, защото не мога да я докажа. Направих огромна грешка, която ме вкара в затвора.

— Окей. Отговори ми на един въпрос — Венерстрьом мошеник ли е, или не?

— Той е един от най-големите мошеници, които някога съм срещал.

— Ами какво искаш повече. Това ми стига. Нося ти подарък.

Тя извади пакет от чантата си. Микаел го отвори и откри компактдиск с най-доброто от „Юритмикс“. Тя знаеше, че това бе една от любимите му групи. Той я прегърна, пъхна веднага албума в лаптопа си и двамата чуха заедно „Sweet dreams“.

— За какво ще ходиш в Шелефтео? — попита Микаел.

— На летен религиозен лагер, организиран от църквата „Светлината на живота“ — отвърна Пернила с такъв тон, сякаш това трябваше да се разбира от само себе си.

Микаел усети изведнъж как косата му настръхна.

Той осъзна колко много дъщеря му приличаше на Хариет Вангер. Пернила бе на шестнайсет, на възрастта на Хариет, преди да изчезне. В живота и на двете липсваше стабилната фигура на бащата. И двете се бяха отдали на религиозна страст и членуваха в странни секти. Хариет — в местната общност на петдесетниците, а Пернила бе последовател на някакво движение, също толкова безумно, колкото „Думите на живота“[106].

Микаел не бе напълно сигурен как точно трябваше да се отнася към отскорошния интерес на дъщеря си към религията. Страхуваше се да не прекали и да не наруши правото й сама да избере житейския си път. Същевременно „Светлината на живота“ най-вероятно бе една от тези секти, които той и Ерика без грам колебание биха охулили в „Милениум“. Той реши при първия удобен случай да повдигне въпроса пред майката на Пернила.

Пернила преспа в леглото на Микаел, а той самият се изтегна на кухненската пейка. Когато се събуди, мускулите и вратът го боляха. Пернила бързаше да продължи, така че Микаел направи закуска и я изпрати до гарата. Имаха още малко време, затова си купиха кафе от павилиона „Пресбюро“[107] и седнаха на една пейка в края на перона. Разговаряха за най-различни неща. Тя подхвана нова тема точно преди влакът да пристигне.

— Не ти харесва, че отивам в Шелефтео — констатира дъщеря му изведнъж.

Микаел не знаеше какво да отговори.

— Няма проблем. Ти не си християнин, нали.

— Не или поне не добър.

— Не вярваш ли в Бог?

— Не, но уважавам избора ти да вярваш. Всеки човек трябва да вярва в нещо.

Когато влакът й пристигна на гарата, те се прегърнаха и останаха така дълго, докато не дойде време Пернила да се качи на влака. Тя се обърна, преди да изчезне навътре във вагона.

— Татко, няма да се опитвам да те убеждавам. Можеш да вярваш в каквото си искаш. Аз винаги ще те обичам. Смятам обаче, че трябва да продължиш да четеш и да тълкуваш Библията.

— Какво искаш да кажеш?

— Видях цитатите, които си окачил на стената — рече тя. — Но защо си избрал толкова мрачни и невротични? Целувки. Чао.

Тя му махна и изчезна. Микаел остана озадачен на перона и проследи с очи отпътуващия на север влак. Микаел осъзна значението на думите й едва когато и последният вагон се изгуби зад завоя. Сърцето му се сви.

Микаел се изстреля от гарата и погледна часовника. Автобусът за Хедебю щеше да замине след 40 минути. Той нямаше нерви да чака толкова дълго. Изтича до пиацата на такситата от другата страна на гарата и откри Хюсеин, който говореше на норландския диалект.

Десет минути по-късно Микаел плати на шофьора и се втурна в кабинета си. Бе залепил бележката с тиксо над бюрото.

Той се огледа в стаята. След това осъзна къде можеше да намери Библия. Взе бележката със себе си и ключовете, които бе оставил в една купа до прозореца, и пробяга цялото разстояние до къщата на Готфрид. Микаел свали Библията на Хариет от полицата с почти треперещи ръце.

Хариет не бе записала телефонни номера. Цифрите означаваха глава и стих от „Левит“, Трета книга Мойсеева. Наказателното законодателство.

(Магда) Трета книга Мойсеева, глава 20, стих 16:

Ако жена отиде при някой добитък, за да се съвкупи с него, убий жената и добитъка: те трябва да бъдат умъртвени, кръвта им е върху тях.

(Сара) Трета книга Мойсеева, глава 11, стих 9:

Ако свещеническа дъщеря се оскверни с блудство, тя безчести баща си: с огън да бъде изгорена.

(Р. Я.) Трета книга Мойсеева, глава 1, стих 12:

И да я разсекат на части, като отделят главата й и тлъстината й; и свещеникът да ги наслага върху дървата, които са на огъня върху жертвеника.

(Р. Л.) Трета книга Мойсеева, глава 20, стих 27:

Ако мъж или жена извикват мъртъвци или врачуват, да бъдат умъртвени: с камъни да бъдат убити, кръвта им е върху тях.

(Мари) Трета книга Мойсеева, глава 20, стих 18:

Не вземай жена заедно със сестра й, та да я направиш съперница, за да откриеш при нея голотата й, докато е жива.

Микаел излезе и седна на площадката пред къщата. Нямаше никакво съмнение, че записаните от Хариет числа в бележника й означаваха точно това. Всеки цитат бе старателно подчертан в Библията й. Той запали цигара и се заслуша в трелите на птиците, които пееха наблизо.

Бе разтълкувал значението на цифрите, но не и на имената. Магда, Сара, Мари, Р. Я. и Р. Л.

Изведнъж сърцето му интуитивно подскочи и сякаш под краката му зейна бездна. Той си спомни за изгорената жертва от Хедестад, за която му бе разказал полицай Густав Морел. Случая „Ребека“ от края на четирийсетте, момичето, което бе изнасилено и убито, а главата му бе положена на тлеещи въглени.

И да я разсекат на части, като отделят главата й и тлъстината й; и свещеникът да ги наслага върху дървата, които са на огъня върху жертвеника.

Ребека. Р. Я. как бе фамилията й?

В какво, за Бога, се бе забъркала Хариет?

Хенрик Вангер изведнъж се бе почувствал зле и си бе легнал, когато Микаел почука на вратата му следобед. Ана все пак го пусна и му позволи да посети стареца за няколко минути.

— Лятна настинка — обясни Хенрик и си издуха носа. — Какво има?

— Искам да те попитам нещо.

— Да?

— Чувал ли си за едно убийство, извършено по някое време през четирийсетте? Момиче на име Ребека някоя си, което убили, като пъхнали главата му в камината.

— Ребека Якобсон — рече Хенрик Вангер, без изобщо да се замисли. — Не бих могъл да забравя това име, но не го бях чувал от доста години.

— Значи знаеш за убийството?

— Абсолютно. Мисля, че се случи през… Всъщност не, сигурен съм, че бе 1949 година. Бе много популярно момиче, красиво. Проведе се доста обширно разследване. Дори аз участвах в него.

— Ти? — възкликна Микаел изненадано.

— Да. Ребека Якобсон работеше като секретарка в концерна „Вангер“. Беше на двайсет и три или двайсет и четири, когато бе убита. Как така изведнъж си се сетил за нея?

Микаел не знаеше какво да каже. Той се изправи и отиде до прозореца.

— Не съм напълно сигурен. Хенрик, мисля, че открих нещо, но трябва да го обмисля внимателно.

— Нима намекваш, че може да има връзка между случаите на Хариет и Ребека? Делят ги седемнайсет години.

— Нека да помисля. Ще намина утре, ако се чувстваш по-добре.

Микаел така и не се видя с Хенрик Вангер на следващия ден. Той все още седеше до кухненската маса в един през нощта и четеше Библията на Хариет, когато една кола профуча по моста с бясна скорост. Микаел погледна през прозореца и зърна сините светлини на линейка.

Втурна се навън след нея, изпълнен със злокобно предчувствие. Тя спря пред дома на Хенрик Вангер. Лампите на долния етаж светеха и Микаел веднага осъзна, че нещо се бе случило. Изкачи стълбата с два скока и срещна разстроената Ана Нюгрен в преддверието.

— Сърцето му — рече тя. — Събуди ме преди малко, оплака се от болки в гърдите. След това припадна.

Микаел прегърна преданата икономка и остана с нея, докато медиците не изнесоха на носилка безжизненото на пръв поглед тяло на Хенрик Вангер. Мартин Вангер ги следваше притеснен. Той си бил легнал, когато Ана му се обадила; бе нахлузил чифт чехли на бос крак и не бе закопчал дюкяна си. Поздрави набързо Микаел и се обърна към Ана.

— Ще отида до болницата. Обади се на Биргер и Сесилия — инструктира я той. — И на Дирх Фроде.

— Аз мога да отида до тях — предложи Микаел.

Ана му кимна, изпълнена с благодарност.

Да почукаш на нечия врата след полунощ обикновено означава, че носиш лоши новини, помисли си Микаел, преди да натисне звънеца на Дирх Фроде. Минаха няколко минути, преди адвокатът да му отвори, доста сънен.

— Нося лоши новини. Хенрик Вангер току-що бе откаран в болница. Вероятно е получил инфаркт. Мартин помоли да ти предам.

— Мили Боже — възкликна Дирх Фроде и погледна ръчния си часовник. — Днес е петък, тринайсети — рече той объркан.

Микаел не можа да разбере какво отношение има това към случая.

Когато Микаел се върна вкъщи, часовникът показваше два и половина през нощта. Той се поколеба за миг, но после реши да се обади на Ерика по-късно. Стори го едва в девет часа на следващата сутрин, след като бе провел бърз разговор с Дирх Фроде по мобилния си телефон и бе научил, че Хенрик Вангер все още е жив. Съобщи й, че последният акционер в „Милениум“ бе откаран в болница след получен инфаркт. Тази новина бе посрещната със силно притеснение и безпокойство, точно както се очакваше.

Дирх Фроде посети Микаел едва късно вечерта с по-подробни новини за състоянието на Хенрик Вангер.

— Жив е, но не е добре. Прекарал е доста тежък инфаркт, а освен това е получил и инфекция.

— Ти срещна ли се с него?

— Не. Той лежи в интензивното. Мартин и Биргер са при него.

— Какви са шансовете му?

Дирх Фроде направи въртеливо движение с длан.

— Той преживя инфаркта, което е добър знак. А и по принцип тялото му е в много добра кондиция. Но все пак е доста възрастен. Трябва да се изчака.

Те се умълчаха за миг, размишлявайки над крехкостта на живота. Микаел наля кафе. Дирх Фроде изглеждаше обезсърчен.

— Трябва да ти задам няколко въпроса за това какво следва оттук нататък.

Фроде го погледна.

— Условията на назначението ти остават непроменени. Те са постановени в договор, който ще изтече в края на годината, независимо дали Хенрик е жив, или не. Не трябва да се притесняваш.

— Не се притеснявам и нямах това предвид. Чудех се на кого трябва да докладвам за работата си в негово отсъствие.

Дирх Фроде въздъхна.

— Микаел, и двамата много добре знаем, че цялата история около Хариет Вангер е просто хоби за Хенрик.

— Не е така.

— Какво имаш предвид?

— Открих нов доказателствен материал — рече Микаел. — Вчера информирах Хенрик за една част от нещата. Страхувам се, че това може да е допринесло за инфаркта.

Дирх Фроде погледна учудено Микаел.

— Шегуваш се.

Микаел поклати глава.

— Дирх, през последните дни изрових повече материал по случая на Хариет, отколкото всички разследващи полицаи са успели да съберат за изминалите трийсет и пет години. Проблемът сега е, че с Хенрик така и не обсъдихме пред кого да се отчитам в негово отсъствие.

— Можеш да разказваш на мен.

— Окей. Имам още неща за казване. Разполагаш ли с малко време?

Микаел представи откритията си колкото се може по-подробно. Показа на адвоката серията снимки на Хариет от улица „Йернвегсгатан“ и изложи теорията си. След това му обясни как собствената му дъщеря бе разгадала мистерията на телефонните номера. Накрая представи информацията за бруталното убийство на Ребека Якобсон през 1949 година.

Премълча единствено за лицето на Сесилия Вангер на прозореца в стаята на Хариет. Все още искаше да говори с нея, преди да я постави в положението на заподозряна.

Дирх Фроде сбърчи чело.

— Твърдиш, че убийството на Ребека е свързано с изчезването на Хариет?

— Не знам. Изглежда невероятно. Но фактът, че Хариет бе отбелязала инициалите Р. Я. в бележника си заедно с препратка към закона за изгаряне на кладата, остава. Ребека Якобсон е изгорена. Връзката със семейство Вангер е очевидна — тя е работила за концерна „Вангер“.

— Как си го обясняваш?

— Все още не мога. Но искам да продължа. От днес нататък ще те смятам за представител на Хенрик. Ти трябва да вземаш решенията от негово име.

— Може би трябва да информираме полицията.

— Не. Или поне не без разрешението на Хенрик. Давността на убийството на Ребека е изтекла преди много време и разследването е прекратено. Те няма да предприемат ново разследване по случай на убийство отпреди четирийсет и пет години.

— Разбирам. Какво смяташ да правиш?

Микаел се изправи и обиколи кухнята.

— На първо време искам да се опитам да намеря снимката. Ако успеем да открием какво е видяла Хариет… Мисля, че там се крие ключът към загадката. Ще ми трябва кола, за да мога да отида до Нуршо и да проследя следата докрай. И накрая искам да проверя цитатите от Библията. Вече свързахме един от тях с ужасно убийство. Остават ни още четири. Но за да успея да се справя с това… ще ми трябва помощ.

— Какво по-точно?

— Помощник, който да прегледа архива от стари вестници и да открие Магда, Сара и останалите две имена. Ако съм прав, то Ребека не е единствената жертва.

— Тоест искаш да посветим още някого в…

— Работата изведнъж страшно много се увеличи. Ако бях полицай и работех върху актуално разследване, щях да мога да разпределя времето и ресурсите си и да възложа на други хора да търсят вместо мен. Имам нужда от професионалист, който умее да работи с архиви и на когото може да се разчита.

— Разбирам… Всъщност познавам такъв човек, и то доста способен. Именно тя събра информация за теб — изпусна се Фроде.

— Какво е направила? — попита Микаел Блумквист остро.

Дирх Фроде внезапно осъзна, че бе казал нещо, което вероятно трябваше да пази в тайна. „Остарявам“, помисли си той.

— Мислех на глас. Няма нищо за казване — опита да се измъкне той.

— Поръчали сте на някого да ме разследва?

— В това няма нищо драматично, Микаел. Възнамерявахме да те назначим и проверихме що за човек си.

— Значи затова Хенрик Вангер знае всичко за мен. Колко задълбочено бе разследването?

— Доста.

— Ами проблемите на „Милениум“ — те бяха ли засегнати в него?

Дирх Фроде вдигна рамене.

— Те бяха актуални в този момент.

Микаел запали цигара. Петата за деня. Осъзна, че отново започва да привиква.

— Докладът писмен ли беше?

— Микаел, няма смисъл да се захващаш с това.

— Искам да го прочета — рече той.

— Моля те, в цялата работа няма нищо особено. Просто искахме да те проверим, преди да те назначим.

— Искам да прочета доклада — повтори Микаел.

— Само Хенрик може да ти позволи.

— Нима? Чуй какво ще ти кажа сега! Искам да получа доклада в рамките на един час. В противен случай веднага напускам и се качвам на вечерния влак за Стокхолм. Къде е докладът?

Дирх Фроде и Микаел се гледаха изпитателно в продължение на няколко секунди. След това адвокатът въздъхна и сведе очи.

— В кабинета ми вкъщи.

Случаят Хариет Вангер без съмнение бе най-странната история, с която Микаел Блумквист се бе захващал някога. Всъщност последната година — от мига, в който публикува историята за Ханс-Ерик Венерстрьом, приличаше на влакче на ужасите или най-вече на едно стремително спускане надолу. Очевидно това нямаше скоро да приключи.

Дирх Фроде го бе размотавал до крайност. Микаел получи доклада на Саландер едва в шест часа вечерта. Той съдържаше близо осемдесет страници плюс още сто страници копия от статии, дипломи и други детайли от живота на Микаел.

Бе му странно да чете посветения на самия себе си материал, който представляваше комбинация от биография и разузнавателен доклад. Подробността му изпълваше Микаел с все по-голямо удивление. Лисбет Саландер бе изровила подробности, които той смяташе за отдавна забравени и потулени в миналото. Бе открила информация за връзката му от младежките години с една страстна синдикалистка, която в момента бе политик. С кого, по дяволите, е разговаряла? Бе узнала за рок бандата му „Буутстрап“, за която едва ли някой си спомняше днес. Бе направила изчерпателен отчет за финансовото му състояние. Как се е добрала до това, дяволите да я вземат?

Като журналист Микаел бе прекарал дълги години в издирване на информация за различни хора и можеше да даде професионална оценка на свършената от Саландер работа. Нямаше съмнение, че Лисбет Саландер бе изключителен професионалист. Той се съмняваше, че би успял да състави толкова добър доклад за напълно непознат човек.

Микаел отбеляза също, че двамата с Ерика напразно бяха спазвали дистанция в присъствието на Хенрик Вангер като знак на учтивост; той вече бе запознат в детайли с дългогодишната им връзка и любовния триъгълник, в който участваше Грегер Бекман. Лисбет Саландер също така бе направила плашещо добра преценка на състоянието на „Милениум“; Хенрик Вангер бе съвсем наясно колко зле са нещата, когато бе позвънил на Ерика, за да й предложи помощ. Каква игра всъщност играе той?

Аферата „Венерстрьом“ бе засегната доста повърхностно, но жената явно беше присъствала на някое от заседанията на съда. Тя също бе отбелязала странното поведение на Микаел при отказа му да свидетелства по време на процеса. „Която и да си ти, явно си умница.“

В следващата секунда Микаел подскочи — направо не вярваше на очите си! Лисбет Саландер бе изложила в кратък абзац очакванията си за развоя на събитията след края на процеса. Беше поместила почти дословно изявлението, което разпратиха с Ерика до медиите след оттеглянето му от поста отговорен редактор на „Милениум“.

Но Лисбет Саландер всъщност бе използвала написания от него първи вариант. Той погледна отново корицата на доклада. Бе предаден три дни преди Микаел да получи присъдата. Беше невъзможно.

В този ден текстът на изявлението можеше да бъде открит на едно-единствено място в целия свят. В собствения му компютър. Не в този в редакцията, а в личния му лаптоп. Микаел не го беше принтирал. Дори Ерика Бергер нямаше копие, макар да бяха обсъдили в общи линии как щеше да изглежда изявлението.

Микаел Блумквист бавно остави на масата доклада на Лисбет Саландер. Реши да не пали още една цигара. Вместо това си облече якето и излезе навън. Бе светло като ден, само една седмица преди Мидсъмър. Той тръгна по плажа, покрай имота на Сесилия Вангер и скъпата лодка в подножието на дома на Мартин Вангер. Разхождаше се бавно и размишляваше. Накрая седна на един камък и се загледа в премигващите фарове в залива на Хедестад. Можеше да заключи само едно.

— Ровила си се в компютъра ми, госпожице Саландер — каза си той на висок глас. — Ти си проклет хакер.

Глава 18

Сряда, 18 юни

Лисбет Саландер се събуди внезапно, без да бе сънувала нищо. Леко й се повдигаше. Нямаше нужда да се обръща — знаеше, че Мими вече бе тръгнала за работа, но ароматът й все още се усещаше в спарената стая. Тя беше изпила твърде много бири по време на вторнишката среща с „Evil Fingers“ в „Кварнен“[108] предната вечер. Мими се бе появила точно преди заведението да затвори, беше я придружила до вкъщи и я бе последвала в леглото.

За разлика от Мими, Лисбет Саландер никога не се бе смятала за лесбийка. Тя всъщност никога не се бе замисляла дали бе хетеро–, хомо– или бисексуална. Като цяло не й пукаше какъв етикет щяха да й лепнат и смяташе, че е единствено нейна работа с кого прекарва нощите си. Ако се видеше принудена да определи сексуалната си ориентация, то без съмнение щеше да предпочете мъжете — най-малкото те оглавяваха статистиката й. Имаше само един проблем — никак не бе лесно да срещнеш мъж, който да не е боклук, и освен това да го бива в леглото. И така Мими бе сладък компромис, пък и я привличаше. Беше я срещнала в една шатра за продажба на бира по време на „Прайдфестивален“[109] една година по-рано. Тя бе единственият член на „Evil Fingers“, когото Лисбет бе довела. Бяха се срещали от време на време през цялата изминала година, но и двете гледаха на това по-скоро като на приятен начин за прекарване на свободното време. Тялото на Мими й се струваше меко и топло, докато лежеше до нея. Освен това нямаше проблем да се събуди до нея и дори да закусят заедно.

Часовникът на нощното шкафче показваше девет и половина сутринта и точно бе започнала да се чуди какво я беше събудило, когато на вратата се позвъни отново. Тя се изправи удивена. Никой не идваше у тях толкова рано. Всъщност малцина звъняха на вратата й. Тя се загърна сънено с чаршафа, заклатушка се към коридора и отключи. Очите й срещнаха тези на Микаел Блумквист. Усети да я обзема паника и несъзнателно направи крачка назад.

— Добро утро, госпожице Саландер — поздрави я той бодро. — Разбирам, че вчера сте стояли до късно. Може ли да вляза?

Той пристъпи вътре, без да дочака покана, и затвори вратата след себе си. Огледа любопитно купчината дрехи на пода в коридора и планината хартиени торбички, след което хвърли бърз поглед в спалнята. През това време Лисбет се опитваше да разбере какво се случва. Как? Какво? Кой? Микаел я гледаше закачливо как стоеше там със зяпнала уста.

— Предположих, че едва ли ще си успяла да закусиш, затова донесох сандвичи. С телешки бут, с пуйка и дижонска горчица и един вегетариански, с авокадо. Не знам какво обичаш. Може би телешко филе?

Той изчезна в кухнята и веднага намери кафе машината й.

— Къде държиш кафето? — извика Микаел.

Тя направи три бързи крачки.

— Спри! — осъзна, че бе извикала, и сниши глас. — По дяволите, не можеш просто така да нахлуеш, сякаш живееш тук. Та ние дори не се познаваме.

Микаел Блумквист се спря с кана в ръка над резервоара за вода на кафе машината и извърна лице към нея. След това й каза със сериозен глас.

— Грешка! Ти ме познаваш по-добре от всички. Нали?

Той й обърна гръб и продължи да налива водата. След това започна да отваря бурканите на кухненския плот.

— Между другото, познавам методите ти на работа. Знам тайните ти.

Лисбет Саландер затвори очи. Искаше й се подът да спре да се клати под краката й. Съзнанието й бе напълно парализирано. Страдаше от махмурлук. Ситуацията бе съвсем реална, а мозъкът й отказваше да работи. Никога преди не беше срещала очи в очи някого от обектите на своите разследвания. „Той знае къде живея!“ Дори стоеше в кухнята й. Това бе невъзможно. Как би могло да се случи? „Той знае коя съм!“

Тя изведнъж осъзна, че чаршафът се беше поизхлузил, и се загърна по-плътно с него. Мъжът каза нещо, което Лисбет в началото не разбра.

— Трябва да поговорим — повтори той. — Но ми се струва, че е най-добре първо да вземеш един душ.

Тя се опита да каже нещо смислено.

— Слушай сега, ако смяташ да вдигаш скандали, си сбъркал вратата. Аз си свърших работата. Трябва да говориш с шефа ми.

Микаел застана пред нея и вдигна ръце с длани към лицето й. „Не съм въоръжен.“ Универсалният знак, че идва с мир.

— Вече разговарях с Драган Армански. Между другото той иска да му се обадиш — така и не си вдигнала мобилния си телефон вчера.

Приближи се към нея. Тя не се чувстваше заплашена, но все пак отстъпи леко назад, когато той докосна ръката й и посочи вратата на банята. Не й харесваше, когато някой й говореше без позволение, макар подбудите му да бяха чисто приятелски.

— Нямам никакво намерение да вдигам скандали — рече той със спокоен глас. — Но настоявам да говоря с теб. Към душа. Веднага!

Тя се подчини покорно. „Лисбет Саландер никога не е покорна“, помисли си тя.

Лисбет се подпря на вратата на банята и се опита да си събере мислите. Случката я бе разтърсила повече, отколкото предполагаше. Постепенно започна да осъзнава, че пикочният й мехур бе на косъм да се спука и че да си вземе душ не беше просто добър съвет, а необходимост след вчерашната бурна нощ. Когато приключи, се шмугна в спалнята, сложи си бикини, дънки и тениска с текста: Armageddon was yesterday — today we have a serious problem[110].

След това се замисли за секунда и взе коженото си яке, което бе метнато върху един стол. Извади електрошоковия пистолет от джоба, провери дали е зареден и го пъхна в задния джоб на дънките. В апартамента се разнесе аромат на кафе. Тя си пое дълбоко въздух и се върна обратно в кухнята.

— Никога ли не чистиш? — попита той веднага.

Бе напълнил мивката с мръсни съдове, празни пепелници, беше изхвърлил старите картонени опаковки от мляко и бе разчистил от масата събираните в продължение на пет седмици вестници. Беше я избърсал и бе сложил чаши и сандвичи — явно бе говорил сериозно. Те изглеждаха доста апетитно, а тя всъщност бе гладна след нощните приключения с Мими. „Окей, нека да видим за какво става въпрос.“ Тя седна срещу него, изпълнена с очакване.

— Така и не ми отговори на въпроса. Телешко, пуйка или вегетариански?

— Телешко.

— Тогава аз ще взема пуйката.

Докато закусваха в пълно мълчание, се наблюдаваха взаимно. Когато тя приключи със своя сандвич, изяде и половината от вегетарианския, който никой не искаше. После взе един намачкан пакет от перваза на прозореца и извади цигара.

— Окей, значи вече ще знам — наруши мълчанието Микаел. — Може и да не съм толкова добър в извършването на персонални разследвания като теб, но сега поне разбрах, че не си нито пълен вегетарианец, нито анорексичка, както мисли Дирх Фроде. Ще го включа в доклада си за теб.

Саландер го погледна втренчено, но по лицето му бе изписано, че се шегува. Той, изглежда, толкова много се забавляваше, че тя просто не можеше да не му отговори в същия тон. Усмихна му се леко. Цялата ситуация бе безумна. Лисбет избута чинията си по-навътре. Очите на Микаел излъчваха доброта. Тя достигна до извода, че явно не беше лош човек. И в собствения й доклад за него липсваха данни той да е жесток изрод, който бие приятелките си, и т.н. Лисбет си напомни, че тя знаеше всичко за него, а не обратното. Знанието е сила.

— Защо се хилиш? — попита тя.

— Извини ме. Всъщност не бях планирал да нахлуя по този начин. Нямах намерение да те плаша, но явно стана точно така. Да беше видяла изражението си, като отвори вратата. Това бе незаменимо преживяване. Не можах да устоя на изкушението да се побъзикам малко с теб.

Тишина. За свое учудване Лисбет Саландер откри, че компанията на този неканен гост бе приемлива или поне не беше неприятна.

— Можеш да го смяташ за ужасното ми отмъщение, задето си се ровила в личния ми живот — рече той весело. — Страх ли те е от мен?

— Не — отвърна Саландер.

— Добре. Не съм дошъл, за да те нараня или да вдигам скандали.

— Ако се опиташ да ме нараниш, жестоко ще си изпатиш.

Микаел се вгледа в нея. Бе висока около сто и петдесет сантиметра и нямаше да успее да окаже кой знае колко голяма съпротива, ако той бе някой насилник, нахлул с взлом в апартамента й. Но очите й бяха безизразни и спокойни.

— Няма да се наложи — рече Микаел накрая. — Нямам лоши намерения. Просто трябва да говоря с теб. Ако искаш да си тръгна, то трябва просто да ми кажеш.

Той се замисли за миг.

— И без това ситуацията е достатъчно смехотворна… Ох. — Микаел не довърши.

— Какво?

— Не знам дали ще ти прозвучи смислено, но преди четири дни дори не подозирах за съществуването ти. След това прочетох доклада ти за мен — той зарови в чантата си и го извади. — Доста забавно четиво. — Микаел замълча и се загледа през прозореца. — Може ли една цигара?

Тя бутна пакета към него.

— Ти ми каза по-рано, че не се познаваме, а аз възразих, че това не е вярно — той посочи доклада. — Имам още доста работа, докато те настигна. Досега се порових съвсем малко, за да намеря адреса ти, датата ти на раждане и т.н., но ти определено знаеш много за мен. Голяма част от нещата са твърде лични и са известни само на най-близките ми приятели. И ето ме сега, седя в кухнята ти и ям сандвичи с теб. Срещнахме се за първи път преди половин час, а внезапно ме обзе чувството, че сме се познавали цял живот. Разбираш ли какво имам предвид?

Тя кимна.

— Имаш красиви очи — рече той.

— А ти — добри — отвърна му тя.

Не бе сигурен дали го каза с ирония, или не.

Настъпи тишина.

Кале Блумквист — тя си спомни прозвището му и едва се удържа да не го изрече на глас — изведнъж стана сериозен. В очите му се четеше умора. От самоувереното му поведение, когато нахлу и апартамента й, вече нямаше и следа. Тя реши, че бе приключил с цирка поне за момента. За първи път усети, че той я наблюдава изпитателно. Бе замислен и сериозен. Не можеше да прецени какви мисли се въртят в главата му, но веднага усети, че визитата му бе придобила по-сериозен характер.

Лисбет Саландер осъзнаваше, че спокойствието й е само привидно и че не може да контролира напълно нервите си. Неочакваното посещение на Блумквист я бе разтърсило както нищо друго, свързано с работата й до момента. Тя си вадеше хляба, като шпионираше хората. Всъщност никога не бе определяла задачите, които изпълняваше за Драган Армански, като истинска работа, а по-скоро като занимание за през свободното време, почти хоби.

Истината бе, че Лисбет обичаше да се рови в живота на хората и да разкрива тайните, които те се опитваха да скрият. Отдавна го бе осъзнала. Беше се занимавала с това малко или много, откакто се помнеше. Продължаваше да го прави и до днес не само когато Армански й възлагаше някой случай, а понякога само за собствено удоволствие. Това я изпълваше с удовлетворение — точно като сложна компютърна игра. Единствената разлика бе, че тук ставаше въпрос за реални хора. Сега обаче нейното хоби внезапно се бе материализирало, седеше в кухнята й и я черпеше със сандвичи. Ситуацията беше напълно абсурдна.

— Имам следния интересен проблем — рече Микаел. — Кажи ми, когато изготви доклада за мен, поръчан от Дирх Фроде… имаше ли някаква представа за какво ще бъде използван?

— Не.

— Целта на Фроде или по-скоро на работодателя му е била да съберат информация за мен, преди да ми възложат работа.

— Ясно.

Той й се усмихна леко.

— Един ден с тебе ще си поговорим за моралната страна на това да се ровиш в личния живот на останалите хора. Но точно сега имам други проблеми… Работата, която получих и която приех по неясни дори и за мен причини, е без съмнение най-странното нещо, с което съм се захващал някога. Мога ли да разчитам на теб, Лисбет?

— Тоест?

— Драган Армански каза, че може да ти се има пълно доверие. Но аз искам въпреки всичко да те попитам. Мога ли да споделя тайни с теб и да съм сигурен, че няма да ги разпространиш никога?

— Чакай малко. Значи си разговарял с Драган; той ли те изпрати тук?

„Ще те убия, глупав арменец такъв.“

— Не, не точно. Не само ти можеш да откриеш нечий адрес, с това се справих съвсем сам. Проверих те в регистъра на населението. Има вписани три лица с името Лисбет Саландер, а другите две ги изключих на мига. Но аз се свързах с Армански вчера и проведохме дълъг разговор. И той в началото си помисли, че смятам да вдигна скандал, защото си се ровила в личния ми живот, но накрая успях да го убедя, че идвам със съвсем почтена молба.

— Която е?

— Както вече казах, работодателят на Дирх Фроде ми възложи една задача. Аз обаче стигнах до етап, при който се нуждая от помощта на професионалист като теб, който може да работи ужасно бързо. Фроде ми разказа за теб и сподели, че си компетентна. Просто се изпусна. Така научих за изготвения от теб доклад за мен. Вчера обясних на Армански какво искам. Той го одобри напълно и се опита да ти се обади, но ти така и не вдигна, така че… ето ме тук. Можеш да звъннеш на Армански и да провериш.

На Лисбет Саландер й отне няколко минути да открие мобилния си телефон сред купчината от дрехи, които Мими й бе помогнала да съблече. Микаел Блумквист гледаше с интерес как тя търси засрамено, обикаляйки апартамента. Мебелите й сякаш бяха от вехтошарски магазин. На малка работна маса в дневната стоеше най-новият PowerBook. На една етажерка имаше компактдискова уредба, но колекцията й от музикални албуми не бе особено впечатляваща. Някакви си десетина диска на групи, които Микаел никога не бе чувал, а музикантите на обложката приличаха на космически вампири. Той констатира, че тя не разбираше особено от музика.

Саландер видя, че Армански й бе звънял седем пъти предната вечер и два пъти тази сутрин. Тя набра номера му, а Микаел се облегна на касата на врата и се заслуша в разговора им.

— Аз съм… Съжалявам, бях го изключила… Не знам дали иска да ме наеме… Не, стои насред дневната…

Тя повиши глас.

— Драган, имам махмурлук и ме боли главата. Стига си дърдорил. Дал ли си одобрението си, или не? Благодаря.

Щрак.

Лисбет Саландер хвърли поглед на Микаел през вратата на дневната. Той разглеждаше дисковете и книгите на етажерката. Току-що бе открил едно кафяво аптекарско шише без етикет, бе го вдигнал на светлината и го гледаше любопитно. Тя протегна ръка и го взе точно преди той да успее да развие капачката. След това се върна в кухнята, седна на един стол и замасажира челото си, докато Микаел не я последва и не се настани до нея.

— Правилата са съвсем прости — рече тя. — Нищо от това, което обсъждаш с мен или с Драган Армански, няма да достигне до трети лица. Ще подпишем договор, който задължава „Милтън Секюрити“ да пази тайна. Искам да знам за какво става въпрос, преди да реша дали да приема. Това означава, че никога няма да разкрия казаното от теб, независимо дали ще се съглася да работим заедно, освен ако не споделиш, че се занимаваш със сериозна престъпна дейност. В такъв случай ще доложа на Драган, който на свой ред ще осведоми полицията.

— Добре — Микаел се поколеба. — Не съм сигурен, че Армански е съвсем наясно за какво искам да те наема…

— Той ми каза, че искаш да ти помогна с някакво историческо проучване.

— Правилно. Това, което всъщност искам, е да ми помогнеш да открием един убиец.

На Микаел му отне около час да разкаже всички заплетени детайли по случая на Хариет Вангер. Нищо не премълча. Бе получил разрешение от Фроде да я наеме и следователно трябваше да й довери всичко.

Разказа й и за връзката си със Сесилия Вангер, а също така и как бе открил, че лицето на прозореца на Хариет бе нейното. Предостави на Лисбет колкото се може по-точна информация за личността й. Той почти бе признал пред себе си, че Сесилия Вангер се изкачваше все по-нагоре в списъка на заподозрените. Само че все още му бе много трудно да разбере каква бе връзката й с убиец, вилнял по време на детството й.

След като свърши, даде на Лисбет Саландер копие на списъка от бележника на Хариет.

— Какво искаш да направя?

— Идентифицирах Р. Я. — Ребека Якобсон. Свързах я с един библейски цитат за закона за изгаряне на кладата. Убиват я, като слагат главата й на живи въглени, почти както е описано в цитата. Ако съм прав, ще открием още четири жертви — Магда, Сара, Мари и Р. Л.

— Мислиш, че са мъртви? Убити?

— Да, от някого през петдесетте и вероятно — шейсетте години. Убиецът е свързан по някакъв начин с Хариет Вангер. Прегледах старите броеве на вестник „Хедестадс курирен“. Убийството на Ребека е единственото ужасно престъпление, което има връзка с Хедестад. Искам да продължиш да се ровиш, като обхванеш останалата част от Швеция.

Лисбет Саландер размишлява дълго. Лицето й бе напълно безизразно. Микаел започна да се върти нетърпеливо. Питаше се дали не бе сбъркал човека, когато тя най-накрая вдигна глава.

— Окей. Приемам работата. Но трябва да подпишеш договор с Армански.

Драган Армански разпечата договора, който Микаел щеше да вземе със себе си в Хедестад и да го даде за подпис на Дирх Фроде. Когато се върна в кабинета на Лисбет Саландер, видя през стъклото как тя и Микаел Блумквист стояха надвесени над лаптопа й. Микаел сложи ръка на рамото й — та той я докосна — и посочи нещо. Армански забави крачка.

Микаел каза нещо, което явно удиви Саландер. След това тя прихна.

Армански никога не я бе чувал да се смее, въпреки че се беше опитвал да спечели доверието й години наред. Микаел Блумквист я познаваше от пет минути и вече бе успял да я разсмее.

Внезапно Армански почувства толкова силна омраза към Микаел Блумквист, че сам се изненада от себе си. Прокашля се на вратата и остави папката джоб с договора.

Микаел успя да се отбие набързо до редакцията на „Милениум“ следобед. Не бе идвал тук от Коледа, когато опразни бюрото си. Изведнъж му се стори някак странно да се изкачва по добре познатите му стълби. Не бяха променили кода за ключалката и той успя незабелязано да се вмъкне в редакцията и да я огледа за миг.

„Милениум“ се помещаваше в офис с формата на буквата Г. Вестибюлът бе огромен и поглъщаше много пространство, което иначе би могло да бъде усвоено значително по-добре. Бяха го мебелирали с холова гарнитура, където посетителите можеха да изчакат, преди да бъдат приети. Зад нея се намираха стаята за обяд, килерът, тоалетните и две складови помещения с етажерки. В тях се помещаваше архивът. Там бе разположено и бюрото на стажанта. Вдясно от антрето се намираше стъклената стена на ателието на Кристер Малм; той имаше собствена фирма, която се помещаваше в офис от осемдесет квадрата. Малм имаше свой отделен вход откъм стълбищната площадка. Отляво бе разположена самата редакция на площ от около сто и петдесет квадратни метра. Стъклената й фасада гледаше към улица „Йотгатан“.

Ерика беше избрала мебелировката и бе поръчала вътрешни стени от стъкло, които разделяха офиса на три самостоятелни кабинета и голяма зала, в която работеха останалите трима сътрудници. Тя се бе настанила в най-голямата стая в дъното на редакцията. Кабинетът на Микаел се намираше в другия край на офиса. Това бе единствената стая, която се виждаше от вестибюла. Той забеляза, че тя все още беше празна.

Третият кабинет бе леко встрани и там се помещаваше Сони Магнусон, шейсетгодишен мъж, най-успешният рекламен агент на „Милениум“ през последните години. Ерика бе открила Сони, след като го бяха съкратили от компанията, за която бе работил през по-голямата част от кариерата си. Сони беше човек на възраст и не бе предполагал, че ще му предложат нова постоянна работа. Ерика го бе вербувала; бе му предложила малка месечна заплата плюс процент от рекламните приходи. Сони беше приел и никой от двамата не съжаляваше за избора си. През последната година обаче нямаше никакво значение колко способен рекламен агент бе той; приходите от реклама бяха намалели драстично. А с това и доходите на самия Сони. Но вместо да започне да се оглежда за нова работа, бе затегнал колана и беше останал на поста си в знак на лоялност. „За разлика от мен, виновника за кризата“, помисли си Микаел.

Микаел най-накрая събра смелост и влезе в редакцията, където нямаше почти никого. Можеше да види Ерика, която седеше в кабинета си и говореше по телефона. В редакцията имаше само двама сътрудници. Моника Нилсон, трийсет и седем годишна, изключително добър репортер. Нейната запазена марка беше политиката. Микаел не бе срещал по-голям циник от Моника. Тя работеше за „Милениум“ от девет години и се чувстваше страхотно. Хенри Кортез бе на двайсет и четири години, най-младият служител във вестника; той бе започнал като стажант преди две години, веднага след дипломирането си във Факултета по журналистика, медии и комуникации на Стокхолмския университет. Той бе влязъл в редакцията и бе заявил, че иска да работи единствено в „Милениум“ и никъде другаде. Бюджетът не позволяваше на Ерика да го назначи на щат, но му предложи бюро в един ъгъл и го използваше като журналист на свободна практика.

И двамата възкликнаха радостно, като видяха Микаел. Получи целувки по бузите и потупване по гърба. Веднага го попитаха дали възнамерява да се върне на работа и въздъхнаха разочаровано, когато им обясни, че до изтичането на срока на назначението му в Норланд остава още половин година и че бе наминал само да каже „здравей“ и да поговори с Ерика.

Ерика също се зарадва да го види, наля му кафе и затвори вратата. Веднага го попита за състоянието на Хенрик Вангер. Микаел й обясни, че не знае повече от това, което бе споменал Дирх Фроде; състоянието му бе сериозно, но все още беше жив.

— По какъв повод си в града?

Микаел изведнъж се обърка. Тъй като офисът на „Милтън Секюрити“ бе само на няколко пресечки оттук, той беше дошъл в редакцията напълно импулсивно. Струваше му се твърде сложно да обясни на Ерика, че току-що бе наел частен консултант по сигурността, който бе проникнал в компютъра му. Вместо това сви рамене и заяви, че му се е наложило да дойде до Стокхолм, за да свърши нещо, свързано с Вангер, и че веднага ще отпътува обратно. Попита я как стоят нещата в редакцията.

— Като се изключат добрите новини за растящия брой на абонатите и увеличеният тираж, небето над главите ни помръква все по-заплашително.

— Така ли?

— Яне Далман.

— Естествено.

— Видях се принудена да разговарям на четири очи с него през април, малко след като обявихме, че Хенрик Вангер става акционер. Не знам дали негативизмът е в кръвта му, или нещата са още по-страшни. Дали не играе някаква игра.

— Какво се случи?

— Нямам му никакво доверие вече. След като подписахме споразумението с Хенрик Вангер, с Кристер трябваше да решим дали да уведомим незабавно цялата редакция, че вече не ни заплашва фалит през есента, или…

— Да подходите избирателно.

— Точно така. Може да съм параноичка, но не исках да рискувам Далман да разпространи информацията. Затова решихме да информираме цялата редакция в деня на официалното изявление. Следователно пазихме новината в тайна в продължение на месец.

— И?

— Това бяха първите добри новини от година насам. Всички се радваха, без Далман. Искам да кажа, ние все пак не сме кой знае колко голяма редакция. Тоест трима се радваха, плюс стажанта. Далман се разяри, че не сме ги осведомили по-рано за споразумението.

— Той има известно право…

— Знам. Работата е там, че продължи да опява дни наред и настроението в редакцията спадна. След две седмици подобни простотии аз го викнах в кабинета си и му обясних, че именно той е причината да запазим случилото се в тайна — че му нямах доверие и подозирах, че може да разпространи информацията.

— Как го прие?

— Той, естествено се почувства дълбоко наранен и обиден. Аз обаче не отстъпих и му поставих ултиматум — или ще се стегне, или може да започне да си търси нова работа.

— И?

— Стегна се. Но стои настрана и отношенията между него и останалите са обтегнати. Кристер не може да го търпи и го демонстрира открито.

— В какво подозираш Далман?

Ерика въздъхна.

— Не знам. Назначихме го преди година, след като проблемите с Венерстрьом вече бяха започнали. Нищичко не мога да докажа, но имам чувството, че той не работи за нас.

Микаел кимна.

— Вярвай на инстинктите си.

— Той може и да е най-обикновено тъпо копеле, което си е сбъркало мястото и вгорчава настроението на всички наоколо.

— Възможно е. Но съм съгласен с теб, че сбъркахме, като го назначихме.

Двайсет минути по-късно Микаел вече пътуваше на север към Слусен с колата, която бе заел от съпругата на Дирх Фроде. Едно десетгодишно волво, което тя никога не караше. Бяха казали на Микаел, че може да я използва, когато поиска.

Ставаше въпрос само за няколко миниатюрни детайла, които Микаел много лесно можеше да пропусне, ако не бе бдителен. Един куп хартия лежеше малко по-накриво, отколкото той си спомняше. Една от папките на етажерката стърчеше леко. Чекмеджето на бюрото бе плътно затворено — Микаел си спомняше съвсем ясно, че го беше оставил открехнато в деня, преди да потегли за Стокхолм от остров Хедебю.

Той остана за миг неподвижен и се позамисли. Убеждението, че някой бе влизал в къщата, нарастваше все повече.

Микаел излезе на площадката пред къщата и се огледа. Бе заключил вратата, но ключалката беше стара и съвсем обикновена. Вероятно можеше лесно да бъде отключена с помощта на малка отвертка, а освен това бе невъзможно да разбере кой имаше ключ. Отново влезе вътре и претърси внимателно кабинета си, за да провери дали нещо не бе изчезнало. След малко установи, че всичко е на мястото си.

Но фактът, че някой бе влизал в дома му и бе ровичкал в документите и папките в кабинета му, беше безспорен. Бе взел компютъра си със себе си, така че не бяха успели да проникнат в него. Трябваше да отговори на два въпроса. Кой бе мистериозният посетител? И до какво бе успял да се добере?

Папките съдържаха материалите от разследването, които отново беше взел от Хенрик Вангер след излизането си от затвора. В тях нямаше нова информация. Съдържанието на бележниците на бюрото бе като неразгадаем код за непосветения — но дали въпросното лице бе непосветено?

Единственото важно нещо беше една малка пластмасова папка по средата на бюрото, където бе оставил списъка с телефонните номера и белова с библейските цитати, към които насочваха цифрите. Този, който бе претърсил кабинета му, вече знаеше, че Микаел е дешифрирал кода.

Но кой ли бе това?

Хенрик Вангер лежеше в болница. Не можеше да подозира икономката Ана. Дирх Фроде? Той вече го бе осведомил за всички детайли. Сесилия Вангер бе отложила пътуването до Флорида и се беше върнала от Лондон заедно със сестра си. Не я бе срещал, откакто се бе прибрала, но предния ден я беше видял да преминава с колата си по моста. Мартин Вангер. Харалд Вангер. Биргер Вангер — той бе участвал в един семеен съвет, на който Микаел не бе поканен, ден след инфаркта на Хенрик. Александър Вангер. Изабела Вангер — тя бе всичко друго, но не и приятна.

С кого от тях бе разговарял Фроде? За какво се бе изпуснал? Колко от присъстващите опечалени бяха открили, че Микаел е направил пробив по случая?

Минаваше осем часа вечерта. Той се обади на „Лосшурен“[111] в Хедестад и поръча нова ключалка за къщата. Ключарят му обясни, че може да дойде на следващия ден. Микаел му каза, че ще му плати двойно, ако пристигне веднага. Разбраха се той да дойде в десет и половина вечерта, за да постави новата секретна ключалка със седем подвижни щифта.

Докато чакаше ключаря, Микаел отиде до дома на Дирх Фроде в осем и половина и почука на вратата. Съпругата на Фроде го упъти към задния двор и му предложи студена светла бира, която Микаел прие с благодарност. Искаше да се осведоми за състоянието на Хенрик Вангер.

Дирх Фроде поклати глава.

— Оперираха го. Артериите му са калцирани. Лекарят каза, че самият факт, че все още е жив, е обнадеждаващ, но следващите дни са критични.

Те останаха замислени над това известно време, докато пиеха бирата си.

— Говорил ли си с него?

— Не. Той не е в състояние да говори. Как мина в Стокхолм?

— Лисбет Саландер прие. Това е договорът с Драган Армански. Трябва да го подпишеш и веднага да го изпратиш.

— Доста скъпичко струва — отбеляза той.

— Хенрик може да си го позволи.

Фроде кимна, извади химикалка от предния си джоб и се подписа.

— Най-добре да го подпиша, докато Хенрик още е жив. Можеш ли да идеш до пощенската кутия при хранителния магазин?

Микаел си легна още в полунощ, но не можа да заспи. Досегашният му престой на остров Хедебю бе посветен на разследване на странни събития от миналото. Но ако някой бе дотолкова заинтересуван от работата му, че да проникне с взлом в кабинета му, то историята явно имаше по-силна връзка с настоящето, отколкото беше предполагал.

Изведнъж Микаел осъзна, че делата му вероятно представляваха интерес и за други. Внезапната поява на Хенрик Вангер като член на Управителния съвет на „Милениум“ едва ли бе убягнала от вниманието на Ханс-Ерик Венерстрьом. Или пък подобни мисли бяха знак, че го гонеше параноя?

Микаел стана от леглото, седна гол на кухненската пейка и се загледа замислено към църквата на отсрещния бряг. Запали цигара.

Не можеше да разбере Лисбет Саландер. Поведението й бе странно и правеше дълги паузи, докато говореше. В апартамента й цареше хаос, в коридора имаше планина от струпани хартиени торбички, а кухнята й не бе чистена поне от година. Дрехите й бяха нахвърляни на купчини по пода и явно я бе заварил след една дива вечер в кръчмата. Имаше синки по врата — явно не бе прекарала нощта сама. Имаше различни татуировки, няколко пиърсинга по лицето, а сигурно и на други места, невидими за очите му. Накратко казано, тя беше странна.

От друга страна, Армански го бе уверил, че няма по-добра от нея. А и изчерпателният й доклад за него бе безспорно доказателство, че подхожда задълбочено. Оправно момиче.

Лисбет Саландер седеше пред компютъра си и не можеше да проумее защо се бе държала така в присъствието на Микаел Блумквист. Никога досега през съзнателния си живот не бе позволила на някого да прекрачи прага на вратата й без изрична покана, а малцината облагодетелствани можеха да се преброят на пръстите на едната й ръка. Микаел беше нахлул безцеремонно в живота й, а тя почти не се бе възпротивила.

Не стига това, ами и се бе поднасял с нея. Беше й се подигравал.

Обикновено подобно поведение веднага би я накарало да застане нащрек. Но тя не бе усетила ни най-малка заплаха или враждебност от негова страна. Той имаше основание да й вдигне скандал, дори да я предаде на полицията, след като се бе досетил, че е проникнала в компютъра му. Вместо това се бе отнесъл към нея закачливо.

Това беше най-деликатният момент от разговора им. Имаше чувството, че Микаел нарочно не бе повдигнал въпроса, а накрая тя не беше издържала и го бе попитала сама.

— Ти каза, че знаеш какво съм направила.

— Ти си хакер. Ровила си се в компютъра ми.

— Как разбра? — Лисбет бе напълно сигурна, че не е оставила никакви следи, а единственият начин да открият пробива бе някой изключително добър консултант по сигурността да сканира хард диска на компютъра му в момента на проникването й.

— Допуснала си грешка.

Обясни й, че бе поместила като цитат версията на текста, която съществуваше единствено в неговия компютър.

Лисбет Саландер дълго не продума. Накрая го погледна с безизразни очи.

— Как успя? — попита той.

— Тайна. Какво смяташ да правиш по този въпрос?

Микаел вдигна рамене.

— Какво мога да направя? Може би да си поговоря с теб за етика и морал и за това колко е опасно да се ровиш в личния живот на хората.

— Ти се занимаваш точно с това като журналист.

Той кимна.

— Да. Именно затова ние, журналистите, имаме комисия по етиката, която следи за спазването на морала. Когато пиша статия за някой гадняр от света на банкерите, не споменавам нищо за сексуалния му живот. Не разкривам, че някое лице, занимаващо се с чекови измами, е лесбийка или прави секс с кучето си и така нататък, макар и да е вярно. Дори гаднярите имат право на личен живот, а най-лесният начин да навредиш на някого е, като посегнеш на начина му на живот. Разбираш ли какво имам предвид?

— Да.

— Значи ти нарушаваш личното ми пространство. Няма нужда работодателят ми да знае с кого си лягам. Това е мой проблем.

По лицето на Лисбет Саландер се разля кисела усмивка.

— Значи смяташ, че не е трябвало да го споменавам.

— В моя случай това няма кой знае какво значение. Половината град знае за връзката ми с Ерика. Просто ти обяснявам как стоят нещата от принципна гледна точка.

— В такъв случай вероятно ще ти бъде забавно да чуеш, че аз също имам свои принципи и те функционират точно като комисията по етика, за която говориш. Наричам ги „Принципите на Саландер“. Искам да кажа, че един гадняр се проявява като гадняр във всички ситуации и че ако мога да му навредя, като изровя мръсотия за него, то това ще е напълно заслужено. Просто му го връщам.

— Ясно — усмихна се Микаел Блумквист. — Аз не разсъждавам много по-различно от теб, но…

— Работата е там, че когато работя над персонално проучване за някого, вземам под внимание и личното си отношение към въпросното лице. Не съм безпристрастна. Ако сметна, че човекът е добър, посмекчавам малко доклада си.

— Наистина ли?

— Да, както в твоя случай. Можех да напиша цяла книга за сексуалния ти живот. Можех да разкажа на Фроде, че Ерика Бергер в миналото си е прекарвала доста време в клуб „Екстрийм“ и е била последовател на БДСМ[112] през осемдесетте години. Това безспорно щеше да предизвика определени асоциации по отношение на сексуалния ви живот.

Микаел Блумквист погледна Лисбет Саландер в очите. Сетне се загледа през прозореца и се разсмя.

— Наистина си изключително старателна. Защо не го включи в доклада?

— С Ерика Бергер сте възрастни хора и явно се харесвате. Какво правите в леглото си е ваша работа. Включвайки тази информация, щях единствено да ви навредя или да предоставя на някого материал, с който да ви изнудва. Кой знае — аз не познавам Дирх Фроде, така че това би могло да достигне до Венерстрьом.

— А ти не си искала да снабдиш Венерстрьом с информация?

— Ако трябва да избера страна в конфликта между теб и Венерстрьом, то вероятно щях да попадна в твоята част от ринга.

— Ние с Ерика… Нашата връзка…

— Вашата връзка изобщо не ме интересува. Но ти не ми отговори какво смяташ да правиш, след като си открил, че съм се ровила в компютъра ти.

Той остана мълчалив почти толкова дълго, колкото тя обикновено правеше.

— Лисбет, не съм тук, за да ти създавам проблеми. Няма да те изнудвам. Искам единствено да те помоля да ми помогнеш с едно проучване. Можеш да приемеш или да откажеш. Ако не се съгласиш, ще си тръгна и ще открия някой друг. Повече няма да ме видиш. — Той се замисли за секунда и й се усмихна. — Ако не те хвана отново да се ровиш в компютъра ми, разбира се.

— Какво означава това?

— Знаеш твърде много за мен, включително лични неща. Но било каквото било. Надявам се единствено да не използваш знанията си, за да навредиш на мен или на Ерика Бергер.

Тя го погледна с празен поглед.

Глава 19

Вторник, 19 юни — неделя, 29 юни

Микаел прегледа събрания от него материал през двата дни, в които очакваше да му съобщят дали Хенрик Вангер ще оживее. Той поддържаше постоянен контакт с Дирх Фроде. В четвъртък вечерта Фроде дойде до къщата за гости и му каза, че опасността е отминала.

— Все още е доста слаб, но днес успях да поговоря за малко с него. Иска да те види колкото може по-скоро.

И така в един часа следобед на Мидсъмър Микаел отиде с колата до болницата в Хедестад и намери отделението, в което лежеше Хенрик. Там срещна ядосания Биргер Вангер, който му препречи пътя и безапелационно му обясни, че Хенрик Вангер не може да приема посетители. Микаел обаче остана, загледан спокойно в общинския съветник.

— Много интересно. Хенрик Вангер ми изпрати съобщение, в което изрично настоява да ме види днес.

— Ти не си член на семейството и нямаш работа тук.

— Вярно е, че не съм член на семейството. Но работя за Хенрик Вангер и приемам нареждания само и единствено от него.

Спорът им вероятно щеше доста да загрубее, ако Дирх Фроде по някаква случайност не бе излязъл от стаята на Хенрик точно в този миг.

— А, ето те. Хенрик точно питаше за теб.

Фроде задържа вратата, а Микаел мина покрай Биргер Вангер и влезе в стаята.

Хенрик се беше състарил с десет години за изминалата седмица. Лежеше с притворени очи, в носа му имаше тръбичка за подаване на кислород, а косата му бе по-рошава от всякога. Една медицинска сестра хвана Микаел за рамото и го накара да спре.

— Две минути. Не повече. И не го разстройвайте.

Микаел кимна и седна на един от столовете за посетители, така че да може да вижда лицето на Хенрик. Почувства внезапна нежност, което го изненада. После протегна ръка и погали внимателно отпусната длан на стареца. Хенрик Вангер заговори на пресекулки, със слаб глас.

— Някакви новини?

Микаел кимна.

— Ще ти докладвам веднага щом се почувстваш по-добре. Все още не съм открил отговора на загадката, но намерих нов материал и в момента го проверявам. След седмица-две ще мога да кажа дали съм на прав път.

Хенрик Вангер се опита да кимне. Но успя единствено да примигне с очи в знак, че разбира.

— Трябва да замина за няколко дни.

Хенрик Вангер сбърчи вежди.

— Не, не напускам кораба. Налага ми се да направя едно проучване. Разбрах се с Дирх Фроде, че ще докладвам на него. Одобряваш ли?

— Дирх е… мой представител… в пълния смисъл на думата.

Микаел кимна.

— Микаел… дори да не… оживея… искам… да довършиш започнатото.

— Обещавам, че ще го сторя.

— Дирх… притежава всички нужни пълномощия.

— Хенрик, искам да се оправиш. Страшно много ще ти се ядосам, ако си отидеш точно сега, когато отбелязах такъв напредък.

— Две минути — рече сестрата.

— Трябва да тръгвам. Следващия път, когато дойда, ще си поговорим повече.

Биргер Вангер чакаше Микаел в коридора, хвана го за рамото и го спря.

— Не искам да притесняваш повече Хенрик. Той е сериозно болен и не бива да бъде безпокоен или разстройван.

— Разбирам притеснението ти и го споделям. Няма да го разстройвам.

— На всички им е ясно, че Хенрик те е наел, за да се разровиш в случая на Хариет, любимото му хоби. Дирх Фроде каза, че Хенрик страшно много се е развълнувал при последния ви разговор точно преди да получи инфаркта. Според него това е и причината той сега да лежи в болница.

— Вече не ми се вярва. Артериите на Хенрик са били силно калцирани. Той би могъл да получи инфаркт дори и само ако отиде до тоалетната. Това би трябвало да ти е известно към този момент.

— Искам да знам всичко за тези щуротии, след като се ровиш в живота и историята на моето семейство.

— Както вече ти казах… аз работя за Хенрик. Не за семейството ти.

Биргер Вангер явно не бе свикнал да „му показват среден пръст“. За миг се загледа в Микаел с поглед, който явно трябваше да му придаде респект, но по-скоро заприлича на надут лос. Биргер Вангер се обърна и влезе в стаята на Хенрик.

Микаел го напуши смях, но успя да се сдържи. Не бе моментът да се смее в коридора пред стаята на болния Хенрик, в която можеше да удари сетният му час. Микаел внезапно си спомни един стих от книгата с рими за азбуката на Ленарт Хюланд[113], издадена като част от кампанията на Националното радио за събиране на средства през шейсетте години. По някаква непонятна причина той бе успял да запамети въпросната строфа, докато се бе учил да чете и пише. Тя се отнасяше до буквата Л. Лосът седеше сам, с усмивка на уста, в раздираната от стрелба гора[114].

На излизане от болницата Микаел се сблъска със Сесилия Вангер. Той бе звънял многократно на мобилния й телефон, след като се бе върнала от неосъщественото си пътешествие, но тя така и не му вдигна. Всеки път, когато се беше отбивал до дома й на остров Хедебю, го бе намирал пуст.

— Здравей, Сесилия — рече той. — Съжалявам за случилото се с Хенрик.

— Благодаря — каза тя и кимна.

Микаел се опита да улови емоциите й, но не усети нито топлота, нито хлад.

— Трябва да поговорим — рече той.

— Съжалявам, че прекъснах всяка връзка с теб по този начин. Разбирам, че си ядосан, но в момента преживявам криза.

— Почакай, ти не ме разбра, Сесилия. Изобщо не съм ти ядосан. Надявам се, че ще успеем да запазим приятелството си, но ако не искаш да общуваш с мен… Ако това е решението ти, то аз ще го уважа.

— Не ме бива в емоционалните връзки — рече тя.

— Нито пък мен. Какво ще кажеш да изпием по чаша кафе? — Той кимна към кафенето в болницата.

Сесилия Вангер се поколеба.

— Не, не днес. Сега искам да посетя Хенрик.

— Добре, но аз въпреки всичко трябва да говоря с теб. По работа.

— Какво имаш предвид? — тя изведнъж застана нащрек.

— Спомняш ли си първата ни среща, когато дойде в дома ми през януари? Тогава те уверих, че казаното ще си остане между нас и че ще те осведомя, когато искам да те разпитам официално във връзка с работата си. Става въпрос за Хариет.

Лицето на Сесилия Вангер внезапно почервеня от гняв.

— Проклет боклук.

— Сесилия, открих неща, за които чисто и просто трябва да разговарям с теб.

Тя отстъпи назад.

— Нима не разбираш, че ровенето в случая на проклетата Хариет е като терапия за Хенрик. Нима не разбираш, че той може би лежи на смъртния си одър и последното, от което се нуждае, е излишно вълнение и напразни надежди и…

Тя млъкна.

— Това може и да е хоби за Хенрик, но аз успях да събера повече нови доказателства от когото и да било другиго през последните трийсет и пет години. В разследването има въпроси без отговор и аз ще продължа да работя по поставената ми от Хенрик задача.

— Ако Хенрик почине, на това бързо ще бъде сложен край. А теб ще те изритат като мръсно коте — рече Сесилия Вангер и го подмина.

Всичко бе затворено. Хедестад бе почти пуст, а хората явно празнуваха Мидсъмър във вилите си. Накрая Микаел стигна до местния хотел „Стадсхотелет“, чиято тераса всъщност бе отворена. Той си поръча сандвич с кафе и прегледа вечерната преса. По света не се бе случило нищо важно.

Остави вестниците настрана и се замисли за Сесилия Вангер. Не бе споделил нито с Хенрик, нито с Дирх Фроде съмненията си, че именно тя бе отворила прозореца в стаята на Хариет. Страхуваше се, че по този начин ще я превърне във вероятен заподозрян, а най-малко от всичко искаше да й навреди. Но рано или късно трябваше да я попита.

Той остана на терасата в продължение на един час, след което реши за момента да остави този проблем настрана и поне на празника да не мисли за семейство Вангер. Мобилният му телефон бе съвсем тих. Ерика бе заминала да се забавлява някъде с мъжа си и той нямаше с кого да разговаря.

Върна се на остров Хедебю в четири часа следобед и взе още едно решение — да спре да пуши. Бе започнал да тренира редовно след отбиването на военната служба — ходеше на фитнес и бягаше по плажната алея Сьодер Меларстранд. След началото на аферата „Венерстрьом“ обаче бе занемарил напълно режима си. Започна да вдига отново тежести едва по време на престоя си в „Рулокер“, най-вече като един вид терапия, но това продължи до излизането му от затвора. Време беше да се захване по-сериозно с тренировките си. Облече си нахъсано екипа за джогинг и с бавно темпо започна да бяга по пътя до къщата на Готфрид, сви нагоре към Крепостта и продължи напред по по-труднопроходимия терен. Не се беше занимавал с ориентиране, откакто излезе от казармата, но винаги му бе харесвало повече да бяга през гората, отколкото по специално направените за бягане равни пътеки. Той продължи покрай оградата на Йостергорден и се върна в селото. Цялото тяло го болеше, когато задъхан стигна до къщата за гости.

В шест часа вече бе изкъпан. Свари картофи и сервира вечерята си на паянтовата маса пред къщата — херинга с горчица, зелен лук и яйца. Наля си чаша водка и се чукна сам със себе си. След това отвори един криминален роман от Вал МакДърмид[115] със заглавието „The mermaids singing“[116].

Дирх Фроде намина към седем и се отпусна тежко в градинския стол срещу Микаел. Той му наля малко водка „Сконе“.

— Днес доста поразбуни духовете — рече Фроде.

— Разбрах.

— Биргер Вангер е глупак.

— Знам.

— Но Сесилия Вангер не е, а и тя ти е бясна.

Микаел кимна.

— Тя ми нареди да се погрижа да спреш да се ровиш в семейните им дела.

— Разбирам. А ти какво й каза?

Дирх Фроде погледна чашата с водка и изведнъж я изпи на екс.

— Отговорих й, че Хенрик ми е дал ясни инструкции за това какво иска да свършиш. Така че докато той не нареди друго, ти оставаш на работа съгласно съществуващия договор. Очаквам да дадеш всичко от себе си, за да изпълниш своята част.

Микаел кимна. После погледна към небето, по което бяха започнали да се скупчват дъждовни облаци.

— Задава се буря — рече Фроде. — Но аз ще те защитя, ако нещата загрубеят твърде много.

— Благодаря.

Те останаха мълчаливи известно време.

— Може ли да ми сипеш още малко?

Само няколко минути след като Дирх Фроде си тръгна, Мартин Вангер спря колата си на пътя пред дома на Микаел. След това се приближи и поздрави. Микаел му честити празника и му предложи да пийнат заедно.

— Не, не е сега моментът. Дойдох само да се преоблека и се връщам обратно в града. Ще прекарам вечерта у Ева.

Микаел слушаше в очакване.

— Говорих със Сесилия. Тя е малко разстроена в момента — с Хенрик са много близки. Надява се да й простиш, ако те… е обидила.

— Аз много харесвам Сесилия — отвърна Микаел.

— Разбирам. Но с нея понякога е доста трудно. Просто искам да знаеш, че тя е категорично против да продължиш да се ровиш в миналото.

Микаел въздъхна. Явно всички в Хедестад бяха разбрали за какво го бе наел Хенрик.

— А ти какво мислиш?

Мартин Вангер махна с ръка.

— Случаят на Хариет преследва Хенрик от десетилетия. Не знам… Хариет ми е сестра, но всичко ми се струва някак далечно. Дирх Фроде каза, че договорът ти е железен и само Хенрик може да го развали. Страхувам се, че в сегашното му състояние това по-скоро би навредило, отколкото помогнало.

— Значи искаш да продължа?

— Имаш ли някакъв напредък?

— Съжалявам, Мартин, но ако ти разкажа без съгласието на Хенрик, ще наруша договора си.

— Разбирам.

Той изведнъж се засмя.

— Хенрик си пада малко конспиратор. От теб искам най-вече да не му даваш лъжливи надежди.

— Обещавам да не го правя. Ще му представям единствено факти, които могат да бъдат доказани.

— Добре. Между другото, имаме да мислим за още един договор. Тъй като Хенрик е болен, не може да изпълнява задълженията си към управителния съвет на „Милениум“, така че аз съм длъжен да действам от негово име.

Микаел продължи да мълчи.

— Трябва да свикаме съвещание и да обсъдим ситуацията.

— Това е добра идея. Но доколкото знам, следващата среща на Управителния съвет е планирана за август.

— Да, но вероятно ще се наложи да я изтеглим напред във времето.

Микаел се усмихна учтиво.

— Възможно е, но не с мен трябва да говориш. В момента аз не съм член на Управителния съвет на „Милениум“. Напуснах вестника през декември и не мога да влияя по никакъв начин върху решенията на Управителния съвет. Предлагам ти да се обърнеш към Ерика Бергер по този въпрос.

Мартин Вангер не бе очаквал такъв отговор. Замисли се за миг, после се изправи.

— Ти, разбира се, си прав. Мога да говоря с нея — потупа Микаел по рамото за довиждане и се запъти към колата си.

Микаел го проследи замислено с поглед. Не го бе изрекъл на глас, но Микаел бе усетил заплахата. Мартин Вангер беше поставил съдбата на „Милениум“ на кантар. След малко Микаел си наля още една глътка и отново взе романа на Вал МакДърмид.

Към девет часа пристигна кафявата петниста котка и се отърка в крака му. Той я вдигна и я почеса зад ухото.

— На нас с теб ни е доста скучно днес, на Мидсъмър, а — рече Микаел.

След това се прибра и си легна след първите капки дъжд. Котката предпочете да остане навън.

Лисбет Саландер изкара своя кавазаки и отдели целия ден на Мидсъмър да го прегледа старателно. Той бе от категория „леки“, сто двайсет и пет кубика, и може и да не беше една от най-яките машини на света, но бе неин и тя знаеше как да борави с него. Бе го ремонтирала собственоръчно гайка по гайка и дори беше увеличила оборотите на мотора малко над законовата граница за този клас.

Следобед си сложи шлема и кожените дрехи и се отправи към санаториума „Епелвикен“, където прекара вечерта с майка си. Чувстваше леко безпокойство и угризения на съвестта. Майка й изглеждаше по-отнесена от всякога. През трите часа, които прекараха заедно, си размениха само няколко думи, а дори и тогава майка й явно не знаеше с кого говори.

Микаел загуби няколко дни в опити да идентифицира колата, чийто регистрационен номер започваше с AC3. След като се сблъска с всевъзможни проблеми, той се консултира с един пенсиониран автомобилен механик в Хедестад, който констатира, че въпросната кола бе от марката „Форд“ Англия. От този модел били пуснати много малка бройка коли и Микаел чуваше за него за първи път. След това се свърза с един чиновник от Регистрационната служба и попита дали има възможност да получи списък с всички автомобили „Форд“ Англия, чиито номера през 1966 година са започвали с AC3. След като направиха някои справки, го уведомиха, че биха могли да се нагърбят с подобно почти археологическо проучване в архива, но щяло да отнеме доста време, а и малко излизало извън границите на принципа за откритост[117].

Микаел се качи във взетото назаем волво едва няколко дни след Мидсъмър и се отправи на север по Е4. Никога не бе обичал високите скорости, затова караше спокойно. Спря точно пред моста Херносандсбру и си поръча кафе в сладкарницата на Вестерлунд.

Следващата спирка беше Умео. Отби се в една кръчма и си поръча специалитета за деня. Купи си карта и продължи към Шелефтео, където сви наляво към Нуршо. Пристигна в шест часа вечерта и се настани в хотел „Нуршо“.

Започна работа рано на следващата сутрин. Дърводелската фабрика „Нуршо“ не фигурираше в телефонния указател. Рецепционистката на арктичния хотел, момиче на двайсетгодишна възраст, никога не бе чувала за това предприятие.

— Кого мога да попитам?

Рецепционистката се замисли за миг, след това лицето й светна и тя му каза, че ще се обади на баща си. Върна се след две минути и му обясни, че Дърводелска фабрика „Нуршо“ е била затворена в началото на осемдесетте години. Ако Микаел искал да говори с някого, който знаел повече за фабриката, трябвало да се обърне към мъж на име Бюрман, който бил работил там като началник, а сега живеел на улица „Сулвендан“.

Нуршо бе малко градче с една-единствена главна улица, носеща изключително подходящото име „Стургатан“[118]. Тя стигаше от единия му край до другия и бе пълна с магазини, пресечки и жилищни сгради. Край източния вход на града имаше малка промишлена зона и конюшня, а край западния се издигаше изключително красива дървена църква. Микаел забеляза, че градът приютява още две църкви — една мисионерска и една на общността на петдесетниците. На таблото до автогарата имаше афиш, който приканваше посетителите да посетят музеите на ските и лова. А един друг, вече поостарял, съобщаваше, че Вероника бе пяла по случай Мидсъмър. Можеше да отиде от единия край на града до другия за двайсет минути.

Улица „Сулвендан“ се състоеше от еднофамилни къщи и се намираше на около пет минути от хотела. Бюрман не отвори, когато Микаел позвъни на звънеца. Бе девет и половина и той предположи, че мъжът или бе отишъл на работа, или, ако вече беше пенсионер, бе излязъл да свърши нещо.

Следващата му спирка бе железарският магазин на улица „Стургатан“. „Ако живееш в Нуршо, рано или късно ще посетиш железарията“, помисли си Микаел. Имаше двама продавачи; Микаел избра да се обърне към по-възрастния, който изглеждаше на около петдесет години.

— Здравейте, търся двойка, която вероятно е живяла тук през шейсетте. Много е възможно мъжът да е работил в дърводелската фабрика. Не знам как се казват, но разполагам с две техни снимки от 1966 година.

Продавачът гледа фотографиите дълго и внимателно, но накрая поклати глава и обясни, че не познава нито мъжа, нито жената.

На обяд Микаел си купи един хамбургер „Парисаре“[119] от павилиона за закуски до автогарата. Бе минал през общината, библиотеката и аптеката и се бе отказал от магазините. Полицейското управление беше празно и той започна да спира случайни възрастни хора по улиците и да им задава въпроса си. Към два часа следобед попита две по-млади жени, които, разбира се, не познаваха двойката от снимката, но му дадоха много добра идея.

— Ако фотографията е направена през 1966 година, то те сега би трябвало да са на около шейсет години. Можете да отидете до старческия дом до улица „Сулбака“ и да разпитате пенсионерите, които живеят там.

Микаел се представи на трийсетгодишната жена, която откри в администрацията, и й обясни по какъв повод идва. Тя го гледаше доста подозрително в началото, но накрая отстъпи. Той я последва в общата дневна стая, където в продължение на половин час показа снимките на огромен брой хора на възраст от седемдесет и нагоре. Те бяха много отзивчиви, но никой не успя да идентифицира заснетата през 1966 година двойка.

Към пет часа отново се върна на улица „Сулвендан“ и позвъни на вратата на Бюрман. Този път късметът му проработи. Семейство Бюрман бяха пенсионери и бяха прекарали целия ден навън. Поканиха го в кухнята. Съпругата веднага сложи да вари кафе, а Микаел обясни по каква работа идва. И тук обаче удари на камък точно както при всички останали посещения през деня. Бюрман се почеса по главата, запали лулата си и след малко констатира, че не познава двойката от снимката. Съпрузите разговаряха помежду си на силния, специфичен за града диалект и на Микаел му бе трудно от време на време да ги разбира. Така например жената имаше предвид, че момичето от снимката е с къдрава коса, когато използва думата „knövelhära“.

— Но сте напълно прав, че този стикер е от фабриката — рече мъжът. — Браво, че сте се сетили. Проблемът е, че ние ги раздавахме наляво и надясно. На шофьори, на купувачи и доставчици на дървесина, на монтьори и машинни оператори и на кого ли още не.

— Оказа се по-трудно да ги открия, отколкото предполагах.

— А защо ги търсите?

Микаел бе решил да каже истината, ако някой го попита. Всяка измислена история би изглеждала недостоверна и би предизвикала объркване.

— Това е дълга история. Разследвам едно престъпление, което е извършено в Хедестад през 1966 година. Мисля, че съществува макар и минимална възможност двойката от снимката да е видяла какво се случва. Те не са сред заподозрените. А и едва ли предполагат, че може би знаят нещо, което би могло да разреши случая.

— Престъпление? Какво престъпление?

— Съжалявам, но не мога да кажа нищо повече. Разбирам, че изглежда доста мистериозно някой да се появи след четирийсет години в опит да намери въпросните лица, но случаят все още остава неразрешен, а новите доказателства бяха открити съвсем наскоро.

— Разбирам. Поводът, който ви води насам, е доста необичаен.

— Колко души са работили във фабриката?

— Обикновено около четирийсет. Аз започнах в средата на петдесетте години, когато бях на седемнайсет, и останах, докато не затвориха фабриката. След това станах шофьор. — Бюрман се замисли за миг. — Мога да кажа обаче, че момчето от снимката никога не е работило във фабриката. Не е изключено да е бил шофьор, но и в такъв случай трябваше да го познавам. Има и още една възможност, разбира се. Баща му или някой роднина да е бил зает във фабриката и колата да е тяхна.

Микаел кимна.

— Разбирам, че има много варианти. Можете ли да ме насочите към някого?

— Да — рече Бюрман и кимна. — Наминете утре сутринта и ще отидем да поговорим с момчетата.

Лисбет Саландер бе изправена пред важен методологичен проблем. Тя беше експерт в изравянето на информация за когото и да било, но винаги бе започвала с името и ЕГН-то на свой съвременник. Ако въпросното лице бе вписано в някой електронен регистър, което в днешни дни бе неизбежно, то бързо падаше в мрежата й. Ако даденият човек притежаваше свързан с интернет компютър, адрес за електронна поща или дори собствена интернет страница, което важеше за повечето от обектите на специфичните й разследвания, тя можеше да открие и най-дълбоко пазените му тайни.

Работата, която бе приела да извърши за Микаел Блумквист, беше от съвсем друго естество. Настоящата й задача, най-просто казано, предполагаше идентифицирането на четирима души, като почти нямаше на какво да се опре. Освен това тези лица бяха живели преди няколко десетилетия. Така че електронният регистър едва ли съдържаше данни за тях.

Тезата на Микаел, която се основаваше на случая на Ребека Якобсон, гласеше, че те са станали жертва на убийства. Следователно трябваше да присъстват в документацията по различни неразрешени случаи. Единствената информация за времето и мястото на извършване на престъпленията, с която разполагаше, бе фактът, че те се бяха случили преди 1966 година. За първи път в кариерата си бе поставена в подобна ситуация.

И така, как да подходим?

Тя включи компютъра си и отвори прозореца на търсачката Google. След това въведе ключовите думи „Магда“ и „убийство“. Това бе най-простата форма на проучване, която изобщо съществуваше. За нейно учудване този метод веднага даде резултат. Най-отгоре в прозореца се показа програмата на телевизионна станция „Вермланд“ в Карлста, която анонсираше епизод от поредицата „Убийства във Вермланд“, излъчена през 1999 година. След това откри кратка анотация във вестник „Вермландс Фолкблад“:

В следващия епизод от поредицата „Убийства във Вермланд“ ще бъде представен случаят на Магда Лувиса Шьоберг от Ранмутреск, една ужасяваща загадка за убийство, върху която работи полицията в Карлста преди няколко десетилетия. През 1960 година четирийсет и шест годишната фермерка Лувиса Шьоберг е открита брутално убита в семейната плевня. Репортерът Клас Гунарс описва последния й час и безплодното издирване на убиеца. Случаят разбунва общественото мнение. Появяват се множество теории за предполагаемите виновници. В предаването ще участва млад роднина на жертвата, който ще разкаже как повдигнатото срещу него обвинение разбива живота му. 20:00.

По-изчерпателна информация откри в статията „Случаят Лувиса разтърси цяло едно селище“, публикувана в периодичното издание „Вермландскултур“[120], чиито броеве бяха качени в интернет. С нескрит ентусиазъм и язвителен тон бе описано как съпругът на Лувиса Шьоберг, горският работник Холгер Шьоберг, бе открил съпругата си мъртва към пет часа, след като се бе прибрал вкъщи след работа. Тя бе станала жертва на жестоко сексуално насилие, беше намушкана с нож и накрая убита с вила. Престъплението било извършено в семейната плевня. Най-впечатляващ обаче бе фактът, че след като бе извършил деянието си, насилникът я завързал на колене в един конски бокс.

По-късно на двора била открита крава с рана от нож на шията.

В началото подозренията падат върху съпруга, но той представя желязно алиби. Работел на едно сечище на около четирийсет километра от дома си и не се бил отделял от колегите си от шест часа сутринта. Лувиса Шьоберг била видяна за последно жива в десет часа сутринта, когато я посетила една съседка. Никой не бе чул или забелязал нещо. Най-близкият до фермата имот беше на около триста метра.

След като сваля подозренията от съпруга, полицията насочва вниманието си към трийсет и три годишния племенник на убитата. Той на няколко пъти имал вземане-даване с правосъдието, страдал от сериозни финансови проблеми и неколкократно вземал пари назаем от леля си. Неговото алиби бе значително по-неубедително и той прекарал известно време в затвора, след което бил освободен поради липса на доказателства, както се казва на правен език. Въпреки това обаче много от хората в селото смятаха за доста голяма вероятността извършителят да е той.

Полицията проследява и редица други версии. През повечето време разследващите се занимават с преследването на някакъв мистериозен амбулантен търговец, който бил забелязан в района, и със слуха за група „крадливи цигани“, които обикаляли наоколо с цел обирджийство. Не бе ясно защо тези лица биха извършили брутално сексуално престъпление.

За известно време интересът на полицията е насочен към един от съседите на жертвата, който на младини бил заподозрян в хомосексуализъм, тоест по времето, когато хомосексуалните действия все още били смятани за престъпно деяние, наказуемо от закона, и който според мнозина бил „странен“. Така и не е изяснено защо един хомосексуалист би извършил сексуално престъпление, чиято жертва е жена. Нито една от тези версии не довежда до арест или присъда.

Лисбет Саландер смяташе, че връзката със записките от бележника на Хариет Вангер е очевидна. Библейски цитат от Трета книга Мойсеева 20:16 гласеше:

Ако жена отиде при някой добитък, за да се съвкупи с него, убий жената и добитъка: те трябва да бъдат умъртвени, кръвта им е върху тях. Едва ли бе случайно, че фермерка на име Магда бе открита убита в плевнята си, вързана на колене в един конски бокс.

Оставаше само въпросът защо Хариет Вангер бе отбелязала името Магда вместо официалното Лувиса. Ако в телевизионния анонс не бе поместено пълното име на убитата, Лисбет щеше да я пропусне.

Главният въпрос обаче, разбира се, беше: имаше ли връзка между убийството на Ребека от 1949 година и това на Магда Лувиса от 1960 година и изчезването на Хариет Вангер от 1966 година? И как, за Бога, Хариет Вангер бе успяла да я открие?

Бюрман поведе Микаел на една безрезултатна съботна обиколка в Нуршо. Сутринта посетиха петима бивши служители на фабриката, които живееха съвсем наблизо. Домовете на трима от тях се намираха в центъра, а на останалите двама — в Сьорбюн, в покрайнините на града. Всички ги поканиха на кафе, разгледаха снимките и поклатиха глави.

След като изядоха скромния си обяд в дома на Бюрман, Микаел и хазаинът му се качиха на колата и потеглиха на нова обиколка. Посетиха четири селца около Нуршо, в които живееха бивши служители на дърводелската фабрика. Навсякъде бяха приети топло, но никой не успя да им помогне. Микаел започна да се отчайва. Чудеше се дали цялото това пътуване до Нуршо няма да се окаже задънена улица.

Към четири часа следобед Бюрман спря пред една червена ферма в типичния за областта Вестерботен стил. Фермата се намираше в град Нуршовален, недалеч от Нуршо, в северна посока. След това представи Микаел на Хенинг Форшман, пенсиониран дърводелец.

— Ами това е момчето на Ассар Бренлунд — рече Хенинг Форшман в мига, в който Микаел му показа снимката.

Бинго.

— Аха, значи това е момчето на Ассар — рече Бюрман. А после се обърна към Микаел. — Той беше купувач.

— Къде мога да го намеря?

— Него ли? Ще ти се наложи да покопаеш. Казваше се Гунар и работеше в Булиден[121]. Загина при един взрив през седемдесетте години.

По дяволите.

— Но съпругата му все още е жива. Момичето от снимката. Казва се Милдред и живее в Бюрселе.

— Бюрселе?

— Намира се на около десет километра от Бастютреск. Живее в червената съборетина от дясната страна на влизане в селото. Пада се третата къща. Доста добре ги познавам.

— Здравейте, казвам се Лисбет Саландер и в момента работя върху дисертация по криминология за насилието върху жените през двайсети век. Бих искала да посетя полицейския участък в Ландскруна и да разгледам материалите по един случай от 1957 година. Става въпрос за убийството на жена на име Ракел Лунде. Имате ли представа къде е прибрана документацията по случая?

Бюрселе беше като рекламен плакат на село от Вестерботен. Състоеше се от около двайсетина къщи, разположени в полукръг сравнително близо една до друга по единия бряг на езерото. Насред селото имаше кръстопът с две разклонения — едното водеше към Хеминген, на 11 километра, а другото — към Бастютреск, на 17 километра. До кръстопътя имаше малко мостче, под което течеше рекичка. Микаел предположи, че именно оттук идваше втората част в името на населеното място — „селе“[122]. Сега, през лятото, пейзажът бе страшно красив, като картичка.

Микаел паркира пред един затворен супермаркет на отсрещната страна на пътя, малко по-нагоре от третата къща вдясно. Той почука на вратата, но нямаше никого.

Направи си едночасова разходка край пътя към Хеминген. Подмина мястото, където рекичката се превръщаше в силен бързей. Преди да тръгне обратно, срещна две котки и една сърна, но нито един човек. Домът на Милдред Бренлунд все още бе празен.

На един стълб до моста откри избеляла листовка, която канеше всички желаещи да присъстват на АСБЛ, което означаваше Автомобилно състезание на Бюрселе върху лед. Това очевидно бе зимно забавление, при което участващите буквално разбиваха колите си върху вледенения сняг. Микаел се загледа замислено в афиша.

Той изчака до десет вечерта, след което се предаде и се върна в Нуршо. Там вечеря, легна си и дочете криминалния роман на Вал МакДърмид.

Развръзката бе доста зловеща.

Към десет часа вечерта Лисбет Саландер откри още едно от имената от списъка на Хариет Вангер. Постигна го доста колебливо, след като бе мислила по въпроса в продължение на няколко часа.

Бе намерила по-лесен и бърз начин на търсене. През равни интервали от време в пресата се появяваха текстове за неразрешени случаи на убийство. В неделната притурка на един вечерен вестник тя откри статия от 1999 година със заглавието „Много убийци на жени все още са на свобода“. Статията бе доста сбита, но съдържаше имена и снимки на няколко от жертвите, на които бе посветена. Случаят „Солвейг“ в Нортеле, убийството на Анита в Норшопинг, Маргарета в Хелсингборг и редица други.

Най-старите престъпления бяха извършени през шейсетте години, но нито едно от тях не можеше да бъде свързано със списъка, който бе получила от Микаел. Един от случаите обаче привлече вниманието й.

През юни 1962 година трийсет и две годишна проститутка на име Леа Першон от Гьотеборг бе заминала за Удевала, за да посети майка си и деветгодишния си син, попечителството над когото бе присъдено на баба му. Една неделна вечер след няколко дни тя бе прегърнала майка си, бе казала довиждане и бе тръгнала към гарата, за да се качи на влака за Гьотеборг. Откриват я два дни по-късно зад един изоставен контейнер до запустяла индустриална сграда. Била изнасилена и подложена на изключителна жестокост.

Убийството на Леа беше предизвикало огромно вълнение благодарение на местния вестник, който бе следил развитието му през цялото лято, но извършителят така и не бе открит. В списъка на Хариет Вангер нямаше Леа. Нито пък някой от библейските цитати можеше да бъде свързан с нея.

За сметка на това обаче имаше една странна подробност, която привлече вниманието на Лисбет Саландер. На около десет метра от мястото, където бяха открили трупа на Леа, бе намерена саксия с гълъб. Около врата на птичката имало връв, която била прекарана през дупката на дъното на саксията. След това тя била положена на малък огън, запален между две тухли. Нямаше доказателства, че този случай на измъчване на животно бе свързан с убийството на Леа; това можеше да е дело на деца, които се бяха забавлявали с някаква жестока, зловеща игра през лятото. Медиите обаче бяха кръстили случая на Леа „Убийството на гълъба“.

Лисбет Саландер не бе от хората, които щяха да тръгнат да четат Библията. Дори не притежаваше екземпляр. Но вечерта отиде до църквата „Хьогалидсшуркан“ и с известно усилие успя да заеме една. Седна на пейка в парка пред църквата и се зачете в Трета книга Мойсеева. Когато стигна до глава 12, стих 8, повдигна вежди. Глава дванайсета бе посветена на пречистването на майките.

Ако пък не бе в състояние да донесе агне, нека вземе две гургулици, или два млади гълъба, един за всесъжение, а други за жертва за грях, и свещеникът ще я очисти, и тя ще бъде чиста.

Леа съвсем спокойно би могла да присъства в бележника на Хариет Вангер като Леа — 31208.

Лисбет Саландер изведнъж осъзна, че никое друго от предишните й проучвания не се доближаваше и на милиметър до измеренията на настоящата й задача.

Милдред Бренлунд се бе омъжила повторно и бе сменила името си на Милдред Бергрен. Тя отвори на Микаел, когато той почука на вратата й в десет часа сутринта в неделя. Жената бе на около четирийсет и бе напълняла поне със също толкова килограми, но Микаел веднага разпозна в нея момичето от снимката.

— Здравейте. Казвам се Микаел Блумквист. Вие трябва да сте Милдред Бергрен.

— Да.

— Моля за извинение, че идвам така изведнъж, но се нуждая от помощта ви по един сложен за обяснение въпрос. — Микаел й се усмихна. — Бихте ли ми отделили малко от времето си?

И съпругът на Милдред, и синът му, който бе на трийсет и пет, си бяха вкъщи, затова тя го покани без колебание. Настаниха се в кухнята. Той се ръкува с всички. През последните дни Микаел бе изпил повече кафе от когато и да било през живота си, но вече се бе научил, че да откажеш почерпка в Норланд се приема като израз на неучтивост. Милдред извади чашите за кафе на масата, седна и изпълнена с любопитство, попита с какво може да помогне. На Микаел му бе трудно да я разбира, защото говореше на специфичния за Нуршо диалект, и затова тя премина на книжовен шведски.

Микаел си пое дълбоко въздух.

— Това е дълга и странна история. През септември 1966 година сте се намирали в Хедестад с тогавашния си съпруг Гунар Бренлунд.

Тя, изглежда, се изненада. Той изчака, докато жената кимна, след което постави снимките от улица „Йернвегсгатан“ на масата пред нея.

— Тези фотографии са от тогава. Спомняте ли си обстоятелствата, при които са направени?

— О, мили боже! — възкликна Милдред Бергрен. — Та това бе преди цяла вечност.

Новият й съпруг и синът му застанаха зад нея и се вгледаха в снимките.

— Бяхме на сватбено пътешествие. Връщахме се от Стокхолм и Сигтуна и просто решихме да спрем някъде. Значи е било в Хедестад, така ли?

— Да, това е Хедестад. Тези снимки са направени около един часа следобед. Отне ми известно време, докато ви идентифицирам. Това се оказа трудна задача.

— Значи намирате тази стара моя снимка и благодарение на нея стигате до мен. Идея си нямам как сте успели.

Микаел извади фотографиите от паркинга.

— Успях да ви проследя благодарение на ето тази, която е направена малко по-късно същия ден.

Микаел обясни как бе стигнал до Бюрман благодарение на Дърводелска фабрика Нуршо и как той на свой ред го бе отвел до Хенинг Форшман и Нуршовален.

— Предполагам, че имате доста основателна причина, за да проведете едно толкова странно издирване.

— Да, имам. Момичето, което стои точно пред вас на снимката, се казва Хариет. Тя е изчезнала в този ден и се смята, че е станала жертва на убийство. Нека да ви покажа какво се е случвало.

Микаел извади преносимия си компютър и ги въведе в историята, докато го чакаше да зареди. След това им показа поредицата от снимки, която разкриваше промяната в изражението на лицето на Хариет.

— Забелязах ви, докато разглеждах тези стари снимки. Вие стоите точно зад Хариет с апарат в ръка и изглежда снимате точно това, което тя наблюдава и което предизвиква тази реакция у нея. Знам, че вероятността е много малка, но ви потърсих, за да попитам дали сте запазили снимките от този ден.

Микаел бе подготвен, че Милдред ще го прекъсне и ще му обясни, че снимките отдавна са загубени, че така и не са проявили филма, или че ги е изхвърлила. Вместо това тя го погледна със светлосините си очи и му отговори с такъв тон, сякаш това бе най-естественото нещо на света, че тя, разбира се, пази всичките си ваканционни снимки.

След това отиде до другата стая и след няколко минути се върна с един кашон, в който бе прибрала няколко албума с голям брой снимки. Отне й известно време да открие фотосите от въпросното пътуване. Бе направила три снимки в Хедестад. Една неясна — на главната улица. Една на първия й съпруг. Третата бе на клоуните от парада.

Микаел се наведе нетърпеливо напред. Видя една фигура от другата страна на улицата. Снимката не му говореше абсолютно нищо.

Глава 20

Вторник, 1 юли — сряда, 2 юли

Първото нещо, което Микаел направи, след като се прибра в Хедестад, бе да се отбие у Дирх Фроде и да се осведоми за състоянието на Хенрик Вангер. Научи, че старецът се бе чувствал значително по-добре през изминалата седмица. Бил все още слаб, но вече можел да седи изправен в леглото. Състоянието му вече не се смята за критично.

— Слава Богу — рече Микаел. — Осъзнах, че всъщност доста го харесвам.

Дирх Фроде кимна.

— Знам. И Хенрик те харесва. Как бе пътуването до Норланд?

— Успешно и незадоволително едновременно. Ще ти обясня по-късно. Сега трябва да ти задам един въпрос.

— Заповядай.

— Какво ще се случи с „Милениум“, ако Хенрик почине?

— Нищо. Мартин ще заеме мястото му в Управителния съвет.

— Съществува ли риск, макар и хипотетичен, Мартин да започне да създава проблеми на вестника, ако не преустановя разследването по случая на Хариет Вангер?

— Какво се е случило?

— Всъщност нищо.

Микаел му разказа за проведения с Мартин Вангер разговор на Мидсъмър.

— На връщане от Нуршо ми се обади Ерика и ми каза, че Мартин е говорил с нея и я е помолил да ми обясни настоятелно, че се нуждаят от мен в редакцията.

— Разбирам. Предполагам, че Сесилия е била при него. Не ми се вярва Мартин да започне да те изнудва. Това е под достойнството му. Освен това сега си спомних, че аз също съм член на Управителния съвет на малката дъщерна компания, която основахме, за да закупим акции на „Милениум“.

— Как ще постъпиш, ако възникне сложна ситуация?

— Договорите са, за да се спазват. Аз работя за Хенрик. С него сме приятели от четирийсет и пет години и обикновено реагираме еднакво при подобни ситуации. Всъщност, ако Хенрик почине, аз ще наследя акциите му в дъщерната компания, а не Мартин. Имаме железен договор, който ни задължава да подпомагаме „Милениум“ в продължение на четири години. Ако Мартин реши да създава неприятности, в което се съмнявам, би могъл да отклони една малка част от рекламодателите.

— На което се крепи оцеляването на „Милениум“.

— Да, но погледни го от друг ъгъл — да се занимаваш с подобно заяждане на дребно, изисква време. В момента Мартин се бори за оцеляването на предприятието си и работи по четиринайсет часа на ден. Няма време за нищо друго.

Микаел се позамисли за момент.

— Може ли да попитам — не знам дали ме засяга, но какво е най-общо състоянието на концерна?

Дирх Фроде стана сериозен.

— Имаме проблеми.

— Да, това е ясно дори за един съвсем обикновен икономически репортер като мен. Но колко сериозни са те?

— Но ще си остане между нас, нали?

— Да.

— През последните седмици изпуснахме две големи поръчки в областта на електрониката и сме на път да загубим руския пазар. През септември трябва да освободим хиляда и шестстотин служители от Йоребру и Тролхетан. Лош подарък за хора, които са работили в концерна години наред. С всяка следваща фабрика, която затваряме, доверието в концерна намалява.

— Мартин Вангер е притиснат.

— Той мъкне доста тежък товар по крехък лед.

Микаел се прибра вкъщи и се обади на Ерика. Тя не бе в редакцията и той разговаря с Кристер Малм.

— Ето как стоят нещата. Ерика ми позвъни вчера, когато се връщах от Нуршо. Мартин Вангер се е свързал с нея и е настоял, как да се изразя, да ми предложи да се върна в редакцията и да се нагърбя с по-голяма отговорност.

— С което съм напълно съгласен — рече Кристер.

— Разбирам. Работата е там, че съм подписал договор с Хенрик Вангер, който не мога да разтрогна, а Мартин действа от името на един човек, който иска да спра да се ровя в миналото и да си тръгна от селото. Предложението му всъщност е опит да ме отдалечи оттук.

— Разбирам.

— Предай на Ерика, че ще се върна в Стокхолм, когато приключа с делата си в Хедебю. Не по-рано.

— Ясно. Ти си напълно луд. Ще й предам.

— Кристер, започнал съм нещо тук и нямам намерение да оставя нещата недовършени.

Кристер въздъхна тежко.

Микаел отиде до дома на Мартин Вангер и позвъни на вратата. Отвори му Ева Хасел и го поздрави приветливо.

— Здравей. Тук ли е Мартин?

Точно в този момент самият Мартин Вангер се появи с куфарче в ръка. Той целуна Ева Хасел по бузата и поздрави Микаел.

— Отивам в офиса. Да говорим ли искаше?

— Може да го отложим за друг път, ако бързаш.

— Казвай.

— Няма да се върна в Стокхолм на работа в „Милениум“, преди да приключа с поставената ми от Хенрик задача. Информирам те сега, за да знаеш, че няма да участвам в Управителния съвет до Нова година.

Мартин Вангер се замисли за момент.

— Разбирам. Ти мислиш, че искам да се отърва от теб. — Той направи пауза. — Микаел, ще се върнем към това по-късно. В момента нямам време да се занимавам със странични дейности като участието в управлението на „Милениум“ и ми се иска изобщо да не бях приемал предложението на Хенрик. Но трябва да ми вярваш, като казвам, че ще дам всичко от себе си, за да гарантирам оцеляването на вестника.

— Никога не съм се съмнявал — отвърна Микаел учтиво.

— Ако се уговорим за час следващата седмица, може да разгледаме икономическото състояние на „Милениум“ и ще ти обясня как стоят нещата. Но принципната ми позиция е, че вестникът не може да си позволи едно от главните му действащи лица да седи на остров Хедебю и да си клати краката. Харесвам това издание и вярвам, че заедно можем да заздравим позициите му, но за това се нуждаем от теб. Оказах се замесен в конфликт по отношение на лоялността. Или трябва да следвам желанията на Хенрик, или да си свърша работата както трябва като член на Управителния съвет на „Милениум“.

Микаел си облече тренировъчния екип и пробяга разстоянието до Крепостта, а после и до къщата на Готфрид, след което се отправи към къщи по брега в по-спокойно темпо. Дирх Фроде се бе настанил край градинската маса. Той изчака търпеливо Микаел да изпие бутилка вода и да избърше потта от челото си.

— Това не е особено здравословно в такава жега.

— О-о-о — отвърна Микаел.

— Сгреших. Не Сесилия натиска Мартин. Изабела се е заела с мобилизирането на клана Вангер, за да те намажат с катран и овъргалят в перушина и вероятно дори да те изгорят на клада. Има подкрепата на Биргер.

— Изабела?

— Тя е злобна и дребнава и общо взето, мрази всички хора. Сега обаче явно е взела теб на мушка. Твърди наляво и надясно, че си мошеник. Че си убедил Хенрик да те наеме и си го развълнувал до такава степен, че да получи инфаркт.

— Вярва ли й някой?

— Винаги се намират хора, които вярват на злите езици.

— Опитвам се да разбера какво се е случило с дъщеря й, а тя ме мрази. Ако ставаше въпрос за моята дъщеря, щях да реагирам по съвсем друг начин.

В два часа следобед мобилният телефон на Микаел звънна.

— Здравейте. Казвам се Кони Туршон и работя за „Хедестадс курирен“. Разполагате ли с малко време, за да отговорите на няколко въпроса? Получихме информация, че живеете тук, в Хедебю.

— В такъв случай мога да кажа, че информаторите ви реагират с доста голямо закъснение. Аз живея тук от Нова година.

— Не знаех. С какво се занимавате в Хедестад?

— Пиша. Взел съм си година почивка от работа.

— Върху какво работите?

— Сори. Ще разберете, когато публикувам труда си.

— Съвсем наскоро сте излезли от затвора…

— Да, и?

— Какво е мнението ви за журналисти, които публикуват фалшиви сведения?

— Те са идиоти.

— Значи и вие се смятате за такъв?

— От къде на къде? Аз никога не съм фалшифицирал сведения.

— Но сте осъден за клевета.

— И?

Репортерът Кони Таршон изпадна в такова дълго мълчание, че се наложи Микаел да му помогне.

— Бях осъден за клевета, не за фалшифициране на сведения.

— Но публикувахте материала.

— Ако се обаждате, за да обсъждаме присъдата ми, няма да коментирам.

— Бих искал да ви посетя и да взема интервю от вас.

— Съжалявам, но нямам какво да кажа по този въпрос.

— Значи не искате да обсъждате процеса?

— Правилно — отвърна Микаел и приключи разговора.

Остана замислен доста дълго, преди да се върне при компютъра си.

Лисбет Саландер последва инструкциите, които бе получила, и насочи мотора си през моста към остров Хедебю. Спря пред първата малка къщичка отляво. Намираше се насред пустошта. Но докато работодателят й плащаше, нямаше проблем да иде и до Северния полюс, ако трябва. Освен това бе приятно дълго да се носи с висока скорост по Е4. Тя паркира мотора и освободи ремъците, които придържаха багажа й.

Микаел Блумквист отвори вратата и й махна. После излезе навън и огледа мотоциклета й с неподправено изумление.

— Страхотно. Та ти караш мотор.

Лисбет Саландер не каза нищо, но го наблюдаваше внимателно, докато той държеше кормилото и докосваше ръчката за подаване на газ. Тя не обичаше да пипат нещата й. След това забеляза момчешката му, почти детска усмивка, която я умилостиви. Повечето любители на мотори само сумтяха при вида на нейната машина.

— Имах мотор, когато бях на деветнайсет — рече той и се обърна към нея. — Благодаря, че дойде. Заповядай вътре да те настаним.

Микаел бе взел назаем едно походно легло от Нилсонови, които живееха отсреща, и й бе постлал в кабинета. Лисбет Саландер обиколи подозрително къщата, но явно се успокои, когато не откри следи, че се опитваха да я вкарат в опасен капан. Микаел й показа банята.

— В случай, че искаш да вземеш душ и да се освежиш.

— Трябва да се преоблека. Не мисля да се разхождам наоколо в кожено облекло.

— Аз ще приготвя вечерята, докато се оправиш.

Микаел приготви агнешки котлети със сос от червено вино и сервира вечерята на градинската маса, огрята от следобедното слънце. Лисбет се появи боса, с черен потник и къса износена дънкова пола. Храната ухаеше добре и тя изяде две порции. Микаел погледна тайно татуировката на гърба й. Бе очарован.

— Пет плюс три — рече Лисбет Саландер. — Пет случая от списъка на Хариет, който ми даде, и три, които смятам, че трябва да прибавим към него.

— Разказвай.

— Работих върху това само единайсет дни и чисто и просто не можах да изровя всички разследвания. В някои от случаите документацията е прехвърлена в Националния архив, а при други все още се съхранява в полицейските участъци. Посетих три участъка. За останалите не ми стигна времето. Но установих самоличността на всичките пет жени, чиито инициали присъстват в списъка.

Лисбет Саландер остави върху кухненската маса впечатляващо дебел топ хартия. Имаше около петстотин листа във формат А4. Тя бързо сортира материала на различни купчини.

— Нека да ги разгледаме в хронологичен ред — подаде един списък на Микаел.

1949 — Ребека Якобсон, Хедестад (30112)

1954 — Мари Холмберг, Калмар (32018)

1957 — Ракел Лунде, Ландскруна (32027)

1960 — (Магда) Лувиса Шьобера, Карлстад (32016)

1960 — Лив Густавсон, Стокхолм (32016)

1962 — Леа Першон, Удевала (31208)

1964 — Сара Вит, Ронебю (32109)

1966 — Лена Андершон, Упсала (30112)

— Първият случай от серията явно е този на Ребека Якобсон от 1949 година, който вече ти е известен в детайли. Следващият, който открих, е този на Мари Холмберг, трийсет и две годишна проститутка от Калмар, убита в жилището си през 1954 година. Точното време на самото убийство не е известно, защото трупът е престоял вероятно около девет-десет дни, преди да бъде открит.

— Как си я свързала със списъка на Хариет?

— Тя е била вързана и жестоко измъчвана, но пряката причина за смъртта е задушаване. Убиецът е напъхал дамската й превръзка в гърлото й.

Микаел помълча известно време, след което отвори Библията на посоченото място. Трета книга Мойсеева, глава 20, стих 18.

Ако някой легне с жена, кога е болна от кръвотечение, и открие голотата й, той е открил нейните течения и тя е открила течението на кръвта си: и двамата да бъдат изтребени измежду народа си.

Лисбет кимна.

— Хариет Вангер е направила същата връзка. Добре, да видим следващата.

— Май 1957 година, Ракел Лунде, на четирийсет и пет. Тя е работила като чистачка и е била странна птица. Била е гадателка и през свободното си време гледала на карти, на ръка и т.н. Ракел живеела в доста усамотена къща в околностите на Ландскруна. Убита е в дома си рано сутринта. Намират я гола, вързана за лоста на простора в задния двор. Устата й била залепена с тиксо. Умира вследствие на това, че многократно е замеряна с голям камък. Има безброй контузии и фрактури.

— По дяволите! Лисбет, това е отвратително!

— По-нататък става още по-зле. Инициалите Р. Л. съвпадат. Ще намериш ли цитата?

— Без проблем. Ако мъж или жена извикват мъртъвци или врачуват, да бъдат умъртвени: с камъни да бъдат убити, кръвта им е върху тях.

— Следва Лувиса Шьоберг от ранчо край Карлстад. Хариет я е записала като Магда. Пълното й име е Магда Лувиса, но като официално се използва Лувиса.

Микаел слушаше внимателно, докато Лисбет му разказваше странните подробности около убийството в Карлстад. Тя запали цигара, той посочи пакета и я погледна въпросително. Тя го побутна към него.

— Значи убиецът е нападнал дори животно?

— Библейският цитат гласи, че ако една жена прави секс с животно, и жената, и животното трябва да бъдат убити.

— Вероятността тази жена да е правила секс с кравата е повече от минимална.

— Цитатът може да се тълкува пряко. Ако жена „отиде“ при добитък, което една фермерка прави всеки ден.

— Добре. Продължавай.

— Следващият случай според списъка на Хариет е Сара. Аз я идентифицирах като Сара Вит, на трийсет и седем, от Ронебю. Тя е убита през януари 1964 година. Намират я вързана в леглото й. Била е подложена на жестоко сексуално насилие, но причината за смъртта е задушаване. Удушили са я. Убиецът подпалва и къщата. Явно целта му е била тя да изгори до основи, но огънят угасва сам, а и пожарната пристига на мястото изключително бързо.

— Каква е връзката?

— Listen to this[123]. Сара Вит не само че е дъщеря на свещеник, но е и омъжена за такъв. Съпругът й отсъства през въпросния уикенд.

— Ако свещеническа дъщеря се оскверни с блудство, тя безчести баща си: с огън да бъде изгорена. Ясно. Съвпада. Каза, че си открила още случаи.

— Намерих още три жени, които са убити при толкова странни обстоятелства, че според мен трябва да присъстват в списъка на Хариет. Първата е млада жена на име Лив Густавсон. Тя е на двайсет и две и живее във Фаршта. Била е жокей. Състезавала се и е била доста обещаващ млад талант. Освен това е държала малък магазин за животни заедно със сестра си.

— Окей.

— Именно там я откриват. Останала да работи извънредно, за да оправи счетоводството, и била сама. Накрая убиецът напъхал малък папагал във вагината й, след което пуснал всички животни от магазина — котки, костенурки, бели мишки, зайци и птички. Дори рибите от аквариума. Тоест сестра й била посрещната от доста неприятна гледка на следващата сутрин.

Микаел кимна.

— Тя е убита през август 1960, четири години след фермерката Магда Лувиса в Карлстад. И при двата случая става въпрос за жени, които работят с животни. И при двата има жертвоприношение на животно. Кравата от Карлстад, разбира се, оживява. Но според мен е доста трудно да убиеш крава с нож. При папагала е доста по-лесно. Има и трето убито животно.

— Кое?

Лисбет му разказа за странното „Убийство на гълъба“ — случая на Леа Першон от Удевала. Микаел остана мълчалив и замислен толкова дълго, че Лисбет изгуби търпение.

— Добре — рече той накрая. — Приемам теорията ти. Остава един случай.

— От тези, които открих. Не знам колко съм пропуснала.

— Разкажи ми за него.

— Февруари 1966 година в Упсала. Жертвата е млада, седемнайсетгодишна гимназистка на име Лена Андершон. Изчезва след купон на класа. Открита е три дни по-късно в канавка в местността Упсаласлетен, доста далеч от Упсала. Убита е на друго място, а трупът е захвърлен тук.

Микаел кимна.

— Масмедиите шумят доста за това убийство, но точните обстоятелства около смъртта й така и не са оповестени. Момичето е било подложено на ужасни мъчения. Прочетох доклада на патолога. Измъчвана е с огън. Ръцете и гърдите й са били сериозно обгорени. Горена е неколкократно и по други части на тялото. Открили са петна от восък по нея, от което следва, че е била използвана свещ, но ръцете й са толкова овъглени, че трябва да са били държани на доста по-силен огън. Накрая убиецът отсича главата й и я захвърля до тялото.

Микаел пребледня.

— Мили Боже! — възкликна той.

— Не успях да намеря подходящ библейски цитат, но за жертвоприношения чрез огън и за опрощаване на греховете се споменава на различни места, а някъде дори се препоръчва принасяното в жертва животно, обикновено бик, да бъде обезглавено. Огънят напомня и на първото убийство, това на Ребека от Хедестад.

Когато комарите литнаха на рояци привечер, те отсервираха градинската маса, седнаха в кухнята и продължиха да говорят.

— Това, че не си открила подходящ библейски цитат, не е кой знае колко важно. Това тук е гротеска и пародия на написаното в Библията — по-скоро става въпрос за асоциации с откъслечни цитати.

— Знам. Няма никаква логика. Нека вземем например цитата, според който ако един мъж прави секс с момиче в цикъл, и двамата прегрешили трябва да бъдат убити. Ако го тълкуваме буквално, то убиецът би трябвало да се самоубие.

— Какво означава всичко това? — зачуди се Микаел.

— Твоята Хариет или е имала доста странното хоби да събира библейски цитати и да ги свързва с жертви на убийства, за които е чувала по един или друг повод… Или е знаела, че между всички тези случаи има връзка.

— Значи между 1949 и 1966 година, а може би дори по-рано и по-късно, наоколо обикаля някакъв напълно луд садист и сериен убиец с Библия под мишница и убива жени в продължение най-малко на седемнайсет години, без някой да направи връзка между отделните случаи. Звучи напълно невероятно.

Лисбет Саландер избута стола си назад и си наля още кафе от каната на печката. Запали цигара и издиша дима, който се уви около нея като облак. Микаел изруга наум и отмъкна още една цигара от кутията й.

— Не, всъщност не е невероятно — рече тя и вдигна пръст. — В Швеция има много неразкрити убийства на жени, извършени през двайсети век. Онзи професор по криминология, Першон, каза веднъж в „Издирвани“, че серийните убийци са рядкост тук, но със сигурност е имало такива, които така и не са били заловени.

Микаел кимна. Тя вдигна още един пръст.

— Тези убийства са извършвани в продължение на много дълъг период от време и на различни места в страната. Две са извършени през по-кратък интервал през 1960 година, но обстоятелствата около тях са доста различни — фермерка в Карлстад и двайсет и две годишна любителка на коне в Стокхолм.

Трети пръст.

— Липсва ясен модел. Убийствата са извършени по различни начини, без явен почерк, макар и да има няколко детайла, които се повтарят. Животни. Огън. Жестоко сексуално насилие. И, както ти сам отбеляза, пародия на Библията. Явно никой от разследващите не е разтълкувал убийствата от библейска гледна точка.

Микаел кимна. После й хвърли един поглед. С крехкото си тяло, черния си потник, татуировките и обеците по лицето Лисбет Саландер изглеждаше, меко казано, не на място в къщата за гости в Хедебю. Той се бе опитал да завърже някакъв разговор по време на вечерята, но тя бе почти неконтактна и му отговаряше с по една дума. Когато работеха обаче, звучеше като истински професионалист. В апартамента й в Стокхолм сякаш бе паднала бомба, но Микаел Блумквист стигна до заключението, че мисълта й явно бе доста подредена и логична. Странно!

— Трудно е да откриеш връзката между проститутка от Удевала, убита зад контейнер за смет на запустяла индустриална площадка, и съпруга на свещеник от Ронебю, удушена и подпалена. Ако не разполагаш с ключа, който имаме благодарение на Хариет.

— Което ни отвежда до следващия въпрос — рече Лисбет.

— Как, за Бога, Хариет е успяла да се забърка в това? Шестнайсетгодишно момиче, което живее в доста изолирана среда.

— Има само един отговор — отвърна му тя.

Микаел кимна.

— Убийствата имат отношение към семейство Вангер.

Към единайсет часа вечерта бяха прегледали серията убийства още един път, бяха обсъдили съществуващата между тях връзка и странните детайли толкова задълбочено, че в главата на Микаел се щураха безброй мисли. Той разтърка очи, протегна се и попита дали Лисбет има желание да си направят кратка разходка. Лисбет Саландер приличаше на човек, за когото подобни занимания бяха пълна загуба на време, но след като се позамисли малко, кимна в знак на съгласие. Микаел я посъветва да си обуе дълъг панталон заради комарите.

Те свиха покрай пристанището за частни лодки, минаха под моста и продължиха напред към носа под имота на Мартин Вангер. Микаел й сочеше различните къщи и разказваше за обитателите им. Бе му трудно да формулира мислите си. Когато стигна до тази на Сесилия Вангер, Лисбет му хвърли бърз поглед.

Те подминаха луксозната лодка на Мартин Вангер, стигнаха до края на носа, седнаха на един камък и си поделиха цигара.

— Има още една връзка между жертвите — рече Микаел изведнъж. — Сигурно вече си се досетила.

— Каква?

— Имената.

Лисбет Саландер се замисли за миг. След това поклати глава.

— Всички са библейски.

— Не е вярно — отвърна му Лисбет бързо. — В Библията няма нито Лив, нито Лена.

Микаел поклати глава.

— Всъщност не е така. Лив означава живот, което е библейското значение на името Ева. И я се стегни, Сали — от кое име идва съкратеното Лена?

Лисбет Саландер стисна очи от раздразнение и вътрешно изруга. Микаел се бе досетил по-бързо от нея. Това не й харесваше.

— Магдалена — рече тя.

— Блудницата, първата жена, Дева Мария… Всички до една присъстват тук. Толкова е объркано, че вероятно и психолозите биха се побъркали. Има и още нещо, свързано с имената.

Лисбет очакваше продължението с нетърпение.

— Това са също така традиционни еврейски имена. В семейство Вангер определено има ядро на антисемити, нацисти и конспиратори. Харалд Вангер, който живее там, горе, е над деветдесетгодишен и е бил в разцвета на силите си точно през шейсетте.

— Единствения път, когато го срещнах, ми изсъска, че собствената му дъщеря е курва. Явно има проблем с жените.

Върнаха се в къщата, направиха си сандвичи за преди лягане и стоплиха кафето. Микаел погледна петстотинте страници, които любимият специалист по проучванията на Драган Армански бе събрал за него.

— Свършила си страхотна работа за рекордно кратък срок — рече той. — Благодаря. Благодаря ти още и че бе така добра да дойдеш дотук и да ми докладваш.

— Какво следва оттук нататък? — попита Лисбет.

— Утре ще говоря с Дирх Фроде и ще уредим заплащането.

— Нямах това предвид.

Микаел я погледна.

— Ти свърши работата, за която те назначих — рече той внимателно.

— Не съм приключила с това.

Микаел се облегна назад на кухненската пейка и я погледна в очите. Те бяха напълно безизразни. В продължение на половин година бе работил съвсем сам върху изчезването на Хариет, а сега изведнъж се беше появил втори човек, истински специалист в правенето на проучвания, който бързо съзираше скритите логически връзки. Той взе импулсивно решение.

— Знам. И на мен ми е влязло под кожата. Ще говоря с Дирх Фроде утре. Ще те ангажираме за още седмица или две като… Хмм, като асистент. Не знам дали ще иска да плати същата сума, която поиска Армански, но мисля, че ще успеем да измъкнем от него една доста добра месечна заплата.

Лисбет Саландер внезапно му се усмихна. Тя бе твърдо решена да продължи и с удоволствие би работила безплатно.

— Ужасно ми се спи — рече тя и се прибра в стаята си, без да каже нищо повече.

След две минути отвори вратата и подаде глава навън.

— Мисля, че грешиш. Не става въпрос за луд сериен убиец, който твърде много е чел Библията. Имаме си работа с обикновен боклук, който мрази жените.

Глава 21

Четвъртък, 3 юли — четвъртък, 10 юли

Лисбет Саландер се събуди преди Микаел, в шест часа сутринта. Сложи вода за кафе и влезе под душа. Когато Микаел на свой ред стана от леглото в седем и половина, тя се бе настанила пред компютъра му и четеше направеното от него обобщение по случая на Хариет Вангер. Той влезе в кухнята, увит с чаршаф през кръста, и разтърка сънено очи.

— Кафето е на печката — рече му тя.

Микаел я погледна през рамо.

— Този документ бе защитен с парола — каза той.

Тя обърна глава и го погледна.

— Отне ми трийсет секунди да сваля една програма от интернет, която разбива защитата на Word.

— Трябва да си поговорим за това кое е мое и кое — твое — каза Микаел и влезе под душа.

Когато се върна в кухнята, Лисбет бе изключила компютъра и го бе върнала на мястото му в кабинета. Бе включила собствения си PowerBook. Микаел беше напълно убеден, че вече е успяла да прехвърли съдържанието от неговия компютър в своя.

Лисбет Саландер бе информационен наркоман с доста либерални разбирания по отношение на етика и морал.

Микаел тъкмо бе седнал да закусва, когато на външната врата се почука. Той стана и отвори. Мартин Вангер бе толкова сериозен, че Микаел за секунда си помисли, че идва, за да му съобщи за смъртта на Хенрик Вангер.

— Не, в състоянието на Хенрик няма промяна. Дошъл съм по съвсем друг повод. Може ли да вляза за малко?

Микаел го пусна и го представи на „асистентката си“ Лисбет Саландер. Тя хвърли един бърз поглед на индустриалния магнат, кимна му леко и отново се втренчи в компютъра си. Мартин Вангер я поздрави механично, но изглеждаше толкова разсеян, че не беше ясно дали изобщо я бе забелязал. Микаел му наля чаша кафе и го покани да седне.

— За какво става въпрос?

— Те не си абониран за „Хедестадс курирен“, нали?

— Не. Понякога го чета в кафенето на Сузане.

— Значи не си видял днешния брой.

— Като те слушам, явно е трябвало да го направя.

Мартин Вангер остави вестника на масата пред Микаел. Бяха му отделили две колони на първа страница за анонс. Продължението следваше на четвърта. Микаел прочете заглавието.

ТУК СЕ КРИЕ ОСЪДЕН ЗА КЛЕВЕТА ЖУРНАЛИСТ

Към текста имаше снимка, направена с телеобектив от възвишението на църквата от другата страна на моста, която бе уловила Микаел, точно когато излизаше от къщата си.

Журналистът Кони Туршон бе изрисувал портрета на Микаел с майсторска ирония. Статията представяше накратко аферата „Венерстрьом“ и изтъкваше, че Микаел е напуснал засрамен „Милениум“ и съвсем наскоро е излежал присъдата си. Материалът завършваше с обичайното изречение, че Микаел е отказал всякакъв коментар. Публикацията бе написана с такъв тон, че едва ли в Хедестад щеше да остане човек, който да не знае, че в града му се разхожда Една Ужасно Съмнителна Кръгла Нула. Нито едно от твърденията в статията не бе подсъдно, но те бяха така увъртени, че представяха Микаел в доста съмнителна светлина; снимките и текстът бяха подбрани тенденциозно, сякаш описваха политически терорист. „Милениум“ бе представен като „Агитационен вестник“ със съмнителна достоверност, а книгата на Микаел за икономическите журналисти бе характеризирана като сбор от „противоречиви твърдения“ за уважавани представители на гилдията.

— Микаел… Нямам думи да изразя чувствата, които тази статия събужда у мен. Отвратителна е.

— Става дума за поръчкова работа — отвърна Микаел спокойно.

Той се вгледа изпитателно в Мартин Вангер.

— Надявам се да разбираш, че аз нямам нищо общо с това. Задавих се с кафе, когато я прочетох.

— Кой стои зад това?

— Проведох няколко телефонни разговора тази сутрин. Кони Туршон е назначен през лятото по заместване. Но статията е поръчана от Биргер.

— Не знаех, че Биргер има влияние върху вестника — той все пак е общински съветник и политик.

— Официално няма. Но главният редактор на „Куриерн“ е Гунар Карлман, син на Ингрид Вангер от страната на Юхан Вангер. Биргер и Гунар са близки приятели от години.

— Разбирам.

— Ще наредя Туршон веднага да бъде уволнен.

— На колко години е той?

— Честно казано, не знам. Никога не съм го виждал.

— Не го изхвърляй. Когато ми позвъни, звучеше като доста млад и неопитен журналист.

— Това не може да бъде подминато без последствия.

— Мен ако питаш, цялата ситуация е доста абсурдна. Главният редактор на един притежаван от семейство Вангер вестник напада друг вестник, където Хенрик Вангер е акционер и член на Управителния съвет. Тоест главният редактор Карлман напада теб и Хенрик.

Мартин Вангер се замисли над думите на Микаел, но поклати бавно глава.

— Разбирам какво искаш да кажеш. Трябва да потърся отговорност от точния човек. Карлман е акционер в концерна и постоянно ми забива нож в гърба, но това прилича по-скоро на отмъщението на Биргер, задето го отряза в коридора на болницата. Ти си му трън в очите.

— Знам. Точно затова смятам, че Туршон носи най-малка вина от всички. Изобщо не е лесно на един млад журналист на временна работа да откаже на главния редактор, когато той му нарежда как да пише.

— Мога да изискам да поместят официално извинение, адресирано до теб, на страницата с новините утре.

— Няма нужда. Това ще се превърне в една дълга битка, която само ще влоши нещата.

— Тоест искаш нищо да не правя?

— Няма смисъл. Карлман ще започне да създава проблеми и в най-лошия случай ще те представи като негодник, който в качеството си на собственик се опитва да влияе незаконно върху свободата на словото.

— Извини ме, Микаел, но не мога да се съглася с теб. Аз също имам право да изразя мнение. Смятам, че тази статия вони, и възнамерявам открито да заявя личната си позиция. Аз все пак замествам Хенрик в Управителния съвет на „Милениум“ и тази роля не ми позволява да подмина подобни инсинуации.

— Окей.

— Ще изискам право на отговор. И ще представя Карлман като идиот. Сам си е виновен.

— Добре, трябва да постъпиш както намериш за добре.

— Освен това за мен е много важно наистина да разбереш, че нямам нищо общо с тази мерзка атака.

— Вярвам ти — отвърна Микаел.

— Има и още нещо. Не смятам, че сега е най-подходящият момент да повдигам въпроса, но това прави скорошния ни спор още по-актуален. Много е важно да се върнеш на работа в „Милениум“, за да покажем, че сме единни. Иначе няма как да заглушим злите езици. Аз вярвам в „Милениум“ и съм напълно убеден, че заедно можем да спечелим тази битка.

— Разбирам гледната ти точка, но сега е мой ред да не се съглася. Не мога да разтрогна договора с Хенрик, а и не искам. Разбираш ли, аз всъщност много го харесвам. А и това с Хариет…

— Да?

— Разбирам, че е трудно за теб. Осъзнавам, че този случай преследва Хенрик от години.

— Между нас казано, аз обичам Хенрик и той е мой ментор, но що се отнася до Хариет, обсебването му граничи с лудост.

— Когато се захванах с това, смятах, че ще е пълна загуба на време. Работата е там, че напук на очакванията, открихме нови доказателства. Мисля, че сме на крачка да направим пробив и да си отговорим на въпроса какво в действителност се е случило.

— Предполагам, че няма да искаш да споделиш какво сте намерили?

— Съгласно договора нямам право да обсъждам това без личното съгласие на Хенрик.

Мартин Вангер подпря глава с ръка. Микаел съзря колебание в погледа му. Накрая Мартин взе решение.

— Добре. В такъв случай най-доброто, което можем да направим, е да разрешим загадката на Хариет колкото можеш по-бързо. Слушай сега, ще ти окажа пълната си подкрепа, за да можеш да довършиш работата качествено и по най-бързия възможен начин, след което да се върнеш в „Милениум“.

— Добре. Не искам да се боря и срещу теб.

— Няма да ти се наложи. Имаш пълната ми подкрепа. Можеш да се обръщаш към мен, ако срещнеш проблем. Ще притисна доста здраво Биргер, така че да не спъва работата ти по какъвто и да било начин. Ще се опитам и да поговоря със Сесилия и да я успокоя.

— Благодаря. Трябва да й задам някои въпроси, но тя ме отбягва вече в продължение на един месец.

Мартин Вангер изведнъж се усмихна.

— Вероятно имате работа за вършене. Но аз няма да ви се бъркам.

Те си стиснаха ръцете.

Лисбет Саландер бе слушала мълчаливо размяната на реплики между Микаел и Мартин Вангер. Когато Мартин си тръгна, тя се пресегна, взе „Хедестадс курирен“ и внимателно прочете статията. След това остави вестника обратно на масата без коментар.

Микаел седеше притихнал и размишляваше. Гунар Карлман бе роден през 1949 и следователно бе на двайсет и четири през 1966 година. Той също така се бе намирал на острова по време на изчезването на Хариет.

След закуската Микаел заръча на асистентката си да се запознае с полицейското разследване. Той сортира документите и й даде папките, които съдържаха материали, свързани с изчезването на Хариет. Предостави й също всички снимки на катастрофата на моста, както и дългото редактирано обобщение на постигнатото от Хенрик по време на личните му разследвания.

След това Микаел се отби у Дирх Фроде, който състави трудов договор, съгласно който Лисбет бе назначена като сътрудник за месец напред.

Когато се върна вкъщи, Лисбет се бе настанила в градината, изцяло погълната от полицейското разследване. Микаел влезе вътре и стопли кафето. Наблюдаваше я през кухненския прозорец. Тя, изглежда, препускаше през документите, като не отделяше повече от десет или петнайсет секунди на страница. Разлистваше папките механично. Микаел се изненада, че не четеше задълбочено; това противоречеше на собствения й метод на работа — направеното от нея проучване бе изключително професионално. Той извади две кафени чаши и се присъедини към нея на градинската маса.

— Написал си това, преди да разбереш, че преследваме сериен убиец.

— Вярно е. Отбелязвах всичко, което ми се струваше важно, въпроси, които да задам на Хенрик Вангер, и така нататък. Както явно си забелязала, записките ми са доста разхвърляни. Досега се лутах на сляпо и се опитвах да създам история — една глава от автобиографията на Хенрик Вангер.

— А сега?

— Преди цялото разследване бе съсредоточено върху остров Хедебю. Сега съм убеден, че всичко започва в Хедестад по-рано същия ден. Това променя нещата.

Лисбет кимна. Тя се замисли за момент.

— Страхотна работа си свършил, като си намерил тези снимки — рече тя.

Микаел вдигна вежди. Лисбет Саландер не приличаше на човек, който раздава похвали наляво и надясно. Той се почувства изключително поласкан. От друга страна — от чисто журналистическа гледна точка, — това всъщност беше доста необичайно постижение.

— Сега е твой ред да допълниш картината. Какво стана със снимката, която замина да търсиш в Нуршо?

— Искаш да кажеш, че не си разгледала снимките в моя компютър?

— Нямах време. Предпочитах да прочета мислите, на които те е навел случаят, и заключенията, до които си стигнал.

Микаел въздъхна, включи лаптопа си и чукна с мишката върху папката със снимки.

— Всъщност е доста забележително. Посещението ми в Нуршо ми донесе едновременно успех и пълно разочарование. Намерих снимката, но това не ми помогна кой знае колко. Тази жена, Милдред Бергрен, е запазила всичките си ваканционни снимки — и от важните моменти, и от по-незначителните, и внимателно ги е налепила в един албум. Въпросната фотография също беше там. Използван е евтин цветен филм. Снимката е направена преди трийсет и седем години и е доста избеляла и силно пожълтяла, но жената бе запазила и негатива в една кутия от обувки. Позволиха ми и да сканирам всички негативи от Хедестад от въпросния ден. Ето какво е видяла Хариет.

Той отвори една фотография под името [HARRIET/bg-19.eps].

Лисбет разбра разочарованието му. На екрана пред нея се виждаше леко размазана снимка, направена с широкообхватен обектив, която изобразяваше клоуните от парада по случай Деня на детето. На заден план се виждаше тротоарът с около трийсет души, уловени в празното пространство между клоуните и предницата на следващия ги камион.

— Мисля, че тя гледа към този човек. Отчасти защото се опитах да определя обекта на вниманието й, изхождайки от положението на лицето й — направената от мен скица на кръстовището е съвсем точна. Отчасти защото това е единственият човек, който явно гледа право в обектива на камерата и следователно към Хариет.

Лисбет видя една неясна фигура, която стоеше на известно разстояние зад зяпачите, малко по-навътре в пресечката. Носеше тъмно ватирано яке с червена ивица на раменете и тъмни панталони, вероятно дънки. Микаел увеличи снимката, така че фигурата на въпросния човек от кръста нагоре запълни целия екран. Снимката тутакси се размаза още повече.

— Мъж е. Около 1,80, нормално телосложение. Има тъмноруса средно дълга коса и е гладко избръснат. Но е невъзможно да различим чертите на лицето му или да определим възрастта му. Може да е всякакъв — от тийнейджър до мъж на средна възраст.

— Снимката може да бъде обработена.

— Направих го. Дори изпратих копие до Кристер Малм от „Милениум“, който е адски добър в обработката на снимки. Микаел отвори нова снимка.

— По-добре от това не може. Просто апаратът е много некачествен, а разстоянието — голямо.

— Показал ли си фотографията на някого? Може да успеят да го разпознаят по стойката…

— Показах я на Дирх Фроде. Той няма представа кой е въпросният мъж.

— Дирх Фроде вероятно не е най-наблюдателният човек в Хедестад.

— Не, но аз работя за него и Хенрик Вангер. Искам да покажа снимката на Хенрик, преди да замеся и други хора.

— Възможно е той да е просто зрител.

— Да. Но в такъв случай предизвиква доста странна реакция у Хариет.

През следващата седмица Микаел и Лисбет Саландер работиха буквално всяка минута, с изключение на времето, в което спяха. Лисбет продължи да чете материалите по разследването и изстрелваше въпрос след въпрос, а Микаел се опитваше да й отговори. Истината бе само една, така че всеки уклончив отговор и всяка неяснота биваха последвани от дълбок размисъл. В продължение на цял един ден изучаваха с какво се бе занимавал всеки след сблъсъка на моста.

Личността на Лисбет Саландер изглеждаше все по-противоречива в очите на Микаел. Макар и да прехвърляше материалите от разследването набързо, тя се хващаше за всеки дребен или будещ съмнение детайл.

Спираха за почивка следобед, когато жегата навън ставаше непоносима и не можеха да останат в градината. На няколко пъти отидоха да се изкъпят в канала или да се поразходят до кафенето на Сузане, където сядаха на терасата. Сузане внезапно бе започнала да се държи доста хладно с Микаел. Той осъзна, че Лисбет приличаше на непълнолетна. Фактът, че тя живее в дома му, го превръщаше в очите на Сузане в извратеняк на средна възраст, което му бе неприятно.

Микаел продължи да тича всяка вечер. Прибираше се задъхан вкъщи, но Лисбет не коментираше физическите му занимания. Да бягаш по неравен терен, явно не отговаряше на представата й за лятна почивка.

— Аз съм над четирийсет — каза й Микаел. — Трябва да се движа, ако не искам съвсем да се закръгля в талията.

— Ясно.

— Ти изобщо ли не тренираш?

— Понякога се боксирам.

— Боксираш се?

— Да, нали знаеш, с ръкавици.

Микаел влезе под душа и се опита да си представи Лисбет на боксовия ринг. Не бе сигурен дали не го поднасяше. Трябваше да я попита още нещо.

— В коя категория се боксираш?

— В никоя. Занимавам се със спаринг от време на време. Тренирам с момчетата от един боксов клуб в Сьодермалм.

„Защо ли не съм изненадан“, помисли си Микаел. Но все пак не пропусна да отбележи, че тя бе споделила нещо за себе си. Той все още не знаеше почти нищо за нея; как бе започнала да работи за Армански, какво образование имаше, с какво се занимаваха родителите й. При всеки опит от негова страна да я подпита за личния й живот, тя тутакси тя се затваряше в черупката си и му отговаряше с по една дума или напълно го игнорираше.

Един следобед Лисбет Саландер внезапно остави папката, която четеше, сбърчи чело и погледна Микаел.

— Какво знаеш за Ото Фалк? Свещеника.

— Съвсем малко. На няколко пъти в началото на годината се засякох с настоящия отец в църквата и той ми каза, че Фалк все още е жив, но е настанен в гериатричен дом в Хедестад. Страда от алцхаймер.

— Откъде е родом?

— Оттук. От Хедестад. Учи в Упсала и се връща тук, когато е на трийсет.

— Той е неженен, а Хариет е общувала с него.

— Защо питаш?

— Просто отбелязвам, че ченгето, този Морел, е доста внимателен с него по време на разпита.

— През шейсетте години свещениците все още са имали доста по-различно положение в обществото, отколкото сега. Съвсем естествено е било той да живее тук, на острова, по-близо до властта, така да се каже.

— Интересно ми е колко внимателно полицията е претърсила дома му. От снимките се вижда, че става въпрос за голяма дървена къща, пълна с куп места, където можеш да скриеш труп за известно време.

— Вярно е. Но няма никакви доказателства той да има каквато и да било връзка със серийните убийства или с изчезването на Хариет.

— Всъщност не си прав — рече Лисбет Саландер и му се усмихна накриво. — Първо, той е свещеник, а свещениците имат специално отношение към Библията. Второ, той е последният, който вижда Хариет жива и говори с нея.

— Да, но той слиза при моста веднага след катастрофата и остава там в продължение на няколко часа. Има го на множество снимки, особено на тези, направени по времето, когато Хариет изчезва.

— Нищо, мога да разбия алибито му. Но всъщност си мислех за съвсем друго. В тази история става въпрос за садист и убиец на жени.

— Така ли?

— Аз бях… Видях се с малко свободно време през пролетта и прочетох доста информация за садистите по съвсем друг повод. Един от материалите, на които попаднах, бе наръчник на ФБР, съгласно който озадачаващо голям брой от заловените серийни убийци произхождат от нездрави семейства и са измъчвали животни през детските си години. Част от американските серийни убийци са обвинени и в умишлен палеж.

— Тоест жертвоприношения на животни и на хора чрез огън.

— Да. В откритите от Хариет случаи на убийство на няколко пъти се среща мъчение на животни и използване на огън. Обаче това, което всъщност имам предвид, е, че свещеническият дом изгаря в края на седемдесетте.

Микаел се замисли за миг.

— Връзката е бегла — рече той накрая.

Лисбет Саландер кимна.

— Вярно. Но си струва да бъде отбелязана. В материалите от разследването не открих нищо за причината за пожара. Ще ми е интересно да разбера дали през шейсетте години е имало и други случаи на мистериозни палежи. Както и дали по онова време в околността са регистрирани случаи на изтезание или обезглавяване на животни.

Лисбет си легна на седмата си нощ в Хедебю, изпълнена с яд към Микаел Блумквист. В продължение на една седмица бяха прекарали заедно почти всяка минута; обикновено седем минути в компанията на друг човек бяха достатъчни, за да я заболи главата.

Тя отдавана бе констатирала, че не я бива да общува с околните, и живееше самотно. Това изобщо не й пречеше, стига хората да гледаха собствената си работа и да не се бъркаха в делата й. За жалост обаче околните не бяха толкова умни и досетливи. Налагаше й се да се защитава от социалните власти, агенциите за защита на децата, специалните органи, осъществяващи контрол по въпросите на попечителството, данъчните власти, полицията, социални работници, психолози, психиатри, учители и дори гардеробиери (всички, с изключение на тези в „Кварнен“, които вече я познаваха), които никога не искаха да я пуснат в съответното заведение, въпреки че вече бе навършила двайсет и пет. Имаше цял куп хора, които явно нямаха по-добро занимание от това да се опитват да я контролират и, ако им се удадеше възможност, да променят начина на живот, който сама си бе избрала.

Отрано се беше научила, че няма смисъл да плаче. Както и че всеки път, когато се опитва да запознае някого с някакъв свой проблем, само влошава нещата. Затова трябваше сама да се справя с трудностите както намери за добре. Адвокат Нилс Бюрман вече бе разбрал това.

Микаел Блумквист притежаваше същото досадно качество, присъщо на всички хора, да души в личния й живот и да задава въпроси, на които тя не искаше да отговаря. За сметка на това обаче той реагираше различно от повечето мъже, с които се бе сблъсквала.

Когато игнорираше въпросите му, той просто вдигаше рамене, спираше и я оставяше на мира. Странно.

Разбира се, първата предпазна мярка, която взе, когато се докопа до лаптопа му още първата сутрин в къщата, бе да прехвърли цялата информация на собствения си компютър. Така вече беше без значение дали щеше да й отнеме случая. Тя щеше да разполага с целия материал.

След това обаче нарочно го бе провокирала, като продължи да чете документите от лаптопа му и след като той се събуди. Бе очаквала яростен изблик. Вместо това той й се беше сторил почти примирен и бе промърморил нещо иронично по неин адрес. А след като излезе изпод душа, започна да обсъжда с нея прочетеното. Странен мъж. Направо можеше да се подлъже, че й има доверие.

Но фактът, че бе наясно с хакерските й способности, беше доста обезпокояващ. Лисбет Саландер знаеше, че правният термин, описващ хакерската дейност, с която тя се занимаваше и професионално, и през свободното си време, бе „незаконно компютърно проникване“, което се наказваше с до две години затвор. Тази тема беше чувствителна — не искаше да я вкарат зад решетките. Една евентуална присъда означаваше още, че най-вероятно щяха да конфискуват компютрите й и да я лишат от възможността да упражнява единствената дейност, в която наистина бе добра. Никога не й беше минавало през ума да разкаже на Драган Армански или на когото и да било другиго как изнамираше информацията, за която й плащаха.

С изключение на Plague и неколцина други лица от интернет, които подобно на нея се занимаваха с хакерство на професионално ниво — повечето от тях я познаваха единствено като Wasp и не знаеха нито коя е, нито къде живее, — само Кале Блумквист знаеше тайната й. Беше я хванал заради грешка, която дори дванайсетгодишните начинаещи в бранша не биха допуснали. Това означаваше, че мозъкът й играеше номера и тя заслужаваше наказание. Вместо обаче да побеснее и да вдигне шум до Бога, Блумквист я бе назначил на работа.

Достатъчно основание, за да му бъде ядосана.

Докато похапваха сандвичи точно преди тя да отиде да си легне, той внезапно я бе попитал дали е добър хакер. За свое удивление тя му бе отговорила съвсем спонтанно.

— Може би съм най-добрата в Швеция. Има още двама-трима, които са почти на същото ниво като мен.

Тя не се съмняваше в думите си. Plague бе по-добър от нея навремето, но тя отдавна го бе изпреварила.

Само че думите й прозвучаха странно, като ги изрече. Никога досега не бе имало външен човек, с когото да може да говори на подобни теми, и изведнъж й стана приятно, че той, изглежда, се възхищаваше на уменията й. След това обаче бе развалил всичко, като я попита как се е научила.

Тя не знаеше какво да отговори. „Винаги съм го можела.“ Вместо това си бе легнала, без да му каже лека нощ.

Сякаш, за да я ядоса още повече, Микаел изобщо не реагира, когато тя стана от масата просто така. Лежеше и го слушаше как ходи из кухнята, разтребва масата и мие чиниите. Той винаги оставаше до по-късно от нея, но сега явно също възнамеряваше да си ляга. Чу го, че влезе в банята; после отиде в спалнята си и затвори вратата. След миг долови скърцането на леглото, когато той се пъхна в него, на половин метър от нея, но от другата страна на стената.

През седмицата, в която живееха заедно, той не бе флиртувал с нея. Бяха работили заедно, бе се интересувал от мнението й, бе изтъквал грешките й, когато не беше на прав път, и бе признавал правото й, когато го поставяше на мястото му. Просто се отнасяше човешки с нея.

Изведнъж осъзна, че компанията на Микаел Блумквист й допадаше и че дори му вярваше. Не бе вярвала на никого другиго освен може би на Холгер Палмгрен. Макар и по съвсем други причини. Палмгрен бе предсказуем добряк.

Тя стана внезапно, отиде до прозореца и се загледа тръпнеща в мрака. За нея нямаше нищо по-трудно от това да се покаже за първи път гола на някого. Тя бе убедена, че кльощавото й тяло беше отблъскващо. Имаше жалко подобие на бюст. Да не говорим за бедрата. Не смяташе, че има какво да предложи. Но като се изключи това, бе една съвсем обикновена жена, със същото желание и нагон, като всички останали. Тя размишлява близо двайсет минути, преди да вземе решение.

Микаел си бе легнал с един роман на Сара Перетски, когато чу, че някой натиска дръжката на вратата. Вдигна очи и видя Лисбет Саландер. Тя бе увила чаршафа около тялото си. Спря се мълчаливо на прага. Изглежда, обмисляше нещо.

— Да не би нещо да не е наред? — попита Микаел.

Тя поклати глава.

— Какво има тогава?

Лисбет отиде до него, взе книгата му и я остави на нощното шкафче. След това се наведе и го целуна по устата. Не можеше да разкрие по-ясно намеренията си. Бързо се пъхна в леглото му, седна и се вгледа изпитателно в него. Сложи ръка върху чаршафа над корема му. Тъй като той не я отблъсна, тя се наведе и захапа едното му зърно.

Микаел Блумквист бе тотално стъписан. След няколко секунди я хвана за раменете и я отблъсна леко назад, за да може да вижда лицето й. Той изглеждаше така, сякаш нищо не се беше случило.

— Лисбет… Не съм сигурен, че това е добра идея. Ние работим заедно.

— Искам да правя секс с теб. Това няма да попречи на работата ни. Но ако ме изриташ сега от леглото си, това определено ще е проблем.

— Но ние почти не се познаваме.

Тя изведнъж се разсмя, само за миг, сякаш се изкашля.

— Докато правех проучването за теб, стигнах до извода, че това не те е спирало преди. Даже напротив, никога не си можел да стоиш настрана от жените. Какво не е наред? Да не би да не съм достатъчно секси за теб?

Микаел поклати глава и се опита да измисли нещо умно. Когато не й отговори, тя дръпна чаршафа му и го възседна.

— Нямам презервативи — рече Микаел.

— Майната му.

Когато Микаел се събуди, Лисбет вече беше станала. Чу я, че слага каната за кафето в кухнята. Бе малко преди седем. Той бе спал само два часа и остана да лежи със затворени очи.

Не можеше да разбере Лисбет Саландер. Нито веднъж, дори с поглед, не му бе загатнала, че той й харесва.

— Добро утро — рече му Лисбет от вратата.

Бе леко усмихната.

— Здравей — отвърна й Микаел.

— Млякото е свършило. Ще отскоча до бензиностанцията. Тя отваря в седем.

Лисбет се обърна толкова бързо, че Микаел не успя да отговори. Чу я как си обува обувките и взема чантата и шлема си, след което излезе навън. Той затвори очи. След малко входната врата отново се отвори и след няколко секунди Лисбет отново стоеше на прага на спалнята. Този път не се смееше.

— Най-добре ще е да дойдеш да видиш — рече му тя със странна интонация.

Микаел веднага скочи на крака и нахлузи дънките си. Някой се бе отбил до къщата им през нощта и им бе оставил необичаен подарък. На площадката пред вратата лежеше наполовина обгореното тяло на разчленена котка. Краката и главата й бяха отрязани. След това я бяха изкормили. Вътрешностите бяха оставени до овъгления торс, който явно бе изпечен на огън. Котешката глава бе непокътната. Бяха я поставили върху седалката на мотоциклета на Лисбет Саландер. Микаел разпозна червено-кафявата козина.

Глава 22

Четвъртък, 10 юли

Закусиха в градината при пълно мълчание, без мляко в кафето. Лисбет бе извадила един малък дигитален фотоапарат „Канон“ и снима странната аранжировка, преди Микаел да се върне с торба за смет и да разчисти. Той прибра котката в багажника на колата, която бе взел назаем, но не бе сигурен какво да прави с обгореното тяло. Най-нормално бе да съобщи в полицията за инцидентно измъчване на животно или дори за вероятна заплаха, но не знаеше как да обясни причините за това.

Към осем и половина Изабела Вангер мина покрай къщата на път към моста. Тя не ги видя или се престори, че не ги забелязва.

— Как си? — попита Микаел Лисбет накрая.

— Добре.

Тя го погледна учудено. „Ясно. Той очаква да съм разстроена.“

— Когато открия изверга, който е измъчвал невинно животно като предупреждение към нас, ще го пребия с бейзболна бухалка.

— Мислиш, че това е предупреждение?

— Имаш ли по-добро обяснение? Все пак означава нещо.

Микаел кимна.

— Какъвто и да се окаже финалът на тази история, явно сме притеснили някого достатъчно много, за да извърши подобна лудост. Само че имаме още един проблем.

— Знам. Това прилича на принесените в жертва животни от случаите на убийства от 1954 и 1960 година. Само че изглежда твърде невероятно убиец, който е вилнял преди петдесет години, да се промъкне до дома ти и да остави обгорелия труп на измъчвано животно на прага ти.

Микаел се съгласи.

— Тогава остават единствено Харалд Вангер и Изабела Вангер. Има и още няколко възрастни роднини от страната на Юхан Вангер, но никой от тях не живее тук.

Микаел въздъхна.

— Изабела е ужасна вещица, която със сигурност би могла да убие котка, но се съмнявам да е вилняла наоколо и да е убивала жени през петдесетте години. За Харалд Вангер… Не знам. Той изглежда толкова слаб, че едва ходи. Трудно ми е да повярвам, че е излязъл през нощта, уловил е една котка и е извършил това.

— Освен ако не са забъркани двама души. Един по-възрастен и един по-млад.

Изведнъж Микаел чу шум от преминаваща кола, вдигна глава и видя Сесилия Вангер да се отдалечава по моста. „Харалд и Сесилия“, помисли си той. Но оставаше една голяма въпросителна; бащата и дъщерята не общуваха и почти не разговаряха. Въпреки че Мартин Вангер бе обещал да говори с нея, тя продължаваше да не вдига телефона, когато Микаел й звънеше.

— Трябва да е някой, който знае, че сме постигнали напредък в разследването си — рече Лисбет Саландер, изправи се и влезе в къщата.

Когато се върна, бе облякла кожените си дрехи.

— Отивам до Стокхолм. Ще се върна довечера.

— Какво ще правиш?

— Ще взема някои джаджи. Ако някой е достатъчно луд, че да убие котка по подобен начин, като нищо ще се нахвърли върху нас следващия път. Или може да подпали къщата, докато спим. Искам да отидеш до Хедестад и да купиш два пожарогасителя и два датчика за пожар. Единият от пожарогасителите трябва да е халогенен.

Тя сложи каската, без да се сбогува, запали мотора и изчезна по моста.

Микаел изхвърли котешкия труп в една кофа за боклук до бензиностанцията на път за Хедестад, след което купи два пожарогасителя и два датчика за пожар. Прибра ги в багажника на колата и се отправи към болницата. Бе се обадил предварително на Дирх Фроде и си бяха уговорили среща в кафенето. Разказа му какво бяха заварили пред къщата сутринта. Дирх Фроде пребледня.

— Микаел, не очаквах тази история да се окаже опасна.

— Защо не? Все пак целта ни е да издирим убиеца.

— Но кой би… Това е пълна лудост. Ако твоят живот или този на госпожица Лисбет Саландер е в опасност, трябва да прекратим разследването. Мога да говоря с Хенрик.

— Не. В никакъв случай. Не искам да рискувам да получи още един инфаркт.

— Той пита през цялото време как върви работата ти.

— Предай му, че продължавам да разплитам случая.

— Какво ще правите сега?

— Имам няколко въпроса. Първият инцидент се случи веднага след като Хенрик получи инфаркт, а аз отидох до Стокхолм за един ден. Като се върнах, открих, че някой бе тършувал вкъщи. Точно след като бях разшифровал библейския код и открил снимките от улица „Йернвегсгатан“. Бях съобщил на теб, и на Хенрик. Мартин също знаеше, защото той уреди да ме пуснат в редакцията на „Хедестадс курирен“. Колко други хора са били осведомени?

— Хм-м, не знам на кого е разказал Мартин. Но и Биргер, и Сесилия знаеха. Обсъждаха това, че издирваш снимки. Дори Александър знаеше. А да, Гунар и Хелена Нилсон също, между другото. Те бяха дошли да видят Хенрик и станаха свидетели на разговора. И Анита Вангер е наясно.

— Анита? Която живее в Лондон?

— Сестрата на Сесилия. Тя се върна тук с нея, когато Хенрик получи инфаркт, но живееше на хотел и доколкото знам, не е идвала на острова. И тя като Сесилия не желае да се вижда с баща си. Отлетя обратно за Лондон преди седмица, след като Хенрик излезе от интензивното.

— Къде живее Сесилия? Видях я тази сутрин да минава с колата по моста, но домът й е тъмен и заключен.

— Подозираш ли я?

— Не, просто се чудя къде живее.

— У брат си Биргер. Съвсем наблизо.

— Знаеш ли къде е в момента?

— Не. Със сигурност не е горе при Хенрик.

— Благодаря — рече Микаел и стана от масата.

Семейство Вангер бе навсякъде около болницата. Биргер Вангер пресече фоайето на път за асансьорите. Микаел нямаше желание да се засича с него и го изчака да подмине, преди сам да излезе от болницата. Вместо това се сблъска с Мартин Вангер на входа — на същото място, където бе срещнал Сесилия Вангер при последното си посещение. Те се здрависаха.

— От Хенрик ли идваш?

— Не, срещнах се набързо с Дирх Фроде.

Мартин Вангер изглеждаше уморен, с хлътнали очи. Микаел изведнъж осъзна, че той се бе състарил значително за последната половин година, през която се познаваха. Битката за спасението на империята Вангер му костваше много, а и внезапното заболяване на Хенрик си казваше думата.

— Как са нещата при теб? — попита Мартин Вангер.

Микаел побърза да подчертае, че няма намерение да разтрогва договора си и да се прибира в Стокхолм.

— Добре, благодаря. Става все по-интересно с всеки изминал ден. Надявам се да успея да задоволя любопитството на Хенрик, когато състоянието му се подобри още повече.

Биргер Вангер живееше в една от редицата еднородни бели къщи от другата страна на пътя, на около пет минути пеша от болницата. От дома му се откриваше изглед към морето и пристанището за частни лодки. Никой не му отвори, когато позвъни. Набра мобилния телефон на Сесилия, но тя не му вдигна. Микаел остана да седи в колата известно време, като барабанеше с пръсти по кормилото. Биргер Вангер бе като празен лист; беше роден през 1939 година и следователно е едва десетгодишен по време на убийството на Ребека Якобсон. За сметка на това обаче е на двайсет и седем, когато Хариет изчезва.

Според Хенрик Вангер Биргер и Хариет почти не са общували. Той отраства в Упсала и се премества в Хедестад, за да започне работа в концерна, но се отказва след две години и се отдава на политика. По време на убийството на Лена Андершон обаче се намира в Упсала.

Микаел не можеше да навърже отделните части от историята, но инцидентът с котката свидетелстваше за надвиснала опасност. Микаел нямаше много време.

Предишният свещеник на Хедебю, Ото Фалк, е на трийсет и шест години, когато Хариет изчезва. Сега бе на седемдесет и две. Бе по-млад от Хенрик Вангер, но не бе успял да съхрани така добре интелекта си. Микаел го откри в един дом на име „Свалан“ — жълта тухлена сграда малко по-нагоре по течението на река Хедео, в другия край на града. Микаел се представи на регистратурата и помоли да говори с пастор Фалк. Каза, че знае за заболяването на свещеника, и попита доколко е контактен. Една от старшите сестри му обясни, че диагнозата алцхаймер му била поставена преди три години и че болестта се развила страшно бързо. Фалк бил контактен, но краткотрайната му памет била доста слаба, не можел да разпознае някои роднини, а съзнанието му било като цяло доста замъглено. Освен това тя предупреди Микаел, че пастор Фалк изпадал в паника, ако му зададели въпрос, на който не можел да отговори.

Старият свещеник седеше на една пейка в градината заедно с трима други пациенти и един санитар. Микаел се опита да говори с него в продължение на един час.

Пастор Фалк каза, че си спомня много добре Хариет Вангер. Лицето му просветна, докато говореше за нея. Описа я като очарователно момиче. Микаел обаче бързо осъзна, че отецът беше успял да забрави, че тя бе изчезнала от почти трийсет и седем години; говореше за нея, сякаш я бе срещнал съвсем наскоро, и помоли Микаел да я поздрави и да й предложи да го посети някой ден. Микаел обеща да го стори.

Когато Микаел заговори за събитията, случили се в деня на изчезването на Хариет, пасторът се обърка. Той очевидно не си спомняше злополуката на моста. Едва към края на техния разговор възрастният човек спомена нещо, което накара Микаел да наостри уши.

Когато Микаел насочи разговора към интереса на Хариет към религията, отец Фалк изведнъж се замисли. Лицето му помръкна. Той седеше и се люшкаше напред-назад, след което изведнъж погледна Микаел и го попита кой е. Микаел се представи отново, а старецът пак се замисли. Накрая поклати глава, а лицето му придоби раздразнено изражение.

— Тя е поредната лутаща се душа. Трябва да я предупредиш да внимава.

— За какво да я предупредя?

Изведнъж пастор Фалк се разстрои. Сбърчи чело и поклати глава.

— Трябва да прочете sola scriptura[124] и да разбере основната й идея за достатъчността на Библията — sufficientia scripturae. Само тогава ще успее да проумее проповядваното от sola fide[125]. Йосиф ги отрича напълно. Те не са част от канона.

Микаел не разбра нито дума, но записа всичко внимателно. След това пастор Фалк се наведе към него и му прошепна заговорнически:

— Мисля, че тя е католичка. Магията я привлича и още не е открила Бог за себе си. Има нужда от напътствие.

Очевидно думата „католичка“ имаше негативна конотация за отец Фалк.

— Мислех, че се интересува от учението на петдесетниците?

— Не, не е така. Тя търси забранената истина. Не е добра християнка.

След това отец Фалк явно забрави напълно за току-що казаното и за Микаел и се заговори с един от другите пациенти.

Микаел се върна на остров Хедебю малко след два часа следобед. Отиде до дома на Сесилия Вангер и почука на вратата, но напразно. Опита още веднъж да се свърже с нея по мобилния й телефон, но тя не му вдигна.

Той монтира единия детектор в кухнята, а другия — в антрето. Постави първия пожарогасител до чугунената печка пред вратата на спалнята, а другия — до тоалетната. След това си приготви обяд, който се състоеше от кафе и сандвичи, седна в градината и прехвърли записките от разговора с отец Фалк в компютъра си. Мисли доста дълго, след което погледна църквата.

Новият дом на свещеника на Хедебю представляваше модерна еднофамилна къща на няколко минути път пеша от църквата. Микаел почука на вратата на пастор Маргарета Странд към четири часа и обясни, че има нужда от помощ по един теологически въпрос. Маргарета Странд бе тъмнокоса жена на неговата възраст. Носеше дънки и памучна риза. Беше боса, а ноктите на краката й бяха лакирани. Бе я срещал няколко пъти в кафенето на Сузане и бе разговарял с нея за отец Фалк. Тя посрещна Микаел доста топло и го покани да седнат в градината.

Микаел й разказа за разговора си с Ото Фалк, предаде й казаното от него и й обясни, че не го бе разбрал. Маргарета Странд го изслуша, след това го помоли да повтори дума по дума какво му бе казал Ото Фалк. Замисли се за миг.

— Аз дойдох да работя в Хедебю преди три години и не съм срещала пастор Фалк. Той бе излязъл в пенсия няколко години по-рано. Доколкото знам, е доста строг в убежденията си. Смисълът на думите му е общо взето следният — че трябва да се придържаш единствено към свещената книга — sola scriptura, и че единствено тя е достатъчна на вярващия — sufficientia scripturae. Този израз постановява достатъчността на Свещеното писание за ортодоксалните вярващи. Sola fide означава „единствено вярата“ или „чистата вяра“.

— Разбирам.

— Това са, така да се каже, основополагащи догми. Няма нищо необичайно, става въпрос за църковната платформа. Казано на прост език, думите му звучат по следния начин: Чети Библията — тя дава достатъчно познание и гарантира чистота на вярата.

Микаел се почувства малко неловко.

— Сега трябва да те попитам в каква връзка проведохте този разговор.

— Интересувах се от един човек, когото отецът е срещнал преди много години и за когото пиша.

— Някой, отдал се на религиозни търсения?

— Общо взето, да.

— Ясно. Мисля, че разбирам. Пастор Фалк е споменал и още две неща — че Йосиф отрича въпросните догми и че те не са част от канона. Възможно ли е да си чул погрешно и той да е казал Йосефус, а не Йосиф? Всъщност това е едно и също име.

— Не е невъзможно — отвърна Микаел. — Записах разговора на касета. Искаш ли да го чуеш?

— Не, не мисля, че е необходимо. Тези две изречения разкриват еднозначно мисълта му. Йосефус е еврейски летописец и сентенцията, че те не са част от канона, ще рече, че те не са част от еврейския канон.

— Какво означава това?

Тя се разсмя.

— Пастор Фалк твърди, че въпросното лице се интересува от езотерични извори, по-точно — от Апокрифите. Думата apocryphos означава „скрит“. Следователно Апокрифите са тайни книги, чието съдържание се смята от мнозина за изключително спорно. Други пък смятат, че те трябва да бъдат включени в Стария завет. Това са книгите на Товит, Юдит, Естир, Варух, Сирах, Макавеите и няколко други.

— Извини ме за незнанието ми. Чувал съм за Апокрифите, но не съм ги чел. Какво е особеното в тях?

— Всъщност няма нищо особено. Просто се появяват малко по-късно от останалите книги, включени в Стария завет. Затова не присъстват в еврейската библия — не защото еврейските мъдреци и тълкуватели на Свещеното писание са се съмнявали в истинността на съдържанието им, а чисто и просто, защото са написани, след като Старият завет е бил завършен. За сметка на това обаче Апокрифите са включени в старите гръцки преводи на Библията. Римокатолическата църква например не ги смята за спорни.

— Разбирам.

— Протестантската църква обаче заема точно противоположната позиция. По време на Реформацията теолозите се връщат към старата еврейска библия. Мартин Лутер изключва Апокрифите от реформаторската библия, а Калвин постановява по-късно, че те в никакъв случай не могат да бъдат основа на вярата. Тоест съдържанието им по някакъв начин противоречи на Claritas Scripturae — Яснотата на Светото писание.

— С други думи, те са цензурирани.

— Точно така. Според Апокрифите например не е грешно да се занимаваш с магия, а лъжата понякога е позволена и така нататък. Те съдържат и други подобни постулати, които, разбира се, не допадат на придържащите се към догмите тълкуватели на Библията.

— Разбирам. Тоест, ако някой се интересува от религия, не е изключено да се запознае със съдържанието на Апокрифите, което би предизвикало неодобрението на пастор Фалк.

— Точно така. Почти невъзможно е да не се сблъскаш с Апокрифите, ако се интересуваш от Библията и католицизма. Също така е много вероятно те да бъдат прочетени и от някого, който по принцип се увлича от езотеричното.

— Да ти се намират екземпляри от Апокрифите?

Тя отново се разсмя — звънливо и приветливо.

— Разбира се. Всъщност Апокрифите бяха отпечатани през осемдесетте години по поръчка на Държавната комисия за обществени разследвания.

Драган Армански се зачуди какво се бе случило, когато Лисбет Саландер го помоли да поговорят насаме. Той затвори вратата и й направи знак с ръка да се настани на стола за посетители. Тя му обясни, че е приключила с работата за Микаел Блумквист, а Дирх Фроде щеше да изплати дължимата сума до края на месеца. После добави, че е решила да продължи да се занимава с разследването. Микаел й бе предложил значително по-ниска месечна заплата.

— Аз съм едноличен търговец — рече Лисбет Саландер. — Досега съм приемала поръчки единствено от теб, както е постановено в договора ни. Искам да знам какво ще се случи, ако сама приема някаква работа, как ще се отрази това на отношенията ни?

Драган Армански махна с ръце.

— Бизнесът си е твой, можеш да приемаш поръчки и сама да определяш цената. Аз ще съм само щастлив, ако печелиш допълнително. За сметка на това обаче ще е проява на нелоялност, ако ни отмъкнеш клиенти, които си открила благодарение на нас.

— Нямам никакво намерение да го правя. Свърших работата съгласно подписания с Блумквист договор. Всичко е готово. Но аз самата искам да продължа да работя по случая. Дори бих го направила безплатно.

— Никога не правѝ нищо безплатно.

— Разбираш какво имам предвид. Искам да видя докъде ще ни доведе тази история. Убедих Микаел Блумквист да помоли Дирх Фроде да изготви втори договор и да ме назначи като асистент.

Тя го представи на Армански, който го прегледа.

— Тази заплата е толкова ниска, че все едно работиш безплатно. Лисбет, ти притежаваш талант. Не бива да работиш за жълти стотинки. Знаеш, че можеш да си докарваш значително повече, ако започнеш постоянна работа при мен.

— Не искам да работя на щат. Но, Драган, аз съм лоялна към теб. Ти винаги си бил коректен с мен. Искам да знам дали одобряваш подобен договор, за да не си развалим отношенията.

— Разбирам. — Той се замисли за миг. — Всичко е наред. Благодаря, че ме попита. Искам да се обръщаш към мен, ако за в бъдеще възникнат още подобни ситуации, за да избегнем недоразуменията.

Лисбет Саландер помълча известно време, за да прецени дали има какво да добави. Тя впи поглед в Драган Армански, без да продума. Вместо това кимна с глава, изправи се и си тръгна, както обикновено, без да се сбогува. Бе чула каквото искаше и Армански повече не я интересуваше. Той се усмихна. Фактът, че изобщо се бе обърнала към него за съвет, бе нова връхна точка в социализацията й.

Армански отвори папка, съдържаща доклад за сигурността в един музей, където съвсем скоро щеше да бъде открита изложба на френски импресионисти. После остави папката и вдигна поглед към вратата, от която току-що бе излязла Саландер. Спомни си как Микаел Блумквист я бе разсмял в кабинета й и се зачуди дали бе започнала да пораства, или се интересуваше от Блумквист. Внезапно го обзе безпокойство. Той не можеше да се освободи от чувството, че Лисбет Саландер бе съвършената жертва. А сега бе по петите на някакъв луд в пустошта.

По пътя обратно на север Лисбет Саландер импулсивно реши да се отбие до санаториума „Епелвикен“ и да посети майка си. Тя не я бе виждала от Коледа, като се изключи срещата им на празника Мидсъмър, и имаше угризения на съвестта, че толкова рядко намираше време за нея. Две посещения в рамките на няколко седмици си бяха рекорд.

Майка й беше в общата дневна стая. Лисбет остана малко повече от час, изведе я на разходка до езерото с патиците в парка край санаториума. Майка й продължаваше да я бърка със сестра й. Тя, както обикновено, бе отнесена, но посещението явно я беше обезпокоило.

Когато Лисбет си взе довиждане, майка й не искаше да пусне ръката й. Лисбет обеща скоро да я посети отново, но възрастната жена я проследи с нещастен, тревожен поглед.

Сякаш бе предусетила приближаващата катастрофа.

Микаел прекара два часа в градината зад къщата в разлистване на Апокрифите, но единственият извод, до който достигна, бе, че си губи времето.

В съзнанието му обаче внезапно проблесна друга мисъл. Той се зачуди доколко религиозна бе Хариет Вангер в действителност. Интересът й към Библията се бе появил през последната година от живота й, преди да изчезне. Бе успяла да свърже няколко библейски цитата със серия убийства, след което беше прочела внимателно не само Библията, но се бе запознала по-детайлно и с католицизма.

Всъщност тя бе провела същото проучване като Микаел Блумквист и Лисбет Саландер трийсет и седем години по-рано. Дали по-скоро не ставаше въпрос за стремеж да залови убиец, отколкото за религиозност? Пастор Фалк бе намекнал, че (в неговите очи) тя не бе добра християнка, а лутаща се душа.

Ерика позвъни на мобилния му телефон и прекъсна хода на мислите му.

— Обаждам се само за да ти кажа, че с Грегер заминаваме на почивка следващата седмица. Ще отсъствам четири седмици.

— Къде?

— В Ню Йорк. Грегер ще направи изложба там, а след това мислим да отскочим до Карибите. Наехме къща в Антигуа от един познат на Грегер и възнамеряваме да прекараме там две седмици.

— Звучи чудесно. Приятно прекарване. Поздрави на Грегер.

— Не съм си почивала истински от три години. Новият брой е готов. Почти сме приключили и със следващия. Ще ми се да можеш да го редактираш, но Кристер обеща да го направи.

— Нека ми се обади, ако има нужда от помощ. Как върви с Яне Далман?

Тя се поколеба за миг.

— И той заминава на почивка следващата седмица. Назначих Хенри да го замества временно като секретар. Двамата с Кристер ще движат бизнеса.

— Хубаво.

— Нямам доверие на Далман, но той се държи добре. Връщам се на 7 август.

Към седем часа Микаел пет пъти бе опитвал да се свърже със Сесилия Вангер. Дори й прати есемес да му се обади, но не получи отговор.

Той затвори решително Апокрифите, облече анцуга си и заключи вратата, преди да се отправи на ежедневната си обиколка.

Тичаше по тесния път край плажа, след което сви в гората. Пробяга колкото се може по-бързо през покрития с храсти и повалени дървета терен и стигна изтощен до Крепостта. Пулсът му бе ужасно ускорен. Спря до един от старите бункери и се отпусна в продължение на няколко минути.

Изведнъж чу силен гърмеж, а един куршум се заби в сивата бетонова стена само на сантиметър от главата му. След миг почувства болка в горната част на главата — някое от разлетелите се наоколо парчета бе оставило дълбока драскотина.

Микаел остана като парализиран цяла вечност, неспособен да осъзнае какво се бе случило. След това се хвърли с главата напред в окопа, приземи се на рамо и едва не се преби. Вторият куршум бе изстрелян почти в същия миг. Той се заби в бетона точно на мястото, където бе стоял.

Микаел се изправи и се огледа. Намираше се в средата на Крепостта. Вляво и вдясно от него имаше тесни, високи около метър обрасли галерии, които водеха към окопа. Те се простираха на разстояние от около двеста и петдесет метра. Микаел се затича приведен на юг, през лабиринта.

Изведнъж в главата му прозвуча ехото от неподражаемия глас на капитан Адолфсон по време на едно зимно учение в пехотната школа в Кируна. „По дяволите, Блумквист. Наведи глава, ако не искаш да те направят на решето.“ Двайсет години по-късно Микаел все още си спомняше допълнителните учения, извършвани под командването на капитан Адолфсон.

Той спря след около шейсет метра с разтуптяно сърце и си пое дъх. Наоколо цареше пълна тишина, можеше да чуе единствено собственото си дишане. „Човешкото око възприема движението много по-бързо от формите и фигурите. Движи се бавно, когато си на разузнавателна обиколка.“ Микаел вдигна внимателно глава на няколко сантиметра над ръба на окопа. Слънцето блестеше право в очите му и бе невъзможно да различи детайлите, но не забеляза някой да се движи.

Микаел отново се наведе и продължи към последния окоп. „Няма значение с колко добро оръжие разполага врагът. Той не може да те улучи, ако не те вижда. Прикривай се, прикривай се и пак се прикривай. Никога не оставяй тялото си незащитено.“

Микаел вече се намираше на около триста метра от края на имението „Йостергорд“. Приблизително на четирийсет метра от него имаше труднопроходима гора от храсти и множество млади дръвчета. За да стигне дотам обаче, трябваше да напусне окопа и да се спусне по една стръмнина, което означаваше, че щеше да остане напълно незащитен. Друг изход нямаше. Зад него бе морето.

Микаел клекна и се замисли. Изведнъж усети болката в слепоочието си и откри, че раната му кърви обилно и вече бе напоила тениската му. Имаше дълбока драскотина, причинена от част от куршума или отломка от бетоновата стена. „Раните на главата не спират да кървят“, помисли си той, преди отново да се концентрира върху ситуацията, в която се намираше. Един-единствен изстрел можеше да се окаже случаен инцидент. Два изстрела означаваха, че някой се опитваше да го убие. Той не знаеше дали стрелецът все още бе някъде наоколо, дали бе презаредил и го чакаше да се покаже.

Помъчи се да се успокои и да разсъждава рационално. Нямаше кой знае какъв избор — можеше или да изчака, или да се опита да се измъкне по някакъв начин. Вторият вариант определено не бе особено добър, ако стрелецът продължаваше да го дебне. Но ако решеше да изчака, той спокойно можеше да се разходи през Крепостта, да го открие и да го застреля отблизо.

„Той (или тя?) не би могъл да знае дали съм поел наляво, или надясно.“ Какво ли бе оръжието — може би спортна пушка за лов на лосове. Вероятно снабдена с оптичен мерник. Тоест, ако стрелецът гледаше през него, за да открие Микаел, то полезрението му бе ограничено.

„Ако си поставен натясно — поеми инициативата.“ По-добре това, отколкото да чака. Микаел остана на мястото си още две минути, ослушвайки се за различни звуци, след това излезе от окопа и се спусна по стръмнината колкото се може по-бързо.

Когато беше на половината път до горичката, чу трети изстрел, този път изключително неточен. В следващия миг Микаел се хвърли по очи зад стената от дръвчета и се търколи през цяло море от коприва. После веднага се изправи и с пълзене започна да се отдалечава от стрелеца. След около петдесет метра се спря и се ослуша. Изведнъж чу как един клон изпращя някъде между него и Крепостта. Внимателно легна по корем и продължи.

„Пълзене по корем“ бе още един от любимите изрази на капитан Адолфсон. Микаел измина следващите сто и петдесет метра под закрилата на ниската растителност. Движеше се безшумно и внимаваше за пръчки и клони. На два пъти дочу внезапно пращене в храсталака. Първото бе съвсем близо до него, може би на около двайсетина метра от мястото, където се намираше. Той застина и остана да лежи напълно неподвижно. След миг вдигна глава и се огледа, но не видя никого. Лежа така дълго, в пълна готовност да побегне, или пък да направи един отчаян опит да се защити, ако врагът го открие. Следващото изпращяване бе значително по-далечно. След това настъпи тишина.

„Той знае, че съм тук. Но дали ме причаква някъде, или си е тръгнал?“

Микаел продължи да пълзи през храстите, докато накрая не стигна до оградата на пасището на Йостергорд.

Това бе следващият критичен момент. Покрай оградата имаше пътека. Той лежеше на земята и се оглеждаше. Можеше да види къщите пред себе си. Те бяха на около четиристотин метра нагоре по полегатия склон, а вдясно от тях пасяха дузина крави. „Как така никой не чу изстрелите и не дойде да провери какво става? Не е сигурно, че са си вкъщи.“

Не можеше да става и дума да тръгне през пасището, така щеше да е напълно незащитен, но, от друга страна, и правата пътека не бе вариант, защото, ако той бе на мястото на стрелеца, би застанал точно там, откъдето му се откриваше свободно пространство за стрелба. Микаел се върна предпазливо в храсталака и продължи да пълзи през него, докато не стигна до края му при една рехава борова гора.

Микаел се върна вкъщи по обиколния път покрай земите на имението Йостергорд и Сьодерберг. Когато мина покрай Йостергорд, установи, че колата я нямаше. Спря се на върха на възвишението Сьодерберг и огледа Хедебю. В старите рибарски колиби до пристанището имаше летовници; няколко жени седяха по бански на един кей и разговаряха. Усети аромата от барбекю. Няколко деца се плацикаха между кейовете на пристанището.

Микаел погледна часовника си. Бе малко след осем. Петдесет минути след първия изстрел. Гунар Нилсон поливаше моравата си само по шорти. „От колко време си там?“ В дома на Хенрик Вангер се намираше единствено икономката Ана Нюгрен. Къщата на Харалд Вангер изглеждаше пуста, както обикновено. Той внезапно видя Изабела Вангер. Тя бе седнала в задния си двор и явно разговаряше с някого. На Микаел му отне само миг да разбере, че това бе болнавата Герда Вангер, родена през 1922 година, която живееше със сина си в една от къщите зад тази на Хенрик. Те никога не се бяха срещали, но той я бе виждал няколко пъти в имота й. Домът на Сесилия Вангер също изглеждаше пуст, но Микаел изведнъж забеляза, че в кухнята светна лампа. „Тя си е вкъщи. Дали стрелецът нямаше да се окаже жена?“ Той не се съмняваше и за миг, че Сесилия Вангер умееше да борави с оръжие. Малко по-нататък видя колата на Мартин Вангер, спряна в двора пред вилата му. „От колко време си си вкъщи?“

Или пък нападателят бе някой съвършено друг човек, за когото той изобщо не се бе сетил? Фроде? Александър? Имаше твърде много възможности.

Той слезе от възвишението, върна се по пътя в селото и веднага се прибра, без да срещне никого. Първото нещо, което му направи впечатление, бе, че вратата на къщата беше открехната. Микаел веднага приклекна почти инстинктивно. След това усети аромата на кафе и мярна Лисбет Саландер през кухненския прозорец.

Лисбет чу Микаел в антрето, обърна се към него и застина. Лицето му изглеждаше ужасно, цялото бе в кръв, която беше започнала да се съсирва. Лявата половина на бялата му тениска бе подгизнала от кръв. Той притискаше парче плат към главата си.

— Имам рана на главата, която кърви като луда, но няма страшно — рече Микаел, преди тя да успее да каже каквото и да било.

Лисбет се обърна и извади аптечката от долапа. В нея имаше само два пакета лепенки, стик против комари и малка ролка хирургическо тиксо. Той свали дрехите си, пусна ги на пода, след това отиде в банята и се огледа в огледалото.

Раната в слепоочието му бе дълга около три сантиметра и толкова дълбока, че Микаел успя да повдигне голямо парче плът. Тя все още кървеше и трябваше да се зашие, но той си помисли, че може да заздравее, ако я превърже. Навлажни една хавлия и избърса лицето си.

Влезе под душа, като продължи да притиска хавлията към слепоочието си, и затвори очи. След това удари с юмрук по плочките толкова силно, че нарани кокалчетата си. „Fuck you, помисли си той, ще те спипам.“

Микаел изтръпна, сякаш го бе ударил ток, когато Лисбет докосна ръката му, и я погледна толкова гневно, че тя несъзнателно отстъпи назад. Подаде му сапун и се върна мълчаливо в кухнята.

Микаел сложи три слоя хирургическо тиксо на раната си, след като излезе изпод душа. Отиде в спалнята, обу си чисти сини дънки и друга тениска и взе папката с разпечатани снимки. Бе толкова ядосан, че почти трепереше.

— Остани тук — извика той на Лисбет Саландер.

Отиде пеша до къщата на Сесилия Вангер и натисна звънеца. Измина минута и половина, преди да му отвори.

— Не искам да те виждам — каза му Сесилия. След това съзря лицето му — кръвта от раната вече бе започнала да пробива през превръзката. — Какво си направил?

— Пусни ме да вляза. Трябва да поговорим.

Тя се поколеба.

— Няма за какво да говорим.

— Не, има и можем да го обсъдим тук, на стълбите, или в кухнята. Ти решаваш.

Микаел бе толкова сериозен, че Сесилия Вангер се дръпна и го пусна вътре. Той се отправи с маршова стъпка към масата.

— Какво си направил? — попита тя отново.

— Ти твърдиш, че стремежът на Хенрик да открие истината за Хариет Вангер е безсмислена терапия. Може и да си права, но преди един час се опитаха да ми отнесат главата с куршум, а през изминалата нощ някой е оставил разчленена котка на площадката пред вратата ми.

Сесилия Вангер понечи да каже нещо, но Микаел я прекъсна.

— Сесилия, пет пари не давам за личните ти проблеми, за нещата, които тормозят съзнанието ти, и за внезапната ти непоносимост към мен. Никога повече няма да се доближа до теб. Не се тревожи, нямам намерение нито да те притеснявам, нито да те преследвам. Точно сега ми се ще никога да не бях чувал за теб или за когото и да било друг от членовете на семейство Вангер. Но искам да получа отговор на въпросите си. Колкото по-бързо ми го дадеш, толкова по-скоро ще се отървеш от мен.

— Какво искаш да знаеш?

— Първо: къде беше преди един час?

Лицето на Сесилия помръкна.

— Преди един час се намирах в Хедестад. Прибрах се преди трийсет минути.

— Някой може ли да го потвърди?

— Не знам. Не е нужно да ти давам отчет.

— Второ: защо си отворила прозореца в стаята на Хариет Вангер в деня на изчезването й?

— Моля?

— Чу ме. През всичките тези години Хенрик се е опитвал да разбере кой е отворил прозореца в стаята на Хариет точно по времето, когато тя изчезва. Всички отричат, следователно някой лъже.

— И какво, по дяволите, те кара да мислиш, че съм била аз?

— Тази снимка — рече Микаел и хвърли неясната фотография върху кухненската маса.

Сесилия Вангер се приближи до масата и разгледа снимката. На Микаел му се стори, че по лицето й пробягнаха изненада и страх. Тя вдигна очи към него. Микаел усети как тънка струйка кръв потече по бузата му и закапа по тениската му.

— През въпросния ден на острова се намират около шейсет души — продължи той. — Двайсет и осем жени. От тях пет или шест са с дълга до раменете руса коса. Една-единствена е облечена в светла рокля.

Тя гледаше съсредоточено снимката.

— И ти смяташ, че това съм аз.

— Ако не си ти, то много ми се иска да узная кое е това момиче според теб. Никой досега не е виждал тази снимка. Аз я намерих преди няколко седмици и оттогава се опитвам да говоря с теб. Може би съм пълен идиот, но не съм я показал нито на Хенрик, нито на когото и да било другиго, защото се боя до смърт да не те превърна в заподозряна или да ти навредя. Но трябва да получа отговор.

— Ще получиш.

Тя вдигна снимката и му я подаде.

— Не съм ходила в стаята на Хариет през този ден. Не мен е уловил обективът. Нямам абсолютно нищо общо с изчезването й.

Тя отиде до входната врата.

— Получи отговора си. Сега искам да си вървиш. Мисля, че някой лекар трябва да погледне раната ти.

Лисбет Саландер го откара до болницата в Хедестад. Бяха достатъчни два шева и дебела превръзка. Предписаха му кортизонов мехлем за обрива, който бе получил от копривата по врата и ръцете.

След като си тръгнаха от болницата, Микаел доста време се чуди дали не трябва да отиде до полицията. После изведнъж си представи заглавията: „Осъденият за клевета журналист — участник в драматична престрелка“. Той поклати глава.

— Карай към къщи — рече Микаел на Лисбет.

Когато се върнаха на остров Хедебю, вече се бе мръкнало, което устройваше чудесно Лисбет Саландер. Тя остави един сак на кухненската маса.

— Взех назаем оборудване от „Милтън Секюрити“ и е време да започнем да го използваме. Но първо приготви кафе.

Тя постави около къщата четири детектора за движение, работещи на батерии, и обясни, че ако някой се приближеше на по-малко от шест метра, те щяха да изпратят радиосигнал, който да активира малка аларма в спалнята на Микаел. Същевременно две светлочувствителни камери, които Лисбет бе закрепила за дървета в предния и задния двор, щяха да започнат да предават до PC лаптоп, който тя бе скрила в шкафа в антрето. Лисбет замаскира камерите с тъмен плат, така че от тях се виждаше само обективът.

Лисбет инсталира още една, трета камера, в къщичката за птици над вратата. Наложи се да пробие малка дупка в стената, за да прокара кабела. Обективът бе насочен към пътя и пътеката от градинската порта до входната врата. Камерата всяка секунда правеше снимки с ниско качество, които се съхраняваха на твърдия диск на втори PC лаптоп в гардероба.

След това сложи чувствителна на допир изтривалка в антрето. Ако някой успееше да избегне детекторите за движение и се вмъкнеше в къщата, щеше да активира сирена от 115 децибела. Лисбет показа на Микаел как се деактивират детекторите с помощта на ключ за специалната кутия в гардероба. Освен това бе взела и бинокъл за нощно виждане, който остави на бюрото в кабинета.

— Залагаш на сигурното — рече Микаел и й наля кафе.

— Още нещо. Никакво тичане за здраве, докато не разрешим случая.

— Повярвай ми, загубих интерес към физическите упражнения.

— Не се шегувам. Всичко започна като историческа загадка, но тази сутрин на стълбите ни лежеше мъртва котка, а привечер някой се опита да ти пръсне мозъка. Явно сме на прав път.

Вечеряха доста късно с колбаси и картофена салата. Микаел изведнъж почувства страшна умора, а и главата ужасно го заболя. Той нямаше сили да разговаря и си легна.

Лисбет Саландер остана будна и продължи да чете материалите от разследването до два часа през нощта. Работата в Хедебю бе станала доста сложна и опасна.

Глава 23

Петък, 11 юли

Микаел се събуди в шест часа от лъчите на слънцето, което грееше право в лицето му през пролуката между пердетата. Главата му продължаваше да пулсира, както и раната, когато прокара пръсти по превръзката. Лисбет Саландер лежеше по корем. Бе го прегърнала с една ръка. Той погледна дракона, който покриваше целия й гръб — от дясното рамо до хълбока.

Преброи татуировките й. Освен дракона на гърба и осата на шията имаше още две змии — една около глезена и още една около бицепса на лявата й ръка, китайски йероглиф на бедрото и роза на прасеца. Като се изключи драконът, останалите татуировки бяха малки и дискретни.

Микаел стана внимателно от леглото и дръпна пердето. Отиде до тоалетната, след това се върна на пръсти в спалнята и се опита да се пъхне в постелята, без да събуди Лисбет.

След няколко часа закусиха в градината. Лисбет Саландер погледна Микаел.

— Имаме една загадка за разрешаване. Как трябва да подходим?

— Ще обобщим фактите, с които разполагаме. И ще се опитаме да открием нови.

— Факт е, че някой е по петите ти.

— Въпросът е защо. Дали защото сме на път да разплетем мистерията около случилото се с Хариет, или защото сме открили неизвестен сериен убиец?

— Двете неща ще да са свързани.

Микаел кимна.

— Ако Хариет е успяла да се досети, че става въпрос за сериен убиец, то това трябва да е някой от близкото й обкръжение. Ако се върнем към списъка с персонажи от шейсетте години, ще открием поне две дузини възможни кандидати. Днес обаче сред живите е единствено Харалд Вангер, а на мен просто не ми се вярва той да тръгне да обикаля с пушка за лов на лосове в гората Фрьоскуген на почти деветдесет и пет годишна възраст. Не съм сигурен дали би успял дори да я вдигне. Лицата са или твърде възрастни, за да представляват опасност днес, или твърде млади, за да са извършили престъпленията през петдесетте. И така, отново сме в изходна позиция.

— Освен ако няма двама съучастници. Един по-възрастен и един по-млад.

— Харалд и Сесилия. Не ми се вярва. Мисля, че бе искрена, като каза, че не тя е отворила прозореца.

— Но кой тогава?

Те включиха лаптопа на Микаел и през следващия час разгледаха внимателно всички хора, които се виждаха на снимките, запечатали злополуката.

— Според мен всички хора от селото трябва да са се събрали около моста, за да гледат. Това се случва през септември. Повечето носят якета или пуловери. Само един човек има дълга руса коса и е облечен в светла рокля.

— Сесилия Вангер присъства на много от снимките. Сякаш непрекъснато снове напред-назад. Между къщата и зяпачите. Тук говори с Изабела. Тук е до пастор Фалк. Тук е с Грегер Вангер, средния брат.

— Почакай — каза Микаел изведнъж. — Какво държи Грегер в ръка?

— Нещо четириъгълно. Прилича на някаква кутия.

— Това е „Хаселблад“. Фотоапарат.

Разгледаха снимките още веднъж. Грегер бе уловен на няколко от тях, но не се виждаше особено добре на повечето. Само една фотография ясно показваше, че той държи нещо четириъгълно в ръка.

— Мисля, че си прав. Фотоапарат е.

— Което означава, че отново трябва да тръгнем на лов за снимки.

— Окей, засега оставяме това тук настрана — рече Лисбет Саландер. — Може ли да изкажа една хипотеза?

— Моля, заповядай.

— Може някой от по-младите да знае, че представител на предишното поколение е сериен убиец, но да не иска това да излезе наяве. Заради честта на семейството и т.н. Това означава, че са замесени двама души, без да са съучастници. Убиецът може отдавна да не е между живите, а този, който ни тормози, просто се опитва да ни накара да зарежем всичко и да си тръгнем.

— Мислил съм за това — отвърна Микаел. — Но защо в такъв случай ще оставя разчленена котка на площадката? Това има пряка връзка с убийствата. — Микаел потропа с пръсти по Библията на Хариет. — Поредната пародия на закона за жертвоприношения чрез огън.

Лисбет Саландер се облегна назад, вдигна поглед към църквата и замислено цитира Библията. Прозвуча, сякаш говореше сама на себе си.

— После да заколи телето пред Господа; и свещениците, Аароновите синове, да принесат кръвта и да поръсят с кръвта наоколо върху олтара, който е пред входа на шатъра за срещане. И да одере животното за всеизгаряне, и да го насече на късове.

Тя замълча и изведнъж осъзна, че Микаел я наблюдава с напрегнато лице. Той отвори първа глава от книга Левит.

— Знаеш ли и дванайсети стих?

Лисбет мълчеше.

— И да го… — започна Микаел и й кимна.

— И да го насече на късове, с главата му и тлъстините му; а свещеникът да ги нареди на дървата, които са върху огъня на олтара.

— А следващият?

Тя внезапно се изправи.

— Лисбет, ти имаш фотографска памет! — възкликна Микаел удивено. — Затова успяваш да прочетеш всяка страница от материалите за десет секунди.

Тя реагира изключително бурно. Втренчи се в Микаел, а в очите й имаше толкова ярост, че той зяпна. След това погледът й се изпълни с отчаяние. Лисбет внезапно се обърна и побягна към градинската порта.

— Лисбет — извика Микаел след нея.

Тя изчезна надолу по пътя.

Микаел прибра компютъра й, включи алармата, заключи входната врата и чак след това тръгна да я търси. Намери я след двайсет минути на един кей в пристанището. Беше потопила крака във водата и пушеше. Чу го да приближава. Той видя как раменете й леко се стегнаха. Спря на два метра от нея.

— Не знам къде сгреших, но не исках да те разстроя.

Тя не му отговори.

Той продължи напред, седна до нея и внимателно сложи ръка на рамото й.

— Моля те, Лисбет, говори с мен.

Тя извърна глава и го погледна.

— Няма нищо за казване. Аз съм чисто и просто откачалка.

— Щях да съм много щастлив, ако паметта ми бе наполовина толкова добра, колкото твоята.

Тя хвърли фаса във водата.

Микаел остана мълчалив доста дълго. „Какво да кажа? Ти си едно съвсем обикновено момиче. Няма нищо, че си малко по-различна от другите. Каква всъщност е представата ти за самата себе си?“

— Разбрах, че си различна, от първата секунда, в която те срещнах — рече той. — И знаеш ли какво? От доста дълго време не ми се беше случвало така спонтанно да харесам някого от пръв поглед.

От една къщурка от другата страна на пристанището се появиха няколко деца и се хвърлиха във водата. Еуген Норман, художникът, с когото Микаел още не бе разговарял, седеше на един стол пред къщата си, пушеше лула и наблюдаваше Микаел и Лисбет.

— Много бих искал да сме приятели, ако и ти го желаеш — продължи Микаел. — Но решението е твое. Сега ще се върна вкъщи и ще направя още кафе. Ела, когато се почувстваш готова.

Той се изправи и я остави на спокойствие. Бе стигнал едва до половината на стръмнината, когато я чу да върви след него. Продължиха мълчаливо един до друг.

Тя го спря точно когато стигнаха до къщата.

— Мина ми една мисъл през главата… Говорихме, че всичко това представлява пародия на Библията. Вярно е, че той насече котка, но всъщност би му било доста трудно да намери бивол. Въпреки това обаче може да се каже, че се придържа към основните моменти в книгата. Чудя се…

Тя погледна към църквата.

— … и да поръсят с кръвта наоколо върху олтара, който е пред входа на шатъра за срещане…

Те минаха по моста, стигнаха до църквата и се огледаха. Микаел натисна дръжката на вратата. Бе заключено. Пообиколиха малко наоколо, като четяха наслуки надписите по надгробните плочи. Така стигнаха до параклиса, който се издигаше близо до водата. Изведнъж Микаел опули очи. Това не бе параклис, а крипта. Над вратата беше издълбано името Вангер и строфа на латински, която не знаеше как да преведе.

— Да почиват в мир до края на света — каза Лисбет Саландер.

Микаел я погледна. Тя вдигна рамене.

— Виждала съм я някъде — рече му тя.

Микаел изведнъж се разсмя с глас. Лисбет застина и в началото изглеждаше ядосана, но след това осъзна, че той не се смееше на нея, а на цялата ситуация, и се успокои.

Микаел натисна дръжката на портата. Бе заключена. Замисли се за миг, после каза на Лисбет да седне и да го изчака. Микаел отиде до Ана Нюгрен и почука на вратата. Обясни й, че иска да разгледа гробницата на семейство Вангер, и я попита къде Хенрик държи ключа. Ана изглеждаше разколебана, но Микаел я убеди да му помогне, като й припомни, че той работи пряко за Хенрик. Тя донесе ключа от бюрото му.

Веднага щом Микаел и Лисбет отключиха вратата, се увериха в правотата си. Тежката миризма на овъглена плът и горени вътрешности изпълваше помещението. Но мъчителят на котки не бе използвал огън. В единия ъгъл имаше горелка като тези, които скиорите използват, за да полират ските си с восък.

Лисбет извади цифровия фотоапарат от един джоб на дънковата си пола и направи няколко снимки. Взе горелката със себе си.

— Това може да послужи като доказателствен материал. Възможно е да е оставил отпечатъци — рече тя.

— Ама разбира се. Можем да помолим всички членове на семейство Вангер да ни предоставят пръстови отпечатъци — каза Микаел саркастично. — Ще ми е забавно да гледам, докато се опитваш да убедиш Изабела.

— Има начин — отвърна Лисбет.

По пода имаше много кръв. Намериха и ножица за рязане на болтове, която вероятно бе използвана за отстраняването на главата от тялото.

Микаел се огледа. Издигнатият централен гроб принадлежеше на Александър Вангеерсад. В пода имаше още четири, приютили основоположниците на фамилията. След това семейството явно бе преминало към кремация. На стената имаше около трийсет плочи с имена на членове на клана. Микаел проследи фамилната хроника и се зачуди къде бяха погребали останалите роднини — тези, незначителните.

— Сега вече знаем — рече Микаел, докато вървяха по моста. — Преследваме напълно луд човек.

— Какво искаш да кажеш?

Микаел се спря насред моста и се облегна на парапета.

— Ако ставаше въпрос за обикновена откачалка, която се опитва да ни сплаши, то тя би убила котката в гаража си или дори в гората. Нашият престъпник обаче извършва злодеянието си във фамилната гробница. Това е като обсебване. Представи си какъв риск поема. Сега е лято и хората се разхождат дори и през нощта. Пътят, който води до църквата, е най-краткият между северната и южната част на Хедебю. Дори и да е затворил вратата, котката със сигурност е вдигнала страшна олелия, а из въздуха се е носела миризма на изгорено.

— Той?

— Не мисля, че Сесилия Вангер би се промъкнала тук с горелка предната нощ.

Лисбет вдигна рамене.

— Не вярвам на нито една от тези персони, включително на Фроде и твоя Хенрик. Този род би те измамил при първа възможност. Какво следва оттук нататък?

Настъпи моментна тишина. След това Микаел рече:

— Научих доста тайни за теб. Колко души знаят, че си хакер?

— Никой.

— Тоест никой друг освен мен.

— Накъде биеш?

— Искам да разбера дали имаш проблем с мен. Вярваш ли ми?

Тя го наблюдава доста дълго. След това отново вдигна рамене.

— Нищо не мога да направя.

— Вярваш ли ми? — не отстъпи Микаел.

— За момента да.

— Добре. Нека се разходим до дома на Дирх Фроде.

Съпругата на адвокат Фроде, която се срещаше с Лисбет Саландер за първи път, я огледа с шокиран поглед, като същевременно се усмихна учтиво и ги упъти към градината в задния двор. Фроде цъфна, като видя Лисбет Саландер. Изправи се и вежливо я поздрави.

— Много се радвам, че те виждам — каза той. — Гризеше ме съвестта, че не успях да изкажа достатъчно добре благодарността си за невероятната работа, която свърши за нас. Както през зимата, така и сега.

Лисбет го погледна подозрително.

— Затова ми бе платено — рече тя.

— Нямах това предвид. Бях изпълнен с предубеждения към теб, след като те видях. Сега искам да ти се извиня.

Думите му изненадаха Микаел. Дирх Фроде бе способен да помоли за прошка едно двайсет и пет годишно татуирано момиче с пиърсинг, без всъщност да е необходимо да го прави. Изведнъж адвокатът се издигна в очите на Микаел. Лисбет Саландер се загледа пред себе си и го игнорира.

Фроде се обърна към Микаел.

— Какво си направил с челото си?

Седнаха. Микаел му предаде накратко случилото се през последното денонощие. Когато разказа, че някой е стрелял три пъти по него в района на Крепостта, Фроде подскочи. Притеснението му изглеждаше искрено.

— Това е пълна лудост — той направи пауза и впери поглед в Микаел. — Съжалявам, но трябва да сложим край на цялата тази работа. Не мога да рискувам живота ви. Ще говоря с Хенрик и ще разтрогна договора.

— Седни — рече Микаел.

— Ти не разбираш…

— Разбирам, че с Лисбет сме толкова близо до истината, че виновникът е обзет от паника и действа нерационално. Имаме някои въпроси. Първо — колко ключа има за семейната гробница и на кого са раздадени?

Фроде се замисли за миг.

— Честно казано, не знам. Мисля, че повечето членове на семейството имат достъп до гробницата. Знам, че Хенрик има ключ и че Изабела стои понякога там, но не съм сигурен дали има собствен ключ, или взима този на Хенрик.

— Окей. Ти все още си член на Управителния съвет на концерна „Вангер“. Пазите ли някакъв архив? Библиотека или нещо подобно, където се съхраняват вестникарски статии и информация за компанията през годините?

— Да. В централния офис в Хедестад.

— Бихме искали да получим достъп до него. Дали има стари ведомствени вестници или нещо подобно?

— Отново ще трябва да ти отговоря, че не знам. Аз лично не съм стъпвал в архива поне от трийсет години. Най-добре е да разговаряш с жена на име Будил Линдгрен. Тя отговаря за архивирането и съхраняването на документацията на концерна.

— Може ли да й се обадиш и да се погрижиш Лисбет да получи достъп до архива още днес следобед? Тя иска да прочете всички статии за концерна „Вангер“. Изключително важно е да може да се запознае с всичко, което представлява интерес за нас.

— Мога да го уредя. Има ли още нещо?

— Да. Грегер Вангер е носил фотоапарат „Хаселблад“ по време на автомобилната злополука на моста. Това, от своя страна, означава, че и той е правил снимки. У кого биха могли да попаднат след смъртта му?

— Трудно ми е да кажа, но вероятно у вдовицата му или сина му.

— Можеш ли…

— Ще се обадя на Александър и ще го попитам.

— Какво да търся? — попита Лисбет Саландер, когато си тръгнаха от дома на Фроде и преминаха по моста на път към къщи.

— Статии и броеве на ведомствения вестник. Искам да прочетеш всичко, което има връзка с датите на убийствата, извършени през петдесетте и шейсетте години. Записвай всичко, което ти направи впечатление или ти се стори дори и леко странно. Мисля, че е по-добре ти да се заемеш с тази част. Имаш по-силна памет от моята, както вече разбрахме.

Тя го удари с юмрук отстрани. Пет минути по-късно мотоциклетът й забръмча по моста.

Микаел се здрависа с Александър Биргер. Него го нямаше през повечето време, откакто Микаел заживя в Хедебю, и двамата се бяха засичали съвсем за кратко. „Той е бил на двайсет, когато Хариет изчезва.“

— Дирх Фроде каза, че искаш да разгледаш стари снимки.

— Баща ти е имал „Хаселблад“.

— Така е. Още го пазим, но никой не го използва.

— Знаеш, че по поръчка на Хенрик се опитвам да открия какво се е случило с Хариет?

— Да, разбрах. Мнозина са недоволни от този факт.

— Нищо. Ти, разбира се, не си длъжен да ми показваш каквото и да било.

— Е, сега. Какво те интересува?

— Дали баща ти е правил снимки в деня на изчезването на Хариет.

Те се качиха на тавана. На Александър му трябваха няколко минути, за да успее да открие кашона с огромен брой неподредени снимки.

— Можеш да го вземеш целия вкъщи — рече той. — Ако такива фотографии изобщо съществуват, трябва да са тук.

Микаел подрежда снимките от кашона на Грегер Вангер в продължение на един час. Кашонът съдържаше пикантерии, които илюстрираха фамилната история, като например доста фотоси от четирийсетте години на Грегер Вангер с големия шведски нацистки водач Свен Улуф Линдхолм. Микаел ги отдели настрана.

Откри няколко плика с фотографии, очевидно направени лично от Грегер Вангер. Те изобразяваха различни хора и фамилни срещи. Една част бяха типични ваканционни снимки — от планински риболов и едно семейно пътуване до Италия. Бяха посетили и наклонената кула в Пиза.

Постепенно откри четири фотографии на автомобилната злополука. Макар че бе разполагал с професионален фотоапарат, Грегер Биргер бе лош фотограф. Снимките показваха или самия камион, или различни хора в гръб. Той откри само една, на която Сесилия Вангер бе уловена в профил.

Микаел сканира снимките, макар и вече да знаеше, че са безполезни. Прибра фотографиите в кашона и изяде един сандвич, докато размишляваше. Към три часа отново отиде до дома на Хенрик, при Ана Нюгрен.

— Чудя се дали Хенрик има и други фотоалбуми освен свързаните с разследването по случая на Хариет.

— Да, фотографията винаги му е била страст, още от младини. Пази много албуми в кабинета си.

— Би ли могла да ми ги покажеш?

Ана Нюгрен се поколеба. Едно бе да му даде ключа от гробницата, където повеляваше господ, и съвсем друго — да го пусне в кабинета на Хенрик Вангер, където се разпореждаше божият началник. Микаел й предложи да позвъни на Дирх Фроде, ако има съмнения. Накрая жената с неохота се съгласи да пусне Микаел. Фотоалбумите заемаха около метър от най-ниския рафт на библиотеката. Микаел се настани на бюрото на Хенрик и отвори първия.

Хенрик Вангер бе запазил всевъзможни семейни снимки. Много от тях явно бяха направени дълго преди той да се роди. Някои от най-старите бяха от седемдесетте години на деветнайсети век и изобразяваха сурови мъже и строги жени. Имаше фотографии и на родителите на Хенрик, и на други роднини. Една от тях показваше бащата на Хенрик, който празнува Мидсъмър с група близки приятели в Сандхамн през 1906 година. На друга, отново от Сандхамн, бяха изобразени Фредрик Вангер, съпругата му Улрика, Андерш Сорн и Алберт Енгстрьом. Те бяха насядали около маса, върху която имаше отворени бутилки. Микаел откри и една снимка на тринайсетгодишния Хенрик Вангер, който беше костюмиран и качен на велосипед. Имаше и други фотографии, които показваха работниците в концерна и техните началници. Видя дори капитан Оскар Гранат, който насред бушуващата война бе превозил Хенрик Вангер и любимата му Едит Лобах на сигурно място в Карлскруна.

Ана му донесе чаша кафе. Той й благодари. Стигна до съвременните снимки, които изобразяваха как Хенрик Вангер, в разцвета на силите си, открива фабрика или се здрависва с Таге Ерландер. На една фотография от началото на шейсетте години той бе заедно с Маркус Валенберг. Двамата капиталисти се гледаха мрачно. Бе очевидно, че не се долюбваха особено.

Продължи да разлиства напред и изведнъж се спря на една серия, над която Хенрик бе написал с молив „Семейна среща — 1966“. На две цветни фотографии имаше няколко мъже, които разговаряха и пушеха пури. Микаел разпозна Хенрик, Харалд, Грегер и няколко от зетьовете от страната на Юхан Вангер. Други две бяха от вечерята. Те показваха около четирийсет мъже и жени, насядали около масата, с вперени в обектива очи. Микаел изведнъж осъзна, че те бяха направени след края на драматичните събития на моста, но преди семейството да осъзнае, че Хариет бе изчезнала. Той разгледа внимателно лицата им. Тя би трябвало да присъства на тази вечеря. Дали някой от господата вече знаеше, че момичето бе мъртво? Снимките не съдържаха отговора.

Микаел внезапно се задави с кафето. Закашля се, веднага се стегна и изправи гръб.

Сесилия Вангер седеше в светлата си рокля до късата страна в другия край на масата и се усмихваше на фотографа. До нея имаше още една руса жена с дълга коса и идентична рокля. Те бяха като близначки. Изведнъж всички парчета от пъзела се наместиха. Не Сесилия Вангер бе стояла на прозореца на Хариет, а с две години по-младата й сестра Анита, която живееше в Лондон.

Какво бе казала Лисбет? „Сесилия Вангер присъства на много голям брой снимки, сякаш непрекъснато снове напред-назад между отделните групи.“ Но изобщо не бе така. Ставаше въпрос за две отделни лица, които по някаква случайност не бяха уловени заедно от обектива на нито една снимка. На черно-белите фотографии, направени от голямо разстояние, изглеждаха идентични. Хенрик вероятно с лекота ги различаваше, но в очите на Лисбет и Микаел те толкова си приличаха, че ги бяха взели за един и същи човек. А и никой не беше посочил грешката им, защото дори не им бе минало през ума да попитат.

Микаел отгърна следващата страница и усети как косата му настръхна. Сякаш през стаята бе повял леден вятър.

Тези снимки бяха от следващия ден, след като бяха започнали да издирват Хариет. Младият криминален инспектор Густав Морел инструктираше група от двама униформени полицаи и десетина мъже в ботуши, които само след миг щяха да тръгнат да я търсят. Хенрик Вангер носеше дълъг до коленете шлифер и английска шапка с къса козирка.

В най-левия ъгъл на снимката се виждаше млад, леко закръглен мъж със светла средно дълга коса. Той бе облечен с тъмно матирано яке с червена ивица на раменете. Снимката бе много ясна. Микаел веднага го разпозна, но за всеки случай занесе фотографията долу, показа я на Ана Нюгрен и попита дали познава въпросния човек.

— Ама разбира се, това е Мартин. Тук е на около осемнайсет.

Лисбет Саландер прочете в хронологичен ред всички статии за концерна „Вангер“ по години. Започна от 1949 година нагоре. Проблемът бе, че архивът с публикации в пресата бе огромен. Името на концерна се споменаваше в медиите общо взето всеки ден през периода, който я интересуваше — не само в националните, но и в местните. Откри какво ли не — икономически анализи, информация за преговори с профсъюзите и евентуални съкращения, за отваряне на нови фабрики и закриване на стари, за годишните отчети, за смяна на директори, за нови стоки… — един неспирен поток от новини. Щрак. Щрак. Щрак… Мозъкът й работеше на пълни обороти, докато тя съсредоточено смилаше информацията от една пожълтяла изрезка от вестник.

След някой друг час й хрумна една идея. Свърза се с шефа на архива Будил Линдгрен и я попита дали някъде може да открие списък с фабриките на концерна по места за периода от началото на петдесетте до края на шейсетте години.

Будил Линдгрен се отнасяше към Лисбет Саландер с нескрита подозрителност и хлад. Изобщо не й харесваше, че един напълно непознат човек бе получил достъп до най-съкровената част от архива на концерна и можеше да разглежда които документи си поиска. А още повече, когато този непознат бе девойка, която приличаше на петнайсетгодишна луда анархистка. Но инструкциите, които бе получила от Дирх Фроде, бяха пределно ясни. Лисбет Саландер можеше да разгледа всичко, което пожелае. Освен това трябваше да стане по най-бързия възможен начин. Линдгрен донесе годишните отчети за годините, които интересуваха Лисбет; всеки отчет съдържаше карта на собствеността на концерна из цяла Швеция.

Лисбет хвърли един поглед на картата и отбеляза, че концернът имаше много фабрики, офиси и магазини. Тя констатира още, че на всяко от местата на убийствата имаше по една, а понякога и по повече червени точки, които отбелязваха филиали на концерна „Вангер“.

Първата връзка, която успя да направи, бе по случая от 1957 година. Ракел Лунде, Ландскруна, е намерена мъртва в дома си, след като предприятието В&К успява да спечели мащабна поръчка, възлизаща на милиони, за построяването на нов търговски център в града. В&К е съкратено от Строителна фирма „Вангер и Карлен“, която е част от концерна „Вангер“. Местният вестник бе взел интервю от Готфрид Вангер, който бе дошъл специално, за да подпише договора.

Лисбет си спомни нещо, което бе прочела в пожълтелите материали от полицейското разследване в Ландскруна. Ракел Лунде, гадателка през свободното си време, всъщност работеше като чистачка в Строителна фирма В&К.

Към седем часа вечерта Микаел поне дузина пъти се бе опитал да се свърже с Лисбет по мобилния й телефон, но получаваше едно и също съобщение — че телефонът й е изключен. Явно не искаше да я безпокоят, докато ровеше в архива.

Той обикаляше неспокойно напред-назад из къщата. Бе извадил записките на Хенрик за заниманията на Мартин Вангер по време на изчезването на Хариет.

През 1966 година Мартин Вангер бе ученик последна година в гимназията в Упсала. Упсала. Лена Андершон, седемнайсетгодишна гимназистка. Главата е отделена от тялото.

Хенрик го бе споменал веднъж, но Микаел се видя принуден да прегледа записките си, за да открие точния пасаж. Мартин е бил доста затворен младеж. Семейството дори се е безпокояло за него. След като баща му се удавя, Изабела решава да го прати в Упсала, за да смени средата. Там живее в дома на Харалд Вангер. „Мартин и Харалд?“ Не му звучеше достоверно.

За Мартин Вангер не бе имало място в колата, с която семейството отпътува за Хедестад, за да присъства на фамилната среща. Бе изпуснал и влака и бе пристигнал в късния следобед. Следователно бе останал заклещен от другата страна на моста. Докаран е до острова от една лодка едва в шест часа вечерта, където, освен всичко друго, е посрещнат лично от Хенрик Вангер. В резултат на това Хенрик поставя името на Мартин доста надолу в списъка с лица, които биха могли да имат отношение към изчезването на Хариет.

Мартин Вангер бе казал, че не бе срещал Хариет през този ден. Лъжа. Той бе пристигнал в Хедестад по-рано и бе стоял на улица „Йернвегсгатан“, точно срещу сестра си. Микаел можеше да го докаже с помощта на снимки, които бяха лежали забравени в продължение на четирийсет години.

Хариет Вангер бе видяла брат си и бе изпаднала в шок. Бе се върнала на остров Хедебю и се бе опитала да разтоваря с Хенрик Вангер, но бе изчезнала, преди да успее да го стори. За какво си искала да му разкажеш? За Упсала? Но Лена Андершон от Упсала не бе в списъка ти. Ти не си знаела за този случай.

Микаел все още не можеше да навърже отделните елементи от историята. Хариет бе изчезнала в три часа през деня. По това време Мартин се е намирал от другата страна на водата, което бе лесно доказуемо. Няма как да е сторил нещо на Хариет Вангер на острова. Все още липсваше едно парче от пъзела. Дали нямаше съучастник? Анита Вангер?

На основата на документацията в архива Лисбет констатира, че позицията на Готфрид Вангер в концерна се бе променяла в течение на годините. Той бе роден през 1927 година. Бе срещнал Изабела Вангер на двайсетгодишна възраст. Тя забременява малко след това. Мартин Вангер е роден през 1948 година, след което не остава и грам съмнение, че двамата младежи ще трябва да сключат брак.

На двайсет и две годишна възраст е назначен на работа в централата на концерна „Вангер“ от Хенрик Вангер. Той очевидно е бил надарен и вероятно са го смятали за обещаващ млад талант. На двайсет и пет си осигурява място в Управителния съвет като заместник-началник в отдела по развитие. Една изгряваща звезда.

Някъде през петдесетте години обаче кариерата му изпада в застой. Той се пропива. Бракът му с Изабела не върви. Това се отразява доста зле на децата, Хариет и Мартин. Хенрик се намесва. Кариерата на Готфрид е достигнала кулминационната си точка. През 1956 година е открито още едно място за заместник-началник по развитието на предприятието. И така отделът получава двама началници — вторият работи, докато Готфрид пие и отсъства дълго време от работа.

Но Готфрид си остава Вангер, при това притежава чар и дар слово. Основното му задължение през 1957 година очевидно е било да обикаля из страната и да открива фабрики, да разрешава конфликти на местно ниво и да създава впечатлението, че управлението на концерна всъщност се интересува от случващото се в останалите филиали. Ние изпращаме един от нашите синове, който да изслуша вашите проблеми. Вземаме ви на сериозно.

Лисбет успя да го свърже с втория случай в шест и половина вечерта. Готфрид Вангер бе участвал в преговори в Карлстад, където концернът „Вангер“ закупува местна дърводелница. На следващия ден е открито тялото на фермерката Магда Лувиса Шьоберг.

След петнайсет минути откри връзката му и с третия случай. Удевала 1962 година. В деня на изчезването на Леа Першон местният вестник взема интервю от Готфрид Вангер по повод на евентуално разширяване на пристанището.

Три часа по-късно Лисбет Саландер бе стигнала до извода, че поне при пет от осемте убийства Готфрид Вангер се бе намирал в съответните населени места в дните непосредствено преди или след извършването на убийствата. Не можа да открие информация, която да го свърже с жертвите от 1949 и 1954 година. Тя разгледа една негова снимка, отпечатана в някаква статия. Той бе красив слаб мъж с тъмноруса коса. Приличаше на Кларк Гейбъл от „Отнесени от вихъра“.

През 1949 година Готфрид Вангер е на двайсет и две години. Първото убийство извършва в родното си място. Хедестад. Ребека Якобсон, секретарка в концерна „Вангер“. Къде сте се срещнали? Какво си й обещал?

Когато Будил Линдгрен в седем часа каза, че иска да заключи и да се прибира, Лисбет Саландер й изсъска, че не е приключила. Можела да си ходи, стига да й остави ключа, така че тя да продължи да чете. Шефката на архива към този момент бе толкова бясна, че някаква си пикла си позволява да й държи тон, че позвъни на Дирх Фроде за допълнителни инструкции. Фроде веднага й каза, че Лисбет може да остане там цяла нощ, ако реши. След това попита госпожа Линдгрен дали би била така добра да съобщи това на пазача, та момичето да може да си тръгне без проблем.

Лисбет Саландер прехапа устна. Проблемът бе, че Готфрид Вангер се удавя пиян през 1965, а последното убийство е извършено през февруари 1966 година в Упсала. Започна да се чуди дали не бе сгрешила, като бе включила седемнайсетгодишната гимназистка Лена Андершон в списъка. Не. Почеркът на убиеца може и да не е съвсем същият, но отново си имаме работа с пародия на Библията. Трябва да има връзка.

В девет часа вече бе започнало да се мръква. Бе хладно и ръмеше. Микаел седеше край кухненската маса и барабанеше с пръсти по плота й, когато видя волвото на Мартин Вангер да преминава по моста в посока към носа. Това реши окончателно нещата.

Микаел не знаеше какво да прави. Изгаряше от желание да зададе терзаещите го въпроси, да изправи Мартин лице в лице с тях. Това, разбира се, не бе кой знае колко умно, при положение че смяташе Мартин Вангер за луд сериен убиец, който бе отнел живота на сестра си и на едно момиче от Упсала, а освен това се бе опитал да застреля и самия него. Но Мартин Вангер същевременно го привличаше като магнит. А и той не подозираше, че Микаел знаеше. Журналистът можеше да отиде до дома му под някакъв предлог… хм, например, за да върне ключа от колибата на Готфрид Вангер. Микаел заключи вратата и пое бавно към носа.

В къщата на Харалд Вангер, както обикновено, бе тъмно като в рог. В тази на Хенрик Вангер светеше само един от прозорците към двора. Ана си бе легнала. В дома на Изабела също бе тъмно. Сесилия не си беше у дома. В къщата на Александър Вангер светеше на втория етаж. В останалите два имота, където живееха странични хора, също цареше мрак. Не срещна жива душа.

Спря се пред дома на Мартин Вангер, обзет от нерешителност, извади мобилния си телефон и набра номера на Лисбет Саландер. Отново без резултат. Той изключи апарата, за да не звънне в неподходящ момент.

На първия етаж светеше. Микаел премина през моравата и се спря на около метър от кухненския прозорец, но очите му не уловиха дори и най-малкото движение. Той тръгна да обикаля около къщата, като се спираше до всеки прозорец, но от Мартин Вангер нямаше и следа. За сметка на това обаче забеляза, че малката вратичка в гаражната порта бе открехната. Недей да се държиш като пълен идиот. Но Микаел не успя да устои на изкушението да хвърли един бърз поглед вътре.

Първото, което забеляза, бе дърводелски плот, на който имаше отворена кутия с амуниции за пушка за лов на лосове. След това видя на пода под нея две туби за бензин. Да не би да се готвиш за второ нощно посещение, Мартин?

— Влез, Микаел. Видях те да идваш насам по пътя.

Сърцето на Микаел спря. Той обърна бавно глава и съзря Мартин Вангер. Той стоеше в мрака до една врата, която водеше към къщата.

— Просто не можа да стоиш настрана, нали?

Гласът му бе спокоен, дори учтив.

— Здравей, Мартин — отвърна му Микаел.

— Влез — повтори Мартин Вангер. — Оттук.

Той направи крачка напред и встрани и го подкани с лявата си ръка да заповяда в дома му. След това вдигна дясната си и пред очите на Микаел пробяга слаб метален отблясък.

— Държа „Глок“. Недей да правиш глупости. От това разстояние няма как да не улуча.

Микаел бавно се приближи. Когато стигна до Мартин Вангер, спря и го погледна в очите.

— Трябваше да дойда. Имам толкова много въпроси.

— Разбирам. Ето оттук, през вратата.

Микаел влезе бавно в къщата. Коридорът излизаше в антрето срещу кухнята. Но преди Микаел да стигне, Мартин Вангер го хвана леко за рамото и го спря.

— Не, не чак толкова навътре. Надясно. Отвори страничната врата.

Тя водеше към мазето. Когато Микаел бе на половината път надолу по стълбите, Мартин Вангер включи осветлението. Отдясно се намираше котелното. Микаел усети миризма на перилен препарат, която се носеше някъде отпред. Мартин Вангер го насочи наляво, към един килер със стари мебели и кашони. В дъното му имаше още една врата — секретна, от стомана, с ключалка със седем подвижни щифта.

— Оттук — рече Мартин Вангер и хвърли един ключодържател към Микаел. — Отвори я.

Микаел отключи.

— Ключът за осветлението е отляво.

Микаел бе отворил вратата към ада.

Към девет часа Лисбет си взе кафе и пакетиран сандвич от автомата за напитки и закуски в коридора пред стаята на архива. Тя продължи да се рови в старите документи и се опита да открие нещо, което да доказва, че Готфрид Вангер е бил в Калмар през 1954 година. Не успя.

Зачуди се дали да не се обади на Микаел, но вместо това реши да прегледа и ведомствените вестници, преди да приключи за тази вечер.

Стаята бе около пет на десет метра. Микаел предположи, че бе разположена в северния скосен край на къщата.

Мартин Вангер бе обзавел личната си стая за мъчения изключително старателно. В лявата й част имаше вериги, халки на пода и тавана, маса с кожени ремъци, където можеше да връзва жертвите си. И видеоапаратура. Това бе своеобразно студио. В дъното на стаята имаше клетка, в която можеше да държи гостите си за по-дълго време. Вдясно от вратата бяха разположени легло и телевизионен кът. Микаел видя етажерка с голям брой видеофилми.

Веднага щом влязоха в стаята, Мартин Вангер насочи пистолета си към Микаел и му заповяда да легне по корем на пода. Микаел не се подчини.

— Добре — рече Мартин Вангер. — Тогава ще те прострелям в капачката на коляното.

Той се прицели. Микаел се предаде. Нямаше избор.

Беше се надявал, че Мартин Вангер ще се разсее за секунда; знаеше, че противникът му няма шанс в ръкопашен бой. Бе му се удала кратка възможност в коридора на горния етаж, когато Мартин го хвана за рамото, но тогава се разколеба. След това Вангер така и не се приближи повече до него. Ако го простреляше в коляното, всичко приключваше. Микаел легна на пода.

Мартин се доближи изотзад и му нареди да сложи ръцете си зад гърба. Закопча ги с белезници. След това ритна Микаел между краката и го засипа с лавина от силни удари.

Случилото се впоследствие му се струваше като кошмар. Мартин Вангер се държеше ту нормално, ту изпадаше в състояние на лудост. На моменти изглеждаше съвсем спокоен, а в следващия миг започваше да ходи напред-назад из подземната стая като животно в клетка. Той ритна Микаел няколко пъти. Единственото, което Микаел можеше да направи, бе да се опита да предпази главата си и да поема ударите с меките части на тялото си. След няколко минути то бе покрито с около дузина болезнени контузии.

През първия половин час Мартин бе неконтактен и не говореше. След това, изглежда, се успокои. Донесе една верига, уви я около врата на Микаел и я захвана с катинар за една от халките на пода. Остави Микаел сам за около петнайсет минути. Когато се върна, носеше със себе си бутилка трапезна вода. Седна на един стол, наблюдаваше Микаел и отпиваше.

— Може ли да получа малко вода? — попита Микаел.

Мартин Вангер се наведе напред и му позволи да отпие внимателно от бутилката. Микаел гълташе жадно.

— Благодаря.

— Учтив сте, както винаги, Кале Блумквист.

— Защо бяха всичките тези ритници? — попита Микаел.

— Защото ме вбесяваш. Заслужаваш наказание. Защо просто не си тръгна? „Милениум“ имаше нужда от теб. Говорех сериозно — можехме да го превърнем в голям вестник и да си сътрудничим години наред.

Лицето на Микаел се изкриви в гримаса и той се опита да се нагласи по-удобно. Бе напълно беззащитен. Можеше да разчита единствено на гласа си.

— Предполагам, че тази възможност вече не съществува — рече той.

Мартин Вангер се разсмя.

— Съжалявам, Микаел. Но ти вероятно разбираш, че няма да излезеш жив оттук.

Микаел кимна.

— Как, по дяволите, стигнахте до мен, ти и анорексичното привидение, което забърка в това?

— Излъга какво си правил в деня на изчезването на Хариет. Мога да докажа, че си бил в Хедестад по време на парада по случай Деня на детето. Снимали са те как стоиш и гледаш Хариет.

— Затова ли ходи до Нуршо?

— Да, за да взема фотографията. Едно младо семейство, което съвсем случайно се е намирало в Хедестад, я е направило. Просто решили да спрат за малко в града.

Мартин Вангер поклати глава.

— Мамка му, това не е истина — рече той.

Микаел се замисли сериозно как да продължи, за да предотврати или поне да отложи малко екзекуцията си.

— Къде се намира снимката сега?

— Тоест негативът? В сейфа ми в търговска банка „Ханделсбанкен“ тук, в Хедестад… Ти не знаеше, че си взех сейф, нали?

Той сипеше лъжа след лъжа, без да му мигне окото.

— Освен това има и копия на няколко други места. В моя компютър и в този на Лисбет, на сървъра за снимки в редакцията на „Милениум“, на този на „Милтън Секюрити“, където работи Лисбет.

Мартин Вангер не реагира, опитвайки се да разбере дали Микаел блъфираше.

— Колко знае Саландер?

Микаел се поколеба. Лисбет Саландер бе единственото му спасение в момента. Как ли щеше да постъпи, като се прибереше и видеше, че той е изчезнал? Микаел бе пъхнал снимката на Мартин Вангер във ватираното яке на кухненската маса. Дали щеше да направи връзката? Дали щеше да се обади някъде? Тя не е от хората, които биха звъннали в полицията. Лошото бе, че вероятно щеше да реши да дойде до дома на Мартин Вангер, да звънне на вратата и да попита къде е Микаел.

— Отговори ми — рече Мартин Вангер с леденостуден глас.

— Мисля. Лисбет знае горе-долу колкото и аз, а може би дори и повече. Бих казал направо, че знае повече. Тя е умна. Именно тя свърза случая на Лена Андершон с останалите.

— Лена Андершон? — Мартин Вангер изглеждаше напълно объркан.

— Седемнайсетгодишното момиче, което си измъчил до смърт в Упсала през февруари 1966 година. Не ми казвай, че си я забравил.

Погледът на Мартин Вангер се проясни. За първи път сякаш наистина се попритесни. Той не знаеше, че някой бе успял да направи тази връзка — Лена Андершон не бе включена в списъка от бележника на Хариет.

— Мартин — рече Микаел колкото се можеше по-твърдо. — Всичко приключи, Мартин. Може и да ме убиеш, но това е краят. Твърде много хора знаят за извършеното от теб и този път няма да ти се размине.

Мартин Вангер скочи на крака и започна да снове напред-назад из стаята. Изведнъж удари с юмрук по стената. Не трябва да забравям, че действията му са лишени от логика. Котката например. Можеше да я донесе тук, долу, но вместо това отива с нея във фамилната гробница. Действа ирационално.

— Мисля, че лъжеш. Само ти и Саландер знаете нещо. Ако бяхте говорили с някого, полицията вече щеше да е тук. Трябва само да подпаля къщата ти и всички доказателства ще изчезнат.

— Ами ако грешиш?

Той внезапно се усмихна.

— Ако греша, то това наистина е краят. Но не ми се вярва. Ще заложа на това, че блъфираш. Имам ли изобщо друг избор? — Той се замисли. — Тази проклета кучка е слабото звено. Трябва да я намеря.

— Тя замина за Стокхолм по обяд.

Мартин Вангер се разсмя.

— Така значи. А как в такъв случай е прекарала цялата вечер в архива на концерна „Вангер“?

Сърцето на Микаел заби по-бързо. Той знае. Знаел е през цялото време.

— Вярно. Първо трябваше да се отбие в архива и след това да продължи към Стокхолм — отговори Микаел колкото може по-спокойно. — Не знаех, че се е забавила толкова там.

— Стига. Шефът на архива ме осведоми, че Дирх Фроде й е наредил да позволи на Саландер да остане колкото иска. Това означава, че тя ще се прибере тук някъде посред нощ. Пазачът ще ми се обади, когато излезе от офиса.

Част четвърта

Hostile Takeover

11 юли — 30 декември

92% от жените в Швеция са били подложени на сексуално насилие.

При последното посегателство над тях не са съобщили в полицията.

Глава 24

Петък, 11 юли — събота, 12 юли

Мартин Вангер се наведе напред и претърси джобовете на Микаел. Намери ключа.

— Много умно от ваша страна да смените ключа — изкоментира той. — Ще се погрижа за гаджето ти, като се прибере.

Микаел не отговори. Припомни си, че Мартин Вангер бе натрупал опит във воденето на преговори по време на множеството индустриални битки. Не за първи път усети, че го блъфират.

— Защо?

— Защо какво?

— Защо ти е всичко това? — Микаел кимна към стаята.

Мартин Вангер се наведе, хвана брадичката на Микаел и вдигна главата му, така че погледите им се срещнаха.

— Защото е толкова лесно — рече той. — Жени изчезват постоянно. На никого не липсват. Имигрантки. Курви от Русия. Годишно през Швеция преминават хиляди хора.

Той пусна главата на Микаел и се изправи, почти горд, че можеше да му разкаже.

Мили Боже. Това не е някаква загадка от миналото. Мартин Вангер продължава да убива и днес. А аз влязох нищо неподозиращ право в…

— В момента нямам гостенка, но вероятно ще ти е интересно да чуеш, че докато двамата с Хенрик седяхте и дрънкахте глупости през зимата и пролетта, тук имаше едно момиче. Казваше се Ирина. От Беларус. Докато ти вечеряше горе, в кухнята ми, тя седеше заключена в тази клетка. Онази вечер бе много приятна, нали?

Мартин Вангер седна на масата с подскок и залюля крака във въздуха. Микаел примижа. Усети, че започва да му се повдига, и преглътна шумно.

— Какво правиш с телата?

— Лодката ми стои закотвена до кея, точно тук. Карам ги дълбоко навътре в морето. Аз, за разлика от баща си, не оставям следи. Но и той не бе глупак. Жертвите му бяха пръснати из цяла Швеция.

Пъзелът започна да се подрежда в съзнанието на Микаел.

„Готфрид Вангер. От 1949 до 1965 година. След това Мартин Вангер продължава делото му през 1966 година в Упсала.“

— Ти се възхищаваш на баща си.

— Той ме научи. Посвети ме, когато бях на четиринайсет.

— Удевала. Леа Першон.

— Точно така. Тогава присъствах. Само гледах, но бях там.

— 1964 година, Сара Вит от Ронебю.

— Бях на шестнайсет. Това ми бе първата жена. Готфрид ме научи. Аз я удуших.

Той се хвали. Мили Боже, това семейство е съвсем откачено.

— Предполагам, осъзнаваш, че това е пълна лудост.

Мартин Вангер вдигна леко рамене.

— Не мисля, че разбираш божествената същност на това да притежаваш пълен контрол над живота и смъртта на друго човешко същество.

— Да измъчваш и убиваш жени ти носи удоволствие, Мартин.

Шефът на концерна се замисли за миг, втренчил поглед в едно празно място на стената зад Микаел. След това се усмихна с шармантната си, ослепителна усмивка.

— Всъщност не съм съгласен. Ако трябва да направя интелектуален анализ на същността си, то бих се описал по-скоро като сериен изнасилвач, отколкото като сериен убиец. Всъщност съм сериен похитител. Убийствата идват като естествено последствие — все пак трябва да прикрия престъпленията си. Нали разбираш?

Микаел не знаеше какво да отговори, затова само кимна.

— Действията ми, разбира се, са социално недопустими, но моите престъпления са преди всичко престъпления срещу социалните закони. Моите гости срещат смъртта в края на престоя си тук, когато вече са ми омръзнали. Тяхното разочарование е така очарователно всеки път.

— Разочарование? — възкликна Микаел изненадано.

— Точно така. Разочарование. Те си мислят, че ако ми угаждат, ще ги пощадя. Приспособяват се към правилата ми. Започват да ми вярват, дори завързват един вид приятелство с мен и до последно се надяват, че то означава нещо. Разочарованието идва в мига, в който разберат, че са били измамени.

Мартин Вангер заобиколи масата и се облегна на стоманената клетка.

— Ти, като един ограничен от конвенции представител на средната класа, никога няма да можеш да разбереш, че най-вълнуващо от всичко е самото планиране на похищението. Не трябва да действаш импулсивно — такива похитители винаги свършват в затвора. Тук става въпрос за чиста наука, изпълнена с хиляди малки подробности, които не трябва да забравяш. Трябва да набележа жертвата си и да анализирам живота й. Коя е тя? Откъде идва? Как да установя контакт с нея? Какво да направя, за да остана по някакъв начин насаме с „плячката си“, без да рискувам името ми да излезе наяве или някога да попадне в бъдещо полицейско разследване?

Стига, помисли си Микаел. Мартин Вангер говореше за похищения и убийства с почти академичен тон, сякаш поясняваше особеното си мнение по някой езотеричен теологически въпрос.

— Това наистина ли ти е интересно, Микаел?

Той се наведе и погали Микаел по бузата. Ласката му бе внимателна, почти нежна.

— Вероятно осъзнаваш, че това може да свърши само по един начин. Имаш ли нещо против, ако запаля цигара?

Микаел поклати глава.

— Можеш да ме почерпиш с една — рече той.

Мартин Вангер изпълни молбата му. Той запали две цигари и постави внимателно едната между устните на Микаел, изчака го да си дръпне и продължи да я държи.

— Благодаря — рече Микаел механично.

Мартин Вангер отново се разсмя.

— Ето, виждаш ли. Вече започна да възприемаш принципа на подчинението. Държа живота ти в ръцете си, Микаел. Знаеш, че мога да те убия всяка една секунда. Ти ме помоли да направя живота ти по-приятен с помощта на един рационален аргумент и малко ласкателство и бе възнаграден.

Микаел кимна. Сърцето му щеше да изскочи от гърдите.

В единайсет и петнайсет Лисбет Саландер отпи вода от пластмасовата бутилка и отгърна на следващата страница. Тя обаче, за разлика от Микаел по-рано същия ден, не се задави. За сметка на това облещи очи, когато направи връзката.

Клик!

В продължение на два часа бе чела ведомствените вестници на предприятията на концерна „Вангер“ по цялата страна. Основният от тях се казваше чисто и просто „Информация за концерна“ и съдържаше логото на империята „Вангер“ — развяващо се на вятъра шведско знаме с триъгълна форма. Вестникът очевидно бе списван от отдела по реклама в централния офис. Съдържанието му бе пропагандно, а целта му — да създаде у работниците чувството, че са част от едно голямо семейство.

През спортната училищна ваканция[126] през февруари 1967 година Хенрик Вангер бе проявил щедрост и бе поканил семействата на петдесет от служителите в централата на концерна на едноседмична ски почивка в Херйедален[127]. Причината за това бе рекордната печалба от предходната година — поканата се явява знак на благодарност за многото часове усилена работа. Отделът за „Връзки с обществеността“ изпраща в наетото за целта ски селище свои служители, които да направят фоторепортаж.

Множество от придружените от весели коментари снимки изобразяваха пистите. Няколко показваха усмихнатите, зачервени от студа лица на събралите се в бара служители, които бяха вдигнали халбите си с бира във въздуха. Две от снимките бяха направени по време на едно малко следобедно мероприятие, организирано от Хенрик Вангер, на което той обявява четирийсет и три годишната чиновничка Ула-Брит Муген за служител на годината. Наградата е премия от петстотин крони и стъклена купа.

Награждаването се провежда на терасата на ски хотела, очевидно точно преди хората отново да се отправят към пистите. На снимката присъстват около двайсет души.

Най-вдясно, точно зад Хенрик Вангер, стоеше мъж с дълга руса коса. Той бе облечен в тъмно ватирано яке с ярка ивица на раменете. Цветът й не си личеше, тъй като вестникът бе отпечатан в черно-бяло, но Лисбет Саландер бе готова да си заложи главата, че ставаше дума за червено.

Под снимката имаше пояснителен коментар: в най-десния ъгъл е деветнайсетгодишният Мартин Вангер, който учи в Упсала. На него вече се гледа като на обещаващ талант, който да заеме място в управлението на концерна.

— Got you[128] — прошепна Лисбет Саландер.

Тя загаси настолната лампа и остави вестниците на безразборна купчина — за да има с какво да се занимава утре сутринта тази кучка Будил Линдгрен.

Отиде до паркинга през една странична врата. На половината път към мотоциклета си спомни, че бе обещала да информира пазача, преди да си тръгне. Тя се спря и поогледа паркинга. Пазачът се намираше в другия край на сградата. Това означаваше, че трябваше да се върне и да заобиколи цялата постройка. „Fuck that“, реши Лисбет.

Стигна до мотоциклета, включи мобилния си телефон и позвъни на Микаел. Чу съобщение, че абонатът не може да бъде избран. За сметка на това обаче откри, че Микаел се бе опитвал да се свърже с нея цели тринайсет пъти между четири и девет часа. През последните два часа обаче не се бе обаждал.

Лисбет позвъни на стационарния телефон в къщата, но и там никой не вдигна. Тя сбърчи чело, закрепи чантата с компютъра, сложи си каската и запали мотора. Пътуването от изхода на промишлената зона на Хедестад до остров Хедебю й отне десет минути. В кухнята светеше, но къщата бе празна.

Лисбет Саландер излезе навън и се огледа. Първата й мисъл бе, че Микаел е отскочил до Дирх Фроде, но тя още от моста бе забелязала, че лампите в дома му от другата страна на водата бяха угасени. Погледна ръчния си часовник. Бе дванайсет без двайсет.

Лисбет се върна вкъщи, отвори гардероба и извади компютъра, на който се съхраняваха снимките от разположените навън камери. Отне й известно време да проследи веригата от събития.

Микаел се бе прибрал в 15,32.

В 16,03 беше излязъл да пие кафе в градината. Бе разглеждал някаква папка. Бе провел три кратки разговора за единия час в градината. Всички те съвпадаха във времето с пропуснатите от нея телефонни обаждания.

В 17,21 бе отишъл на разходка. Беше се върнал петнайсет минути по-късно.

В 18,20 се бе приближил до градинската порта и беше погледнал към моста.

В 21,03 бе излязъл. Така и не се бе прибрал.

Лисбет прегледа на бързи обороти снимките от другия компютър, които показваха градинската порта и пътя. Можеше да види кои хора бяха преминали напред-назад през целия ден.

В 19,12 Гунар Нилсон се бе прибрал вкъщи.

В 19,42 някой бе отпътувал в посока към Хедестад в един сааб, собственост на „Йостергорден“.

В 20,02 същата кола се бе върнала обратно — може би бяха ходили до павилиона или бензиностанцията?

След това не се бе случило нищо чак до 21,00, когато по пътя преминава колата на Мартин Вангер. Микаел напуска къщата след три минути.

След по-малко от един час, към 21,50, обективът внезапно бе уловил Мартин Вангер. Той беше стоял до градинската порта повече от минута и бе наблюдавал къщата, после се бе доближил и бе надникнал през кухненския прозорец. След това се бе качил до площадката пред вратата, бе натиснал дръжката и беше извадил ключ. Тогава явно бе осъзнал, че ключалката е сменена. Бе останал още малко, преди да се обърне и да си тръгне.

Сърцето на Лисбет Саландер изведнъж се вледени.

Мартин Вангер отново бе оставил Микаел сам доста дълго. Той лежеше неподвижно на пода в неудобната си поза, със закопчани на гърба ръце, а около врата му бе омотана тънка верига, захваната за халката на пода. Микаел опипа белезниците, но знаеше, че няма как да ги отвори. Те бяха толкова стегнати, че вече не чувстваше ръцете си.

Беше безнадеждно. Той затвори очи.

Не знаеше колко време бе изминало, когато отново чу стъпките на Мартин Вангер. Директорът на концерна се появи в полезрението му. Изглеждаше притеснен.

— Неудобно ли ти е? — попита той.

— Да — отвърна Микаел.

— Сам си си виновен. Трябваше да се прибереш в Стокхолм.

— Защо убиваш?

— Защото така избрах. Бих могъл да обсъждам моралните и интелектуалните аспекти на действията си с теб цяла нощ, но това нищо няма да промени. Опитай се да погледнеш на нещата от този ъгъл: човекът е покрита с кожа черупка, която се състои от клетки, кръв и химически елементи. Някои от тези черупки попадат в историческите книги. Повечето обаче умират и имената им потъват в забрава.

— Ти убиваш жени.

— Ние, които убиваме за собствено удоволствие, аз не съм единственият с подобно хоби, живеем пълноценно.

— Да, но защо Хариет? Твоята собствена сестра.

Лицето на Мартин Вангер изведнъж се промени. Той се доближи до Микаел с една крачка и го хвана за косата.

— Какво се е случило с нея?

— Какво искаш да кажеш? — попита задъхано Микаел.

Той се опита да извърне глава, за да притъпи болката от скубането. Веригата веднага се затегна около врата му.

— Ти и Саландер. Какво открихте?

— Пусни ме. Нали разговаряме.

Мартин Вангер пусна косата му и седна с кръстосани крака пред Микаел. Внезапно извади нож. Допря острието му до лицето на Микаел, точно под окото, и го принуди да го погледне.

— Какво, по дяволите, се е случило с нея?

— Не разбирам. Мислех, че ти си я убил.

Мартин Вангер гледа втренчено Микаел доста дълго. След това се отпусна. Изправи се и се заразхожда из стаята, потънал в мислите си. Пусна ножа на пода, разсмя се и се обърна към Микаел.

— Хариет, Хариет, все тази Хариет. Ние се опитахме… да поговорим с нея. Готфрид искаше да я научи. Мислехме, че е една от нас и че ще приеме дълга си, но тя се оказа най-обикновена… путка. Мислех, че имам контрол над нея, но тя възнамеряваше да разкаже на Хенрик и аз разбрах, че не мога да разчитам на нея. Рано или късно щеше да разкрие истината за мен.

— Ти си я убил.

— Исках да я убия. Възнамерявах да го направя, но закъснях. Не можах да стигна до острова.

Микаел се опита да смели информацията, но имаше усещането, че след малко в съзнанието му ще светне надпис information overload[129]. Мартин Вангер не знаеше какво се бе случило със сестра му.

Изведнъж Мартин Вангер извади мобилния си телефон от сакото, погледна дисплея и го остави на стола до пистолета.

— Време е да приключваме. Нощес трябва да успея да се погрижа и за анорексичната ти кучка.

Той отвори един шкаф, извади тънък кожен колан, направи примка от него и я сложи около врата на Микаел. Отпусна веригата, която го придържаше завързан към пода, изправи го на крака и го блъсна към стената. Прокара колана през една халка над главата на Микаел и го затегна, така че Микаел се видя принуден да застане на пръсти.

— Много ли е стегнато? Можеш ли да дишаш? — поразхлаби колана и закачи края му малко по-надолу на стената. — Не искам да се задушиш веднага.

Примката се бе врязала така силно във врата на Микаел, че той не можеше да каже каквото и да било. Мартин Вангер го наблюдаваше внимателно.

Изведнъж разкопча панталона на Микаел и го свали заедно със слиповете. В резултат на това краката на Микаел загубиха опора и за няколко секунди той се олюля на бесилото, преди отново да успее да стъпи на пода. Мартин Вангер донесе ножица от един шкаф. Разряза тениската на Микаел и хвърли парчетата плат на купчина на пода. След това застана на известно разстояние от Микаел и заоглежда жертвата си.

— За първи път имам момче тук — рече Мартин Вангер със сериозен глас. — Никога не съм докосвал друг мъж… с изключение на баща си. Това бе мой дълг.

Слепоочията на Микаел пулсираха. Не можеше да стъпи с цялата си тежест на краката си, защото щеше да се задуши. Опита да се хване с пръсти за бетонната стена зад себе си, но нямаше за какво.

— Време е — рече Мартин Вангер.

Той хвана колана и задърпа надолу. Микаел веднага усети как примката се вряза още повече във врата му.

— Винаги съм се чудел какви са на вкус мъжете.

Мартин дърпаше все по-силно. После изведнъж се наведе напред и целуна Микаел по устатата. В същия миг един леден глас проряза въздуха в стаята.

— Слушай, проклето копеле, това е мой приоритет в тази затънтена дупка.

Микаел чу гласа на Лисбет като през червена мъгла. Успя да фокусира поглед и я видя да стои на вратата. Тя гледаше безизразно Мартин Вангер.

— Не… Бягай! — изхриптя Микаел.

Микаел не видя лицето на Мартин Вангер, но почти успя да почувства шока му, когато се обърна. За миг времето спря. След това Мартин Вангер се протегна към пистолета, който бе оставил на табуретката.

Лисбет Саландер направи три бързи крачки напред и замахна със стика за голф, който бе държала скришом. Железният прът изписа дъга във въздуха и се стовари върху ключицата на Мартин Вангер, до рамото. Ударът бе страшно силен и Микаел чу как нещо се счупи. Мартин Вангер зарева.

— Обичаш ли болката? — попита Лисбет Саландер.

Гласът й режеше като нож. Докато беше жив, Микаел нямаше да забрави изражението на лицето й, когато се нахвърли върху Мартин. Бе оголила зъби като хищник. Въгленовочерните й очи блестяха. Движенията й бяха бързи и ловки като на паяк. А когато замахна със стика за голф и го стовари върху тялото на Мартин Вангер над ребрата, изглеждаше сляпа за всичко друго освен за жертвата си.

Той се спъна в стола и падна. Пистолетът се изтърколи на пода и спря пред краката на Лисбет. Тя го ритна встрани, далеч от него.

След това замахна за трети път точно когато Мартин Вангер се опитваше да се изправи на крака. Удари го с плясък по бедрото. От гърлото на Мартин Вангер се изтръгна ужасяващ вик. Четвъртият удар бе по гърба, по лопатката.

— Лис… бет… — изхриптя Микаел.

Бе на път да загуби съзнание, а болката в слепоочията му беше почти нетърпима.

Тя се обърна към него и видя, че лицето му бе червено като домат, очите му опулени, а езикът му се бе показал от устата.

Саландер се огледа бързо наоколо и съзря ножа на пода. След това хвърли бърз поглед на Мартин Вангер, който бе успял да се изправи на колене и се опитваше да се отдалечи от нея с пълзене, а едната му ръка висеше отпуснато във въздуха. Нямаше как да създаде проблеми през следващите няколко секунди. Тя остави стика за голф и вдигна ножа. Върхът му бе остър, но острието — тъпо. Лисбет се повдигна на пръсти и трескаво започна да реже колана. Изминаха няколко секунди, преди Микаел най-накрая да се стовари на пода. Примката обаче все още режеше врата му.

Лисбет Саландер отново погледна Мартин Вангер. Той се бе изправил на крака, но стоеше превит на две. Тя го игнорира и се опита да вкара пръсти под примката. В началото не смееше да използва ножа, но накрая пъхна върха му под колана и поряза Микаел, докато се опитваше да отпусне примката. Накрая успя и той си пое тежко въздух.

За един кратък миг Микаел преживя невероятното усещане, че тялото и душата му отново се сливат в едно. Безупречното му зрение се възвърна и можеше да различи всяка прашинка в стаята. Безупречният му слух се възвърна и можеше да чуе всеки дъх, всяко шумолене на дрехи, сякаш звуците долитаха от слушалки на ушите му. Усети миризмата на пот на Лисбет Саландер и мириса на коженото й яке. След това обаче кръвта започна да се връща в главата му, лицето му придоби нормален цвят и илюзията изчезна.

Лисбет Саландер се обърна в същия миг, в който Мартин Вангер изчезна през вратата. Тя бързо се изправи и взе пистолета — провери пълнителя и свали предпазителя. На Микаел му направи впечатление, че не за първи път боравеше с оръжие. Тя се огледа наоколо. Погледът й се спря на ключа за белезниците, който лежеше на масата.

— Аз ще се погрижа за него — рече тя и се втурна към вратата. Пътьом сграбчи ключа и го метна с бекхенд на пода до Микаел.

Микаел се опита да й извика да почака, но успя да произнесе единствено някакъв дрезгав звук, а и тя вече бе изчезнала през вратата.

Лисбет не бе забравила, че Мартин Вангер държеше някъде пушка, и когато стигна до коридора между гаража и кухнята, вдигна пистолета и го насочи пред себе си, готова да стреля във всеки един момент. Ослушваше се, но не долавяше нито звук, който да й разкрие местоположението на плячката й. Тя инстинктивно се насочи към кухнята и почти бе стигнала, когато чу мотора на колата в двора.

Втурна се назад и излезе през малката врата в главната порта. Видя как чифт фарове преминаха покрай дома на Хенрик Вангер и завиха към моста. Тя се затича след тях колкото сила имаше. Пъхна пистолета в джоба на якето си и яхна мотора, без дори да си сложи каската. След няколко секунди вече бе на моста.

Мартин Вангер имаше не повече от деветдесет секунди преднина, когато тя стигна до колелото край отбивката за път Е4. Никъде не го виждаше. Тя спря, изгаси двигателя и се ослуша.

Небето бе покрито с облаци. Хоризонтът бе започнал да почервенява, готов за изгрева. След малко чу ръмжене на двигател и съзря за миг колата на Мартин Вангер, която се носеше по Е4 в посока юг. Лисбет запали мотора си, смени скоростта и премина под виадукта. Караше с осемдесет километра в час, когато излезе от завоя на отбивката за магистралата. Пред нея се откри права отсечка. Нямаше други коли, тя даде газ до дупка и полетя напред. Когато пътят се заизвива по един дълъг наклон, вече караше със сто и седемдесет километра в час. Това общо взето бе и максималната скорост, която нейният собственоръчно сглобен мотор можеше да достигне по нанадолнище. След две минути видя колата на Мартин Вангер на около четиристотин метра пред себе си.

Анализ на последствията. Как да постъпя сега?

Тя намали до приличните сто и двайсет километра, като поддържаше неговото темпо. Загуби го от поглед за секунда или две, когато преминаха през няколко остри завоя. След това излязоха на една дълга, права отсечка. Тя натискаше газта до дупка, но изоставаше на завоите.

Видя камиона отдалеч. Точно както и Мартин Вангер. Той изведнъж ускори още повече и премина в насрещното платно, когато му оставаха около сто и петдесет метра до сблъсъка. Лисбет видя как камионът наби спирачки и трескаво замига със светлините, но колата на Вангер глътна дистанцията за няколко секунди. Сблъсъкът бе неизбежен. Мартин Вангер се заби в предницата на камиона със страшен трясък.

Лисбет Саландер натисна инстинктивно спирачки. След това видя как ремаркето започна да се плъзга напречно в нейното платно. Със скоростта, с която караше, щеше да й отнеме само две секунди да стигне до мястото на катастрофата. Тя ускори, сви към канавката и избегна задницата на камиона само на около метър. С ъгълчето на очите си видя, че изпод предницата на камиона лумнаха пламъци.

Продължи още около сто и петдесет метра, преди да спре. После се обърна. Видя как шофьорът на камиона изскочи от кабината от другата странична седалка. След това отново натисна газта. Край Окербю, два километра по-надолу в южна посока, сви наляво и продължи на север по стария път, който бе успореден с Е4. Изкачи се по едно възвишение, откъдето се виждаше мястото на инцидента, и видя, че два други автомобила бяха спрели, за да помогнат. Катастрофиралата кола бе обвита от силни пламъци. Тя бе напълно смачкана и заклещена под камиона. Някакъв мъж се опитваше да загаси огъня с малък пожарогасител.

Тя отново натисна газта, набързо се върна в Хедебю и мина бавно по моста. Спря пред къщата за гости и отиде пеша до дома на Мартин Вангер.

Микаел продължаваше да се бори с белезниците. Ръцете му бяха толкова изтръпнали, че не можеше да хване ключа. Лисбет отключи белезниците и не го пусна, докато кръвта не започна да циркулира отново в ръцете му.

— Мартин? — попита Микаел с дрезгав глас.

— Мъртъв е. Блъсна се челно в един камион със сто и петдесет километра в час на няколко километра по на юг по Е4.

Микаел се втренчи в нея. Бе я нямало само няколко минути.

— Трябва… да се обадим в полицията — изхриптя Микаел. После изведнъж започна силно да кашля.

— Защо? — зачуди се Лисбет Саландер.

Изминаха десет минути, преди Микаел да успее да се повдигне. Той остана да седи на пода, чисто гол, облегнат на стената. Замасажира врата си и непохватно вдигна бутилката с водата. Лисбет изчака търпеливо тялото му да възвърне чувствителността си. Използва времето, за да обмисли ситуацията.

— Облечи се.

Тя използва нарязаната тениска на Микаел, за да избърше отпечатъците от белезниците, ножа и стика за голф. Пластмасовата бутилка взе със себе си.

— Какво правиш?

— Облечи се. Започва да се развиделява. Побързай.

Микаел се изправи, олюлявайки се, и успя да си сложи слиповете и дънките. Обу кецовете си. Лисбет пъхна чорапите му в джоба на якето си и го спря.

— Какво точно си пипал в мазето?

Микаел се огледа. Опита се да си спомни. Накрая каза, че не бе докосвал нищо друго, освен вратата и ключовете. Лисбет откри ключовете в сакото на Мартин Вангер, което висеше метнато на стола.

Избърса старателно дръжката на вратата и ключа за осветлението и го загаси. Поведе Микаел нагоре по стълбите и го помоли да я изчака да остави стика за голф на мястото му. Когато се върна, носеше със себе си тъмна тениска, притежание на Мартин Вангер.

— Сложи я. Не искам някой да те види да обикаляш наоколо през нощта с голи гърди.

Микаел осъзна, че се намира в състояние на шок. Лисбет бе влязла в ролята на водач и той следваше покорно инструкциите й. Тя го изведе от къщата на Мартин Вангер. През цялото време го държеше. Веднага щом влязоха в къщата си, Лисбет го спря.

— Ако някой ни е видял и пита какво сме правили навън през нощта, ще кажеш, че сме се разхождали по кея и сме се любили.

— Лисбет, не мога…

— Влизай под душа. Веднага.

Тя му помогна да се съблече и го изпрати в банята. След това сложи да вари кафе, направи набързо шест дебели сандвича от правоъгълни хлебчета със сирене, пастет и саламурени краставици. Седеше край кухненската маса и мислеше усилено, когато Микаел влезе накуцвайки в кухнята. Лисбет разгледа синините и драскотините по тялото му. Примката се беше впила така силно, че бе оставила на врата му тъмночервена ивица, а отляво се виждаше кървавата рана от острието на ножа.

— Ела — рече му тя. — Легни си в леглото.

Донесе бинт и сложи компрес на раната. След това наля кафе и му подаде сандвич.

— Не съм гладен — рече Микаел.

— Яж — изкомандва го Лисбет Саландер и отхапа голям залък от единия сандвич със сирене.

Микаел замижа за миг. След това седна в леглото и на свой ред отхапа малко. Гърлото така жестоко го болеше, че едва преглъщаше.

Лисбет свали коженото си яке и извади бурканче тигрова мас от несесера си.

— Изчакай кафето да поизстине малко. Легни по корем.

Тя масажира гърба му в продължение на пет минути, като втриваше маста. След това го обърна и повтори същата процедура с гърдите му.

— Ще имаш доста големи синини известно време.

— Лисбет, трябва да се обадим в полицията.

— Не — отвърна тя толкова разгорещено, че Микаел облещи очи от удивление и я погледна. — Ако позвъниш в полицията, аз изчезвам. Не искам да имам нищо общо с тях. Мартин Вангер е мъртъв. Загина при автомобилна катастрофа. Бе сам в колата. Има свидетели. Остави полицията или някой друг сами да открият тази проклета дупка за мъчения. Ние двамата с теб ще се правим, че изобщо не подозираме за съществуването й, както и всички останали в града.

— Защо?

Тя игнорира въпроса му и започна да масажира натъртеното му бедро.

— Лисбет, ние не можем просто така…

— Ако продължиш да мрънкаш, ще те върна в мазето на Мартин и отново ще те окова.

Микаел заспа, докато тя говореше. Така внезапно, сякаш припадна.

Глава 25

Събота, 12 юли — понеделник, 14 юли

Микаел се събуди внезапно в пет часа сутринта и започна да дращи с ръце по гърлото си, за да махне примката. Лисбет дойде в стаята, хвана ръцете му и го успокои. Той отвори очи и я погледна с помътнял поглед.

— Не знаех, че играеш голф — промълви Микаел и отново затвори очи.

Тя остана при него няколко минути, докато се убеди, че отново е заспал. Докато Микаел спеше, Лисбет Саландер се бе върнала в мазето на Мартин Вангер, за да огледа мястото на престъпленията му. Освен различните инструменти за мъчения, тя бе открила още богата колекция от садомазохистични порнографски списания, както и голям брой моментални снимки, залепени в един албум.

Той не бе водил дневник. За сметка на това обаче тя бе намерила две папки във формат А4 с паспортните снимки на жените и написани на ръка бележки за тях. Бе ги взела със себе си в найлонова торбичка заедно с преносимия компютър на Мартин Вангер марка „Dell“. Когато Микаел отново заспа, тя продължи да разглежда съдържанието на компютъра и папките на Мартин Вангер. Часовникът показваше малко след шест сутринта, когато тя загаси лаптопа. Запали цигара и прехапа замислено устни.

С Микаел Блумквист бяха смятали, че се отправят на лов за сериен убиец от миналото. Вместо това бяха открили нещо съвсем друго. Тя не можеше да си представи какви ужасни сцени се бяха разигравали в мазето на Мартин Вангер насред подредената идилия.

Опита се да проумее.

Мартин Вангер бе убивал жени от шейсетте години насам; през последните петнайсет години бе имал средно по една-две жертви годишно. Престъпленията му бяха толкова добре организирани и дискретни, че никой не бе заподозрял съществуването на действащ сериен убиец. Как беше възможно?

Съдържанието на папките даваше частичен отговор на този въпрос.

Жертвите му бяха анонимни жени, често наскоро заселили се в страната имигрантки, които нямаха социални контакти и приятели в Швеция. Сред тях имаше също така и проститутки, и социално слаби жени, страдащи от различни видове наркомания или с други проблеми.

Благодарение на проучването, което бе направила, за да се запознае с психиката на сексуалните садисти, Лисбет Саландер бе научила, че този тип убийци обичат да пазят сувенири от жертвите си. Те бяха като спомени, с помощта на които престъпникът успяваше да пресъздаде частично преживяното удоволствие. Тази особеност се бе проявила у Мартин Вангер във воденето на книга за мъртвите. Той старателно беше категоризирал и оценил всичките си жертви. Бе описал и коментирал мъките им. Бе документирал деянията си на видеокасети и снимки.

Целта на действията му беше упражняването на насилие и актът на убийството, но Лисбет заключи, че основната страст на Мартин Вангер бе самият лов. В лаптопа си бе създал база данни, която съдържаше регистър на стотици жени. Служителки на концерна „Вангер“ и националната осигурителна каса, сервитьорки в ресторантите, които обикновено посещаваше, рецепционистки в хотели, секретарки на познати бизнесмени и маса други жени. Изглежда, Мартин Вангер регистрираше и описваше всяка жена, която срещаше.

Той бе убил само малка част от тях, но всички жени в обкръжението му представляваха потенциални жертви, които вписваше в лаптопа си и наблюдаваше. Процесът на проучване напомняше на страстно хоби, на което очевидно бе посветил безброй часове.

„Женена ли е, или сама? Има ли семейство и деца? Къде работи? Къде живее? Каква кола кара? Какво образование има? Цвят на косата? Цвят на кожата? Форма на тялото?“

Лисбет Саландер стигна до заключението, че събирането на лична информация за потенциалните жертви явно бе важна част от сексуалните фантазии на Мартин Вангер. Той бе на първо място ловец и на второ — убиец.

Когато Лисбет приключи с четенето, откри малък плик в една от папките. Тя извади две избелели моментални снимки, покрити със следи от пръсти. На първата имаше седнало до маса тъмнокосо момиче. То носеше тъмен панталон, беше голо от кръста нагоре и имаше щръкнали гърди. Бе извърнало лице от фотоапарата и бе понечило да вдигне ръка, за да се прикрие, сякаш фотографът го беше изненадал. На следващата снимка бе чисто голо. Лежеше по корем на легло със синя кувертюра. Лицето му отново бе извърнато.

Лисбет пъхна плика със снимките в джоба на якето си. След това занесе папките до чугунената печка и запали клечка кибрит. Изгори всичко и разбърка пепелта. Продължаваше да вали като из ведро, когато Лисбет излезе на кратка разходка и внимателно пусна лаптопа на Мартин Вангер във водата под моста.

Когато Дирх Фроде нахлу в къщата за гости в седем и половина сутринта, Лисбет седеше край кухненската маса, пушеше цигара и пиеше кафе. Лицето на Фроде имаше пепеляв цвят, а той самият изглеждаше така, сякаш някой го бе изтръгнал брутално от съня му.

— Къде е Микаел? — попита адвокатът.

— Все още спи.

Дирх Фроде седна на един стол. Лисбет наля кафе в една чаша и я побутна към него.

— Мартин… Току-що научих, че Мартин е загинал при катастрофа нощес.

— Жалко — рече Лисбет Саландер и отпи глътка кафе.

Дирх Фроде вдигна поглед. В началото я погледна неразбиращо. После отвори широко очи.

— Какво?…

— Блъсна се. Много лошо.

— Знаеш ли какво се е случило?

— Блъсна колата в предницата на един камион. Самоуби се. Не можа да издържи на натиска, стреса и нестабилното състояние на финансовата империя. Подозирам, че пресата ще публикува подобни заглавия.

Дирх Фроде изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да получи инсулт. Бързо се изправи, отиде до спалнята и отвори вратата.

— Остави го да спи — рече Лисбет остро.

Фроде погледна спящата фигура. Видя синините по лицето на Микаел и кръвонасяданията по гърдите му. След това забеляза яркочервената следа от примката около врата му. Лисбет докосна ръката му и затвори вратата. Фроде запристъпя назад и се строполи на кухненската пейка.

Лисбет Саландер му представи накратко събитията от изминалата нощ. Описа му в детайли как изглеждаше стаята на ужасите на Мартин Вангер и как бе открила Микаел увиснал на колан от тавана, докато изпълнителният директор на концерна „Вангер“ бе стоял пред него. Разказа му и какво беше намерила в архива на концерна през вчерашния ден и как бе успяла да свърже бащата на Мартин с поне седем убийства на жени.

Дирх Фроде не я прекъсна нито веднъж. Когато тя приключи, той помълча още няколко минути, след това тежко въздъхна и бавно поклати глава.

— Какво ще правим?

— Това не е мой проблем — отвърна Лисбет с безизразен глас.

— Но…

— Що се отнася до мен, аз никога не съм стъпвала в Хедестад.

— Не разбирам.

— Не искам името ми при никакви обстоятелства да бъде включвано в полицейско разследване. Все едно нямам никакво отношение по този въпрос. Ако името ми бъде споменато във връзка с тази история, ще отрека, че съм била тук, и няма да отговоря на нито един въпрос.

Дирх Фроде я огледа изпитателно.

— Не разбирам.

— Не е нужно да разбираш.

— Какво да правя тогава?

— Това сам ще решиш, стига да не забъркаш мен и Микаел.

Дирх Фроде бе смъртноблед.

— Погледни го от този ъгъл. Единственото, което знаеш, е, че Мартин Вангер е станал жертва на пътен инцидент. Нямаш никаква представа, че освен това е сериен убиец, и никога не си чувал за стаята в мазето му.

Тя постави ключа на масата между тях.

— Разполагаш с малко време, преди да започнат да разчистват мазето на Мартин Вангер и да открият стаята.

— Трябва да съобщим в полицията.

— Не и ние. Ти можеш да отидеш в полицията, ако искаш. Сам решаваш.

— Не можем да го потулим.

— Аз не искам да потулваме историята, а просто да не забъркваш мен и Микаел. Когато огледаш стаята, сам ще си направиш някои заключения и ще прецениш на кого искаш да разкажеш.

— Ако казваш истината, това означава, че Мартин е отвличал и убивал жени… Семействата им сигурно са съсипани от отчаяние, че не знаят къде се намират децата им. Не можем просто така…

— Вярно е. Но има един проблем. Телата ги няма. Може би ще успееш да откриеш паспорт или лична карта в някое чекмедже. Вероятно част от жертвите ще могат да бъдат идентифицирани с помощта на видеофилмите. Но не е нужно да решиш днес. Премисли нещата.

Дирх Фроде изглеждаше паникьосан.

— О, Боже. Това ще съсипе окончателно концерна. Колко семейства само ще останат без работа, ако се разчуе, че Мартин…

Фроде се люшкаше напред-назад, поставен пред разрешаването на тази морална дилема.

— Това е една от страните на проблема. Предполагам, че Изабела Вангер ще наследи имуществото на сина си. Не мисля, че е уместно тя първа да разбере за хобито на Мартин.

— Трябва да отида и да видя…

— Според мен трябва да стоиш настрана от тази стая днес — рече Лисбет остро. — Имаш куп друг задачи. Трябва да съобщиш на Хенрик, да свикаш Управителния съвет на извънредно заседание и да направиш всичко, което се изисква, в случай че директорът загине при съвсем обичайни обстоятелства.

Дирх Фроде обмисли думите й. Сърцето му туптеше силно. Той бе старият адвокат, който се занимаваше с разрешаването на всички проблеми и от когото се очакваше да има готов план при всяко възникнало препятствие. Сега обаче нямаше никаква идея как да постъпи. Изведнъж осъзна, че седеше и приемаше нареждания от едно младо момиче. Лисбет Саландер по някакъв начин бе поела контрол над ситуацията и бе определила насоките на действие, които той самият не можеше да формулира.

— Ами Хариет?…

— С Микаел не сме приключили още. Но можеш да предадеш на Хенрик Вангер, че смятам, че ще разрешим случая.

Внезапната кончина на Мартин Вангер бе новина номер едно в емисията на радиото в девет часа, когато Микаел се събуди. Единственото, което съобщиха от събитията през нощта, бе, че индустриалецът по необясними причини е навлязъл с висока скорост в насрещното платно.

Бе пътувал сам в колата. Местното радио излъчи по-обширен репортаж, в който изразяваше загрижеността си за бъдещето на концерна „Вангер“ и за икономическите последствия, до които щеше да доведе смъртта на изпълнителния директор.

Шведската телеграфна агенция пусна набързо съставено обедно комюнике със заглавието „Един град в шок“, в което се обобщаваха неотложните проблеми на концерна „Вангер“. Всички бяха наясно, че само в Хедестад три хиляди от местните двайсет и една хиляди жители или бяха пряко заети в концерна, или зависеха от него по някакъв друг начин. Изпълнителният му директор бе мъртъв, а неговият предшественик бе старец в тежко здравословно състояние след прекаран инфаркт. Липсваше естествен наследник. И всичко това се случваше в определяния като най-критичен в историята на концерна момент.

Микаел Блумквист бе имал потенциалната възможност да отиде до полицейското управление в Хедестад и да разкаже за случилото се през нощта, но Лисбет Саландер вече бе предопределила нещата. Той не беше позвънил веднага в полицията и с всеки изминал час ставаше все по-трудно да го направи. Прекара предобеда на кухненската пейка, мълчалив и намръщен, като наблюдаваше изливащия се дъжд и тежките облаци навън. Към десет часа се развилия още една гръмотевична буря, но времето се оправи по обяд и вятърът поутихна. Той излезе, избърса градинските мебели и седна навън с чаша кафе. Носеше риза с вдигната нагоре яка.

Смъртта на Мартин съвсем естествено хвърли сянка върху делничния живот в Хедебю. Пред къщата на Изабела Вангер започнаха да се трупат коли. Кланът се събираше. Изказваха се съболезнования. Лисбет наблюдаваше безчувствено процесията. Микаел седеше напълно мълчалив.

— Как си? — попита тя накрая.

Той се замисли за миг какво да отговори.

— Мисля, че все още се намирам в състояние на шок — каза той. — Бях напълно безпомощен. В продължение на няколко часа бях сигурен, че ще умра. Усещах страх от срещата със смъртта и не можех да направя каквото и да било. — Той протегна ръка и я постави на коляното й. — Благодаря ти! Ако не се бе появила, той щеше да ме убие.

Лисбет му се усмихна леко.

— Макар че… Не мога да проумея как можа да постъпиш толкова идиотски и да дойдеш сама. Аз лежах там долу, на пода, и се молех да видиш снимката, да събереш две и две и да се обадиш в полицията.

— Ако бях изчакала полицията да дойде, вече щеше да си мъртъв. Не можех да позволя на това копеле да те убие.

— Защо не искаш да говориш с полицията? — попита Микаел.

— Аз не общувам с властите.

— И защо?

— Това не те засяга. Но в твоя случай не мисля, че е добре за кариерата ти да се разчуе, че си бил съблечен гол от Мартин Вангер, прочутия сериен убиец. Ти не обичаш да те наричат Кале Блумквист, а представи си само какви нови епитети щяха да ти лепнат.

Микаел я изгледа изпитателно и приключи темата.

— Имаме проблем — рече Лисбет.

Микаел кимна.

— Какво се е случило с Хариет?

Лисбет постави двете моментални снимки на масата пред него. Обясни му къде ги беше намерила. Микаел ги разгледа внимателно, след което вдигна поглед.

— Възможно е да е тя — каза той накрая. — Не мога да кажа със сигурност, но тялото и косата й напомнят на тези от снимките, които съм видял.

Микаел и Лисбет останаха в градината един час, като се опитваха да подредят детайлите. Откриха, че двамата, независимо един от друг, бяха стигнали до Мартин Вангер.

Лисбет така и не бе открила снимката, която Микаел беше оставил върху кухненската маса. Тя бе решила, че той е извършил някаква лудост, след като бе изгледал записите от камерите за наблюдение. Бе отишла до дома на Мартин Вангер по плажната алея и беше надникнала във всички прозорци, но не бе видяла жива душа. Бе натиснала и опипала внимателно дръжките на всички врати и прозорци на първия етаж. Накрая се бе покатерила до една отворена балконска врата на втория етаж. Беше й отнело много време. Бе се движила изключително внимателно, докато претърсваше стая след стая. Постепенно беше стигнала до стълбата към мазето. Мартин бе проявил немарливост; беше оставил вратата към стаята си на ужасите открехната и Лисбет бе успяла да прецени добре ситуацията.

Микаел я попита какво е чула от думите на Мартин.

— Не кой знае колко. Дойдох, когато започна да те разпитва какво се е случило с Хариет точно преди да те окачи на примката. Оставих ви за някоя и друга минута и се качих горе, за да намеря някакво оръжие. Открих стиковете за голф в един гардероб.

— Мартин Вангер нямаше ни най-малка представа какво се е случило с Хариет Вангер — рече Микаел.

— Вярваш ли му?

— Да — отвърна Микаел категорично. — Мартин Вангер бе по-ненормален от луда невестулка… Откъде ли ми идват наум тези сравнения, но той призна за всички извършени от него престъпления. Говореше съвсем спокойно. Дори си мисля, че искаше да ме впечатли. Но що се отнася до Хариет, той искаше да разбере какво се е случило също толкова отчаяно, колкото Хенрик.

— Е и… Какво означава това?

— Знаем, че Готфрид Вангер е отговорен за първата серия убийства от 1949 до 1965 година.

— Така е. Той научава Мартин Вангер на всичко.

— Това семейство е напълно ненормално — рече Микаел. — Мартин всъщност не е имал никакъв шанс.

Лисбет Саландер погледна учудено Микаел.

— Това, което Мартин сподели, макар и съвсем откъслечно, бе, че баща му е започнал да го учи след навлизането му в пубертета. Той присъства по време на убийството на Леа в Удевала през 1962. Тогава е на четиринайсет. Присъства и при убийството на Сара през 1964. Дори самият той участва. Тогава е на шестнайсет.

— И?

— Каза, че не е хомосексуален и никога не е докосвал мъж, с изключение на баща си. Това ме кара да мисля… Единственият възможен извод е, че баща му го е изнасилвал. Вероятно в продължение на доста дълъг период. Той е, така да се каже, творение на баща си.

— Глупости — възрази Лисбет Саландер.

Гласът й изведнъж стана твърд като камък. Микаел се вгледа учудено в нея. Тя отвърна на погледа му. В очите й нямаше и грам съчувствие.

— Мартин е имал същия шанс като всички останали да се възпротиви. Изборът е само и единствено негов. Изнасилва и убива, защото му харесва.

— Окей, съгласен съм. Но Мартин е изтормозен и пречупен от баща си точно както Готфрид от своя, нациста.

— Ясно, тоест ти изхождаш от факта, че Мартин е бил лишен от собствена воля и че всички хора са единствено плод на възпитанието на родителите си.

Микаел се усмихна предпазливо.

— Това да не би да е болна тема?

В очите на Лисбет Саландер изведнъж пламна потиснат гняв. Микаел побърза да продължи.

— Не твърдя, че хората са единствено плод на възпитанието си, а че то играе голяма роля. Бащата на Готфрид го пребива от бой години наред. Това оставя своите следи.

— Глупости — повтори Лисбет. — Не само Готфрид е бил жертва на тормоз като дете. Това не му дава извинение да убива жени. Той сам е направил избора си. Същото важи и за Мартин.

Микаел вдигна ръка.

— Нека да не се караме.

— Аз не се карам с теб. Просто според мен е смехотворно, че боклуците винаги намират с кого да се оправдаят.

— Добре. Те също носят отговорност. Ще се разберем по-късно. Важното е, че Готфрид умира, когато Мартин е на седемнайсет, и вече няма кой да го напътства. Така че той се опитва да продължи по стъпките на баща си. Упсала 1966 година.

Микаел посегна, за да вземе една от цигарите на Лисбет.

— Не искам дори да се опитвам да разбера какви импулси са водили Готфрид и как е тълкувал постъпките си. Има някакъв неясен библейски мотив, свързан до известна степен с наказание и пречистване. Психиатрите вероятно биха могли да намерят обяснение. Не че това има значение. Той си остава сериен убиец.

Микаел се замисли за миг, преди да продължи.

— Готфрид е искал да убива жени, като се е опитвал да оправдае действията си с един вид псевдорелигиозност. Но Мартин дори не се опитва да намери извинение за извършените от него убийства. Действията му са целенасочени и систематични. Освен това разполага със средства, които да вложи в хобито си. А и е по-хитър от баща си. Всеки оставен от Готфрид труп води до полицейско разследване и риск извършителят да бъде заловен или да бъде открита връзката между различните убийства.

— Мартин Вангер построява къщата си през седемдесетте — рече Лисбет замислено.

— Мисля, че Хенрик спомена 1978 година. Вероятно е поръчал трезор за съхраняване на ценни архиви или нещо подобно. Така се сдобива със звукоизолирана стая без прозорци и със стоманена врата.

— Тя съществува от двайсет и пет години.

Те замълчаха за миг. Микаел се зачуди какви ли ужаси се бяха разигравали насред идиличния остров Хедебю в продължение на четвърт век. На Лисбет не й се налагаше да се чуди. Бе изгледала колекцията видеофилми. Тя забеляза как Микаел несъзнателно докосна врата си.

— Готфрид изпитва омраза към жените, която предава на сина си, като същевременно го изнасилва. Само че има и някакъв подтекст… Според мен Готфрид е имал фантазии, че децата му ще споделят неговата, меко казано, извратена представа за света. Когато го попитах за Хариет, собствената му сестра, Мартин рече: „Ние се опитахме да говорим с нея. Но тя бе най-обикновена путка. Възнамеряваше да разкаже на Хенрик.“

Лисбет кимна.

— Чух го. Горе-долу по това време слязох в мазето. Това означава, че знаем каква е щяла да бъде темата на мистериозния й разговор с Хенрик.

Микаел сбърчи чело.

— Не съвсем. — Той се замисли за миг. — Помисли върху хронологията на събитията. Не знаем кога Готфрид е изнасилил сина си за първи път, но той взема със себе си Мартин по време на убийството на Леа Першон в Удевала през 1962 година. Удавя се през 1965 година. Преди това с Мартин се опитват да разговарят с Хариет. До какво ни довежда това?

— Готфрид не изнасилва единствено Мартин, а и Хариет.

Микаел кимна.

— Готфрид е учителят. Мартин — ученикът. А Хариет… Каква е била нейната роля? На тяхна играчка?

— Готфрид е научил Мартин да чука сестра си — Лисбет посочи моменталните снимки. — Трудно е да определим отношението й към всичко това само на основата на тези две снимки, защото не виждаме лицето й, но тя се опитва да се скрие от фотоапарата.

— Да речем, че всичко започва през 1964 година, когато тя е на четиринайсет. Тя се отбранява, или ако трябва да използвам думите на Мартин: „не може да приеме“. Тогава ги заплашва, че ще ги издаде. Мартин едва ли е имал думата в цялата тази история. По-скоро се води по баща си. Но двамата създават един вид… пакт и се опитват да превърнат Хариет в част от него.

Лисбет кимна.

— В бележките си си отбелязал, че Хенрик Вангер се съгласява Хариет да заживее в дома му през зимата на 1964 година.

— Хенрик вижда, че нещо в семейството й не върви. Той смята, че причината за това са кавгите и търканията между Готфрид и Изабела, и я взема при себе си, за да може тя спокойно да се съсредоточи върху образованието си.

— Това обърква сметките на Готфрид и Мартин. Вече не могат толкова лесно да контролират живота й. Само понякога успяват… Къде ли са се възползвали от нея?

— Трябва да е било в къщата на Готфрид. Почти съм сигурен, че тези снимки са направени там — лесно можем да проверим. Къщата има идеалното разположение, тя е изолирана и отдалечена от селото. След това Готфрид се напива за последен път и се удавя без много-много драматизъм.

Лисбет кимна замислено.

— Бащата на Хариет прави или се опитва да прави секс с нея, но вероятно не я посвещава в тайната за убийствата.

Микаел осъзна, че това бе слабо място в теорията им. Хариет бе отбелязала имената на жертвите на Готфрид и ги бе свързала с библейските цитати, но интересът й към Библията се бе зародил едва през последната година от живота й, когато Готфрид вече е бил мъртъв. Той се замисли за миг и се опита да открие логично обяснение.

— По някое време Хариет открива, че Готфрид не просто извършва кръвосмешение, но е и луд сериен убиец — рече той.

— Не знаем кога разбира за убийствата. Може да е било малко преди Готфрид да се удави. Може да е било дори след това, ако е водил дневник или е събирал изрезки от вестници за убийствата. Нещо й разкрива истината.

— Само че тя не заплашва да разкаже за това на Хенрик — допълни Микаел.

— А за Мартин — рече Лисбет. — Баща й е мъртъв, но Мартин продължава да я тормози.

— Точно така — съгласи се Микаел.

— Само че й трябва една година да събере смелост.

— Ти как би постъпила, ако внезапно беше разбрала, че баща ти е сериен убиец, който чука брат ти?

— Щях да убия изверга — рече Лисбет с твърд глас, а Микаел предположи, че не се шегува.

Изведнъж си спомни изражението на лицето й, когато нападна Мартин Вангер. Усмихна се безрадостно.

— Добре, но ти не си Хариет. Готфрид умира през 1965 година, преди тя да успее да направи каквото и да било. Това също е логично. След смъртта на Готфрид Изабела изпраща Мартин в Упсала. Той вероятно се прибира за Коледа или някоя ваканция, но през следващата година не среща Хариет особено често. Вече е далеч от него.

— И така, тя започва да изучава Библията.

— В светлината на всичко, което знаем, можем да стигнем до заключението, че причините за това едва ли са били свързани с религията. Може би чисто и просто се е опитвала да разбере постъпките на баща си. Размишлява чак до Деня на детето през 1966 година. Тогава внезапно съзира брат си на улица „Йернвегсгатан“ и разбира, че се е върнал. Не знаем дали са разговаряли и дали той е казал нещо. Но каквото и да се е случило, Хариет решава да отиде право при Хенрик и да говори с него.

— След което изчезва.

След като проследиха веригата от събития, не им бе трудно да подредят остатъка от пъзела. Микаел и Лисбет си събраха багажа. Преди да заминат, позвъниха на Дирх Фроде и му обясниха, че им се налага да отсъстват за известно време, но че Микаел иска на всяка цена да се срещне с Хенрик Вангер, преди да отпътува.

Микаел искаше да знае какво бе казал Фроде на Хенрик. По гласа на адвоката си пролича, че той се намира под огромно напрежение, и Микаел се притесни за него. След известно време Фроде му обясни, че бе съобщил единствено, че Мартин е загинал при катастрофа.

Когато Микаел паркира пред болницата в Хедестад, отново загърмя. Небето бе покрито с тежки дъждовни облаци. Той изтича през паркинга под първите капки.

Хенрик Вангер бе седнал по халат край масата до прозореца в стаята си. Болестта му си беше казала думата, но старецът бе възвърнал цвета на лицето си и здравето му, изглежда, се подобряваше. Те си стиснаха ръцете. Микаел помоли личната медицинска сестра да ги остави насаме за няколко минути.

— Ти се държиш на разстояние — рече Хенрик Вангер.

Микаел кимна.

— Да, нарочно. Роднините ви не искат да ме виждат тук, но днес всички са в дома на Изабела.

— Горкият Мартин — рече Хенрик.

— Хенрик, вие ми възложихте да изровя истината за случилото се с Хариет. Очаквахте ли, че тя може да се окаже болезнена?

Старецът го погледна. След това очите му се разшириха.

— Мартин?

— Той е част от историята.

Хенрик Вангер замижа.

— Имам един въпрос към вас.

— Какъв?

— Все още ли искате да знаете какво се е случило? Въпреки че истината е по-болезнена, отколкото сте си представяли, и ще ви причини болка?

Хенрик Вангер дълго гледа Микаел. След това кимна.

— Искам да знам. Това бе замисълът, когато ти възложих задачата.

— Добре. Мисля, че знам какво се е случило с Хариет. Но трябва да открия едно последно парче от пъзела, за да приключа окончателно.

— Разказвай.

— Не. Не сега. Това, което искам от вас сега, е да продължите да си почивате. Лекарят каза, че най-страшното вече е зад гърба ви и че сте на път да се оправите.

— Не се дръж с мен като с дете.

— Още не съм напълно готов. Разполагам само с предположение. Ще замина за известно време, за да се опитам да открия последното парче от пъзела. Следващия път, когато ви посетя, ще ви разкажа цялата история. Може да се забавя. Но искам да знаете, че ще се върна и ще разберете истината.

Лисбет покри мотоциклета си с брезент, паркира го от сенчестата страна на къщата и седна до Микаел във взетата под наем кола. Бурята се бе развихрила отново с пресни сили и веднага щом излязоха от Йевле и поеха на юг, заваля толкова силно, че Микаел едва виждаше пътя пред себе си. Той избра да заложи на сигурното и отби на една бензиностанция. Пиха кафе, докато изчакаха дъждът да намалее, и пристигнаха в Стокхолм в седем часа вечерта. Микаел каза на Лисбет кода за входната врата на сградата, където живееше, и я остави на централната станция на метрото. Собственият му апартамент му се стори съвсем чужд, когато прекрачи прага му.

Пусна прахосмукачка и избърса праха, докато Лисбет беше по работа у Plague в Сюндбюберг. Тя почука на вратата на Микаел към полунощ, след което отдели десет минути, за да огледа всяко ъгълче в жилището му. След това се застоя доста дълго пред прозореца и се наслади на изгледа към Слусен.

Спалнята му бе отделена от останалата част на апартамента чрез дълги гардероби и етажерки от „Икеа“. Те се съблякоха и спаха в продължение на няколко часа.

Към дванайсет часа на следващия ден кацнаха на летище „Гетуик“ в Лондон. Посрещна ги дъжд. Микаел бе резервирал стая в хотел „Джеймс“ до Хайд парк. Той бе прекрасен в сравнение с всички съборетини в Бейсуотър, в които бе попадал по време на предишните си посещения в Лондон. Престоят им се покриваше от сметката на Дирх Фроде за текущи разходи.

В пет часа следобед бяха седнали в бара, когато към тях се приближи мъж на около трийсет години. Той бе почти плешив, имаше руса брада и бе облечен с широко сако, дънки и мокасини.

— Wasp? — попита той.

— Trinity? — предположи тя.

Те си кимнаха. Мъжът не се поинтересува от името на Микаел.

Човекът, който придружаваше Trinity, се представи като Bob the Dog. Той чакаше в един стар бус фолксваген зад ъгъла. Те влязоха през плъзгащите се врати и седнаха на закрепените за стената падащи седалки. Докато Bob маневрираше сред върволиците от коли, Wasp и Trinity дискутираха.

— Plague каза, че става дума за масиран пробив.

— Телефонно подслушване и следене на електронната поща в един компютър. Може да свърши бързо или да отнеме няколко дни в зависимост от това колко ще ги притесни той — Лисбет посочи с пръст към Микаел. — Ще се справите ли?

— А кучетата имат ли бълхи? — бе отговорът на Trinity.

Анита Вангер живееше в малка къща в спретнатото предградие Сейнт Албанс, на около час с кола в северна посока. От буса я видяха как се прибра и отключи вратата в седем часа вечерта. Те я изчакаха да си вземе душ, да хапне и да седне пред телевизора, преди Микаел да позвъни на вратата.

Отвори му жена, която бе почти идентично копие на Сесилия Вангер. На лицето й беше изписана учтивост, примесена с недоумение.

— Здравейте, Анита. Казвам се Микаел Блумквист. Хенрик Вангер ме помоли да ви посетя. Предполагам, че новините за Мартин са достигнали до вас.

Изражението на лицето й се промени от учудено на изпълнено с бдителност. Веднага щом чу името му, тя разбра кой беше той. Бе поддържала връзка със Сесилия Вангер, която очевидно й бе казала, че му е ядосана. Но споменаването на Хенрик Вангер означаваше, че трябва да го пусне вътре. Покани го в дневната. Той се огледа. Домът на Анита Вангер бе обзаведен с вкус. Личеше си, че собственичката има доста пари и добра кариера, но живее изолирано. Той забеляза, че над камината, която бе преустроена на газова печка, имаше картина с автограф от Андерш Зорн[130].

— Извинявам се за безпокойството, предизвикано от неочакваното ми посещение, но така и така бях в Лондон. Опитах се да ви се обадя през деня.

— Разбирам. За какво става въпрос? — интонацията й бе отбранителна.

— Смятате ли да дойдете на погребението?

— Не. С Мартин не бяхме близки, а и няма как да взема отпуск.

Микаел кимна. В продължение на трийсет години Анита Вангер се бе опитвала да стои настрана от Хедебю, доколкото бе възможно. Тя почти не беше стъпвала там, след като баща й се бе заселил отново на острова.

— Искам да знам какво се е случило с Хариет Вангер. Време е истината да излезе наяве.

— Хариет? Не разбирам за какво говорите.

Престореното й учудване предизвика усмивка у Микаел.

— Вие сте били най-близката й приятелка в семейството. С вас е споделила ужасната си история.

— Вие сте луд — рече Анита Вангер.

— Може би сте права — отвърна й Микаел спокойно. — Анита, вие сте били в стаята на Хариет през въпросния ден. Мога да го докажа със снимка. След няколко дни ще докладвам на Хенрик, след което всичко ще бъде в негови ръце. Защо не ми разкажете какво се е случило?

Анита Вангер се изправи.

— Напуснете дома ми веднага.

Микаел се изправи.

— Добре, но рано или късно ще ви се наложи да говорите с мен.

— Нямам какво да ви кажа.

— Мартин е мъртъв — натърти Микаел. — Вие никога не сте го харесвали. Мисля, че сте се преместили в Лондон, за да не ви се налага да виждате не само баща си, но и Мартин. Това означава, че вие сте знаели, а единственият човек, който би могъл да ви разкаже, е Хариет. Въпросът е как сте се възползвали от това знание.

Анита Вангер затръшна вратата под носа на Микаел.

Лисбет Саландер се усмихна доволно на Микаел, докато сваляше микрофона, който носеше под ризата си.

— Тя вдигна телефонната слушалка трийсет секунди, след като ти затвори вратата — рече Лисбет.

— Кодът е на Австралия — докладва Trinity и остави слушалките на малката работна маса в буса. — Трябва да проверя area code[131].

Той затрака на компютъра си.

— Окей. Тя е позвънила на този номер. Той е на абонат от Тенат Крийк, северно от Алис Спрингс в Нордърн Територи[132]. Искаш ли да чуеш разговора?

Микаел кимна.

— Колко е часът в Австралия сега?

— Около пет сутринта.

Trinity пусна дигиталното аудио устройство и го включи към една тонколона. Микаел чу осем сигнала свободно, след което някой вдигна слушалката. Разговорът бе проведен на английски.

— Здравей. Аз съм.

— Хммм, вярно, че съм ранна птица, ама…

— Мислех да се обадя вчера… Мартин е мъртъв. Загина вчера при катастрофа.

Мълчание. След това се чу нещо като покашляне, което вероятно трябваше да се тълкува като „Добре“.

— Но имаме проблем. Един ужасен журналист, нает от Хенрик, се отби току-що у нас. Задаваше въпроси какво се е случило през 1966 година. Знае нещо.

Отново мълчание. След това в слушалката прозвуча заповеден тон.

— Анита, затвори. Известно време няма да поддържаме контакт.

— Но…

— Напиши ми писмо. Кажи ми какво се е случило.

След това разговорът приключи.

— Твърдо момиче — рече Лисбет Саландер. В гласа й прозвуча възхищение.

Върнаха се в хотела малко преди единайсет вечерта. От рецепцията им помогнаха да резервират места за първия възможен полет до Австралия. След няколко минути разполагаха с билети за самолета, който щеше да излети за Канбера, Ню Саф Уейлс, в 19,05 на следващата вечер.

След като уточниха всички детайли, те се съблякоха и се строполиха в леглото.

Това бе първото посещение на Лисбет Саландер в Лондон и те прекараха сутринта в разходка по Тотнъм Корт Роуд и в Сохо. Пиха кафе лате на „Олд Кемптън Стрийт“. Докато Микаел плащаше сметката, Лисбет включи мобилния си телефон и откри, че бе получила есемес.

— Драган Армански иска да му се обадя.

Тя позвъни на шефа си от рецепцията. Микаел чакаше настрана и изведнъж видя как Лисбет се обърна към него със застинало лице. Той веднага отиде при нея.

— Какво има?

— Мама е мъртва. Трябва да се прибера.

Лисбет изглеждаше толкова отчаяна, че Микаел я прегърна. Тя го отблъсна.

Пиха кафе в бара на хотела. Когато Микаел й каза, че ще отмени резервациите за Австралия и ще се прибере с нея в Стокхолм, тя поклати глава.

— Не — отсече Лисбет. — Не можем да зарежем работата сега. Ще трябва обаче да заминеш сам за Австралия.

Те се разделиха пред хотела и всеки се качи на автобуса към съответното летище.

Глава 26

Вторник, 15 юли — четвъртък, 17 юли

Микаел пътува с вътрешен полет от Канбера до Алис Сприйнгс, което всъщност беше единствената алтернатива, като се има предвид, че пристигна в Австралия късно следобед. За да измине оставащите четиристотин километра в северна посока, можеше да избира между това да наеме самолет или кола. Той се спря на второто.

Един непознат с библейския псевдоним Joshua, който бе част от мистериозната международна мрежа на Plague, а вероятно и на Trinity, бе оставил плик за Микаел на бюрото за информация на летището в Канбера.

Набраният от Анита телефонен номер бе на „Кохран Фарм“. Една кратка бележка даваше малко по-подробна информация. Това бе ферма за овце.

Едно свалено от интернет резюме съдържаше подробни факти за овцевъдството в Австралия. Населението на Австралия наброяваше осемнайсет милиона жители. Петдесет и три хиляди от тях бяха овцевъди, които притежаваха около сто и двайсет милиона овце. Годишният оборот само от износа на вълна бе три и половина милиарда долара. Освен това всяка година се изнасяха около седемстотин милиона тона овче месо и кожа за модната индустрия. Производството на месо и кожа бе един от най-важните отрасли в индустрията на страната.

„Кохран Фарм“, основана през 1891 година от Джеръми Кохран, бе петата по големина земеделска ферма с около шейсет хиляди овце от породата „Мерино“, чиято вълна се смяташе за особено ценна. Освен овце там се отглеждаха още крави, свине и кокошки.

Микаел констатира, че „Кохран Фарм“ бе голямо предприятие с впечатляващ годишен оборот, основаващ се на износ до страни като САЩ, Япония, Китай и много европейски.

Приложените биографии бяха още по-интересни.

През 1972 година, след смъртта на Реймънд Кохран, „Кохран Фарм“ е наследена от някой си Спенсър Кохран, възпитаник на университета Оксфорд в Англия. Спенсър умира през 1994 година и оттогава насам фермата се управлява от неговата вдовица. Имаше нейна снимка (размазана и неясна), свалена от интернет страницата на „Кохран Фарм“. На нея бе изобразена руса, късо подстригана жена, която галеше овца. Лицето й бе наполовина скрито. Според Joshua двойката бе сключила брак в Италия през 1971 година.

Името й бе Анита Кохран.

Микаел пренощува в един поразен от сушата град с оптимистичното название Уонаду[133]. Хапна котлет от овче месо в местната кръчма и изпи три половинлитрови халби бира с местните чешити, които го наричаха „mate“[134] и говореха със смешен акцент. Имаше усещането, че е попаднал на снимачната площадка на „Крокодила Дънди“.

Късно вечерта, преди да заспи, позвъни на Ерика Бергер в Ню Йорк.

— Прости ми, Рики, но бях толкова зает, че не намерих време да се обадя.

— Какво, по дяволите, се случва в Хедестад? — възкликна тя. — Кристер ми позвъни и каза, че Мартин Вангер е загинал в автомобилна катастрофа.

— Това е дълга история.

— И защо не си вдигаш телефона? През последните дни ти звънях до побъркване.

— Той не работи тук.

— Къде се намираш?

— В момента на около две хиляди километра северно от Алис Спрингс. Тоест в Австралия.

На Микаел рядко му се удаваше да изненада Ерика по някакъв начин. Този път обаче тя мълча в продължение на десет секунди.

— И какво правиш в Австралия? Ако смея да попитам.

— Довършвам поставената ми задача. Ще се върна в Швеция след няколко дни. Обаждам се само да ти кажа, че скоро ще приключа с разследването, възложено ми от Хенрик Вангер.

— Искаш да кажеш, че си разбрал какво се е случило с Хариет?

— Мисля, че да.

Той пристигна в „Кохран Фарм“ към дванайсет часа на следващия ден само за да разбере, че Анита Кохран бе отишла до едно пасище в някаква област с названието Макаука, която се намираше на още сто и двайсет километра на запад.

Бе станало четири часа, докато Микаел успя да се добере дотам по безброй backroads[135]. Той спря до една порта. До нея имаше група овцевъди, които се бяха събрали около предния капак на един джип и пиеха кафе. Микаел излезе от колата, представи се и обясни, че търси Анита Кохран. Всички погледи се обърнаха към мускулест трийсетгодишен мъж, от когото явно зависеха решенията. Той бе гол от кръста нагоре и бе загорял по местата, които тениската не покриваше. Носеше каубойска шапка.

— Well mate[136], шефката е на няколко мили оттук в тази посока — рече мъжът и посочи с палец.

Той погледна скептично колата на Микаел и добави, че едва ли бе много разумно да продължи с такава една японска играчка. Накрая почернелият атлет каза, че той също трябвало да отиде там и можел да закара Микаел с джипа си, най-подходящия автомобил за каменистия терен. Микаел благодари и си взе чантата с компютъра.

Мъжът се представи като Джеф и обясни, че е Studs Manager at the Station. Микаел го помоли да му разясни какво означава това. Джеф му хвърли един поглед и констатира, че Микаел не бе тукашен. Той обясни, че длъжността Studs Manager приличала на тази на главния касиер в банка, само че той управлявал овце вместо пари. Station пък била австралийската дума за ранчо.

Те продължиха да разговарят, докато Джеф бодро караше джипа с около двайсет километра в час през едно дефиле под наклон от двайсет градуса. Микаел благодари на щастливата си звезда, че не се бе опитал да дойде дотук с колата под наем. Той попита какво има долу в дефилето. Отговорът бе — пасище за около седемстотин овце.

— Доколкото разбирам, „Кохран Фарм“ е доста голяма.

— Да, една от най-големите в Австралия — отвърна Джеф гордо. — Имаме около девет хиляди овце в района Макауаки, но разполагаме и със stations както в Нов Южен Уелс, така и в Западна Австралия. Общият брой на овцете е около шейсет и три хиляди.

Те излязоха от дефилето и продължиха по един хълмист, но по-лек терен. Изведнъж Микаел чу стрелба. Видя трупове на овце, големи огньове и около дванайсетина работници. Както изглеждаше, те всички държаха пушки. Явно умъртвяваха овце.

Микаел с нежелание направи асоциация с библейския жертвен агнец.

След това видя една жена с къса руса коса, облечена с дънки и риза на червени и бели карета. Джеф спря на няколко метра от нея.

— Hi boss. We got a tourist[137] — рече той.

Микаел слезе от джипа и я погледна. Тя го изгледа въпросително.

— Здравей, Хариет. Доста време мина от последната ни среща — каза той на шведски.

Никой от работниците на Анита Кохран не разбра думите му, но видяха реакцията й. Тя пристъпи крачка назад, а по лицето й бе изписан ужас. Хората на Анита Кохран явно имаха закрилническо отношение към шефа си. Те спряха да се смеят и се стегнаха, готови да се нахвърлят върху странния мъж, който очевидно я притесняваше. Учтивостта на Джеф веднага се изпари, когато той пристъпи към Микаел.

Микаел осъзнаваше, че се намира в непристъпен район на другия край на земното кълбо, обграден от група потни овцевъди с пушки в ръце. Анита Кохран трябваше да каже само една дума и те щяха да го разкъсат на парчета.

В следващия миг обаче нещата се успокоиха. Хариет Вангер махна с ръка и мъжете отстъпиха няколко крачки назад. Тя се приближи до Микаел и го погледна в очите. Лицето й бе потно и мръсно. Микаел забеляза, че русата й коса бе по-тъмна в корените. Беше по-възрастна и лицето й бе по-слабо, но тя се бе превърнала в красива жена точно както загатваше снимката от първото й причастие.

— Срещали ли сме се преди? — попита Хариет Вангер.

— Да. Аз се казвам Микаел Блумквист. Ти ме гледаше през лятото, когато бях на три години. Тогава бе на дванайсет или тринайсет.

След няколко секунди погледът й се проясни и Микаел видя, че тя изведнъж си го спомни. Изглеждаше изненадана.

— Какво искаш?

— Хариет, аз не съм ти враг. Не съм тук, за да ти навредя. Но трябва да поговорим.

Тя се обърна към Джеф, каза му да поеме след нея и направи знак на Микаел да я последва. Повървяха около двеста метра и стигнаха до бяла брезентова палатка, разпъната в малка горичка. Хариет му посочи да седне на сгъваем стол до една разнебитена маса, напълни леген с вода и си изми лицето. След това го подсуши, влезе в палатката и смени ризата си. Извади две бири от една хладилна чанта и седна срещу Микаел.

— Добре. Говори.

— Защо убивате овцете?

— Върлува епидемия. Повечето от тези овце вероятно са здрави, но ние не можем да рискуваме болестта да се разпространи. Принудени сме да умъртвим шестстотин овце през следващата седмица. Така че не съм в особено добро настроение.

Микаел кимна.

— Брат ти се преби с колата преди няколко дни.

— Чух.

— От Анита Вангер, която ти позвъни.

Тя го гледаше изпитателно доста дълго. След това кимна. Разбираше, че бе излишно да отрича очевидни факти.

— Как ме откри?

— Подслушвахме телефона на Анита.

Микаел също не смяташе, че има смисъл да лъже.

— Бях с брат ти няколко минути преди смъртта му.

Хариет Вангер сбърчи чело. Той я погледна в очите. След това свали смешния шал, който използваше, нави надолу яката си и показа следата от примката. Вратът му бе възпален и зачервен. Вероятно щеше да му остане белег за спомен от Мартин Вангер.

— Брат ти ме бе увесил на едно бесило, преди партньорът ми да ни открие и да го пребие.

В очите на Хариет се появи пламък.

— Мисля, че е най-добре да ми разкажеш цялата история отначало.

Отне му близо час. Микаел започна, като каза кой е и с какво се занимава. Описа как бе започнал работа за Хенрик Вангер и защо му бе от полза да се премести за известно време в Хедебю. Обясни й накратко как полицейското разследване беше стигнало до задънена улица и как Хенрик бе продължил да разследва сам през всичките тези години, воден от убеждението, че някой член на семейството е убил Хариет. Той включи компютъра си и й разказа как бе открил снимките от улица „Йернвегсгатан“ и как с Лисбет се бяха отправили по следите на един сериен убиец, а в крайна сметка убийците се бяха оказали двама.

Докато говореше, се стъмни. Работниците приключиха за деня и запалиха лагерни огньове, над които закъкриха тенджери. Микаел забеляза, че Джеф стоеше близо до шефката си и го наблюдаваше подозрително. Готвачът сервира на Микаел и Хариет. Те отвориха по още една бира. Когато Микаел приключи с разказа си, Хариет помълча известно време.

— Мили Боже! — рече тя.

— Ти си пропуснала убийството в Упсала.

— Дори не съм се и интересувала от него. Бях толкова щастлива, че баща ми е мъртъв и че вече няма кой да ме насилва. И през ум не ми мина, че Мартин…

Тя замлъкна.

— Радвам се, че е мъртъв.

— Разбирам те.

— Само че от разказа ти не ми стана ясно как сте открили, че съм жива.

— Когато разбрахме какво се е случило, не бе особено трудно да се досетим за останалото. Но някой е трябвало да ти помогне да изчезнеш така. Анита Вангер е твоя доверена приятелка и единственият човек, който би могъл да го стори. Били сте се сприятелили и сте прекарали лятото заедно. Живели сте двете в къщата на Готфрид. Ако изобщо си била решила да се довериш на някого, то това е била тя. А и тъкмо била получила шофьорска книжка.

Хариет Вангер го погледна с безизразно лице.

— Какво ще правиш сега, когато знаеш, че съм жива?

— Ще кажа на Хенрик. Той заслужава да знае.

— А след това? Ти си журналист.

— Хариет, нямам намерение да те издавам. Вече наруших толкова много пъти професионалната етика, докато се ровех в цялата тази бъркотия, че щяха да са ме изключили от гилдията, ако знаеха.

Той се опита да се пошегува.

— Едно нарушение повече или по-малко не е от особено значение, а и не искам да ядосвам старата си детегледачка.

Тя обаче не се разсмя.

— Колко души знаят истината?

— Че си жива? В момента само ти, аз, Анита и партньорката ми Лисбет. Дирх Фроде е запознат с около две трети от историята, но продължава да мисли, че ти си умряла през шейсетте години.

Хариет Вангер явно се замисли над нещо. Загледа се в мрака. Микаел отново бе обладан от неприятното усещане, че се намира в неравностойно положение, а и мисълта, че пушката със сачми на Хариет Вангер беше подпряна на палатката на половин метър от нея, го държеше нащрек. Потръпна и спря да фантазира. После смени темата на разговора.

— Как се превърна в овцевъд в Австралия? Вече знам, че Анита Вангер ти е помогнала да се измъкнеш от остров Хедебю, след като са отворили моста за движение на следващия ден след катастрофата. Вероятно в багажника на колата си.

— Всъщност просто лежах завита с одеяло на пода до задната седалка. Никой не погледна в колата. Аз отидох при Анита, когато тя пристигна на острова, и й казах, че ми се налага да избягам. Правилно си се досетил, че й се доверих. Тя ми помогна и ми бе вярна приятелка през всичките тези години.

— Как се озова в Австралия?

— Първите няколко седмици, преди да напусна Швеция, живеех в стаята на Анита в студентското общежитие в Стокхолм. Анита разполагаше с известна сума собствени спестявания, която щедро ми зае. Даде ми и паспорта си. Ние си приличахме като две капки вода, така че трябваше единствено да се изруся. В продължение на четири години живях в манастир в Италия — не бях монахиня. Има манастири, където можеш да наемеш евтино стая и да размишляваш на спокойствие. След това съвсем случайно се запознах със Спенсър Кохран. Той бе с няколко години по-голям от мен, току-що бе завършил висшето си образование в Англия и обикаляше из Европа. Влюбих се. Както и той. Никога не съжалих. Той бе прекрасен човек. За съжаление почина преди осем години и аз внезапно се оказах собственик на фермата.

— Ами паспорта — все някой трябва да е открил, че съществуват две Анита Вангер?

— Не, защо мислиш така? Има една шведка на име Анита Вангер, която е омъжена за Спенсър Кохран. Няма значение дали тя живее в Лондон, или в Австралия. В Лондон тя е разделена от съпруга си. В Австралия все още е омъжена за него. Лондон и Австралия нямат практиката да сравняват информацията от компютърните регистри. Освен това много бързо получих австралийски паспорт под името Кохран. Всичко се нареждаше идеално. Имаше само едно нещо, което можеше да срине историята — ако самата Анита решеше да се омъжи. Моят брак е регистриран в Швеция.

— Но тя никога не го е направила.

— Твърди, че така и не срещнала точния човек. Но знам, че аз съм причината. Тя е истински приятел.

— Какво е правила в стаята ти в онзи ден?

— Тогава аз не разсъждавах съвсем трезво. Страхувах се от Мартин, но докато той бе в Упсала, можех да си позволя да не мисля за проблема. Един ден обаче той внезапно се оказа на улицата в Хедестад и аз осъзнах, че никога няма да мога да живея спокойно. Колебаех се между това да разкажа на Хенрик или да избягам. Хенрик обаче нямаше време и аз тръгнах напосоки из селото. Естествено разбирах, че катастрофата бе изместила всичко останало в тяхното съзнание, но не и в моето. Аз имах собствени проблеми и почти не мислех за катастрофата. Всичко ми се струваше нереално. Тогава попаднах на Анита, която живееше в малката къща за гости в двора на Герда и Александър. В този момент взех окончателно решение и я помолих за помощ. Останах при нея през цялото време, дори не смеех да изляза навън. Но трябваше да взема нещо със себе си — бях записала всичко случило се в един дневник, а имах нужда и от малко дрехи. Анита ми донесе всичко.

— Предполагам, че не е устояла на изкушението да отвори прозореца и да погледне към мястото на катастрофата. — Микаел се замисли за миг. — Не разбирам обаче защо не си се обърнала към Хенрик, както си мислела.

— Как смяташ?

— Всъщност не знам. Сигурен съм, че той щеше да ти помогне. Мартин веднага щеше да бъде обезвреден, без Хенрик да те предаде, разбира се. Щеше да се погрижи дискретно за всичко — да го изпрати на терапия или лечение.

— Ти не си разбрал какво се случи.

До този момент Микаел бе обсъждал единствено сексуалното насилие, което Готфрид бе упражнявал над Мартин, но не и ролята на Хариет.

— Готфрид е насилвал Мартин — рече Микаел внимателно. — Предполагам, че е насилвал и теб.

По лицето на Хариет Вангер не трепна и мускул. След това тя си пое дълбоко дъх и зарови лицето си в ръце. На Джеф му отне по-малко от три секунди да стигне до нея и да я попита дали всичко е all right[138]. Хариет Вангер го погледна и му се усмихна леко. След това за изненада на Микаел се изправи, прегърна своя Studs Manager и го целуна по бузата. Тя се обърна към Микаел, както беше прегърнала Джеф през рамо.

— Джеф, това е Микаел, стар… приятел от миналото. Той идва с проблеми и лоши новини, но не бива да убиваме вестоносеца. Микаел, това е Джеф Кохран. Най-големият ми син. Имам още един син и една дъщеря.

Микаел кимна. Джеф бе трийсетгодишен; Хариет явно бе забременяла доста скоро след сватбата със Спенсър Кохран. Той се изправи и подаде ръка на Джеф, като добави, че съжалява, задето е разстроил майка му, но за жалост е нямало как да го избегне. Хариет размени няколко думи с Джеф и го отпрати. След това отново седна при Микаел и сякаш взе решение.

— Без повече лъжи. Предполагам, че това е краят. В известен смисъл очаквам този ден от 1966 година. В продължение на много години се боях, че някой ще дойде при мен и ще назове истинското ми име. И знаеш ли какво — вече не ми пука. Давността на престъплението ми е изтекла. И пет пари не давам какво си мислят хората за мен.

— Престъпление? — попита Микаел.

Тя го погледна с очакване, но той все още не разбираше за какво говори.

— Бях на шестнайсет. Бях уплашена. Срамувах се. Бях отчаяна. Единствено Анита и Мартин знаеха истината. Разказах на Анита за изнасилванията, но не намерих сили да споделя с нея, че баща ми е луд убиец на жени. Анита никога не го разбра. За сметка на това пък й признах за извършеното от самата мен престъпление, което бе толкова ужасно, че когато ножът опря до кокала, не посмях да кажа на Хенрик. Помолих Господ да ми прости. И се скрих в един манастир за няколко години.

— Хариет, баща ти е бил изнасилвач и убиец. Ти нямаш вина.

— Знам. Баща ми се възползваше от мен цяла година. Направих всичко възможно, за да избегна… но той беше мой баща и не можех просто така изведнъж да прекъсна всякаква връзка с него без обяснение. Така че се усмихвах, преструвах се, че всичко е наред, и гледах да не оставам сама с него. Мама, разбира се, знаеше за изнасилванията, но не й пукаше.

— Изабела е знаела? — възкликна Микаел удивено.

В гласа на Хариет прозвуча непозната до този момент твърдост.

— Естествено, че знаеше. Нищо от случващото се в семейството ни не убягваше от вниманието й. Но се правеше, че не забелязва неприятните детайли, както и тези, които я представяха в лоша светлина. Баща ми би могъл да ме изнасили в дневната пред очите й, а тя щеше да остане сляпа. Бе неспособна да признае, че нещо не вървеше в моя или в собствения й живот.

— Срещал съм я. Тя е зла вещица.

— Винаги е била такава. Често размишлявах над връзката й с баща ми. Доколкото знаех, те изобщо не правеха секс след раждането ми или пък това се случваше изключително рядко. Баща ми имаше други жени, но по някакъв странен начин се страхуваше от Изабела. Той се оттегли от семейния живот, но не можа да се разведе с нея.

— Членовете на семейство Вангер не се развеждат.

Тя се засмя за първи път.

— Да, така е. Работата е там, че аз не смеех да кажа. Целият свят щеше да разбере. Съучениците ми, всички роднини…

Микаел сложи ръка върху нейната.

— Хариет, ужасно съжалявам.

— Бях на четиринайсет, когато ме изнасили за първи път. През следващата година ме водеше в къщата си. Мартин също присъстваше няколко пъти. Караше и двама ни да правим разни неща с него. А освен това държа ръцете ми, докато Мартин… задоволяваше сексуалния си нагон с мен. А когато баща ми умря, Мартин бе готов да поеме ролята му. Той очакваше, че аз ще стана негова любовница, и смяташе за съвсем естествено да му се подчиня. А и при създалата се ситуация нямах особено голям избор. Бях принудена да правя каквото ми кажеше. Бях се отървала от един мъчител само за да попадна в ноктите на друг. Единственото, което можех да направя, бе да се опитам никога да не оставам насаме с него.

— Хенрик щеше да…

— Ти все още не разбираш.

Тя повиши глас. Микаел видя как няколко от работниците в палатката го погледнаха. Хариет отново сниши глас и се наведе към него.

— Картите са поставени на масата. Трябва сам да се досетиш за останалото.

Тя се изправи и донесе още две бири. Когато се върна, Микаел й каза само една дума.

— Готфрид?

Тя кимна.

— На седми август 1965 година баща ми ме замъкна насила в къщата си. Хенрик бе в командировка. Баща ми се наливаше с алкохол и се опита да ме изнасили. Дори не успя да го вдигне и бе на път да изпадне в алкохолен делириум. Той винаги се отнасяше… грубо и жестоко с мен, когато бяхме само двамата, но този път мина всички граници. Уринира върху мен. След това ми разказа какво щеше да направи с мен. Тази вечер ми разказа за жените, които бе убил. Хвалеше се с извършеното. Цитираше Библията. Отне му няколко часа. Аз разбрах по-малко от половината от казаното, но разбрах, че той е напълно луд.

Тя отпи глътка бира.

— Някъде около полунощ получи пристъп. Съвсем си загуби ума. Бяхме горе на леглото. Бе увил една тениска около врата ми и я стегна колкото сила имаше. Причерня ми. Не се и съмнявах, че се опитваше да ме убие, а и за първи път тази нощ му се удаде да ме изнасили.

Хариет Вангер погледна умолително Микаел.

— Само че той беше толкова пиян, че аз успях да се освободя по някакъв начин. Скочих на долния етаж и избягах панически. Изтичах навън, без да се замисля, въпреки че бях гола. Озовах се на кея. Той ме последва олюлявайки се.

На Микаел изведнъж му се прииска тя да спре да разказва.

— Аз бях достатъчно силна, за да успея да бутна един пиян мъж във водата. Използвах гребло, за да го задържа под водата, докато спре да се съпротивлява. Отне ми само няколко секунди.

Тишината му се стори оглушителна, когато тя направи пауза.

— Когато вдигнах очи, видях Мартин да стои там. По лицето му бе изписан ужас, но в същото време се хилеше. Не знам колко дълго бе стоял отвън и ни бе шпионирал. От този момент нататък зависех единствено от добрата му воля. Той се приближи до мен хвана ме за косата, вкара ме в къщата и ме замъкна обратно в леглото на Готфрид. Върза ме и ме изнасили, докато баща ни все още се носеше по водата долу, при кея, а аз дори не можех да му окажа съпротива.

Микаел замижа. Изведнъж го обзе срам. Прииска му се да бе оставил Хариет Вангер на мира. Но гласът й прозвуча по-твърдо.

— От този ден бях в ръцете му. Правех каквото ми кажеше. Бях като парализирана. Не се побърках единствено защото на Изабела й хрумна, че Мартин има нужда да смени средата след трагичната кончина на баща си, и затова го изпрати в Упсала. Тя, разбира се, постъпи така, защото знаеше какво прави той с мен, и това беше нейният начин да разреши проблема. Както можеш да се досетиш, Мартин бе доста разочарован.

Микаел кимна.

— През следващата година си дойде само за коледната ваканция и аз успях да се измъкна. Придружих Хенрик на едно пътуване до Копенхаген в дните между Коледа и Нова година. По време на лятната ваканция дойде Анита. Аз й се доверих и тя остана с мен през цялото време, като се грижеше той да не ме доближава.

— Но си го срещнала на улица „Йернвегсгатан“.

Тя кимна.

— Бях разбрала, че той щеше да остане в Упсала и че нямаше да идва на фамилната среща. Но явно бе размислил и изведнъж го зърнах да стои от другата страна на улицата и да ме гледа втренчено. Усмихна ми се. Бе като в кошмар. Бях убила баща си, а освен това ми стана ясно, че никога няма да се освободя от брат си. До този момент бях мислила да се самоубия. Тогава реших да избягам.

Тя погледна Микаел с почти развеселен поглед.

— Всъщност ми стана хубаво, че казах истината. Сега вече знаеш. Как смяташ да използваш този факт?

Глава 27

Събота, 26 юли — понеделник, 28 юли

Микаел взе Лисбет Саландер от блока й на улица „Лундгатан“ в десет часа сутринта и я откара до крематориума на Северното гробище. Остана до нея по време на опелото. Нямаше други присъстващи освен Лисбет, Микаел и свещеника, но когато погребалната церемония започна, през вратата внезапно се шмугна Драган Армански. Той кимна набързо на Микаел, застана зад Лисбет и сложи ръка на рамото й. Тя му кимна, без да го погледне, сякаш знаеше кой стоеше зад гърба й. След това игнорира и Микаел, и него.

Лисбет не бе разказала нищо за майка си, но свещеникът очевидно бе говорил с някого от санаториума, където беше починала, и Микаел разбра, че причината за смъртта е била мозъчен кръвоизлив. Лисбет не промълви нито дума по време на цялата церемония. Свещеникът прекъсна на два пъти словото си и се обърна с директни въпроси към нея. Тя обаче го погледна в очите, без да отговори. Когато всичко приключи, Лисбет се врътна и излезе, като нито благодари, нито се сбогува. Микаел и Драган си поеха дълбоко дъх и се спогледаха. Нямаха представа какво се случваше в главата й.

— Тя се чувства много зле — каза Драган.

— Да, усетих — отвърна Микаел. — Добре направихте, че дойдохте.

— Аз не съм толкова сигурен.

Армански фиксира Микаел с поглед.

— На север ли заминавате? Дръжте я под око.

Микаел обеща да го направи. Разделиха се пред вратата на църквата. Лисбет вече седеше в колата и чакаше.

Тя бе принудена да се върне с него в Хедестад, за да прибере мотора си и оборудването, което бе взела назаем от „Милтън Секюрити“. Наруши тишината едва след като подминаха Упсала и го попита как беше минало пътуването до Австралия. Микаел бе кацнал на Арланда късно предната вечер и бе спал само няколко, часа. Той й преразказа историята на Хариет Вангер. Мина половин час, преди Лисбет Саландер да проговори.

— Кучка — рече тя.

— Кой?

— Проклетата Хариет Вангер. Ако бе предприела някакви действия през 1966 година, Мартин Вангер нямаше да може да продължи да изнасилва и да убива още трийсет и седем години.

— Хариет е знаела за извършените от баща й убийства, но не е подозирала, че и Мартин е замесен. Тя е избягала от брат си, който я изнасилвал и заплашвал да разкрие, че е убила баща си, ако не прави каквото й каже.

— Bullshit[139].

След това продължиха да пътуват в мълчание чак до Хедестад. Лисбет бе в особено мрачно настроение. Микаел закъсняваше за уговорената среща, така че я остави до отбивката към остров Хедебю и попита дали ще да я завари у дома, когато се прибере.

— Смяташ ли да пренощуваш тук? — попита тя.

— Мисля, че да.

— Искаш ли да те изчакам?

Той излезе от колата, заобиколи и я прегърна. Тя го отблъсна почти грубо. Микаел се отдръпна.

— Лисбет, ти си моя приятелка.

Тя го погледна с празни очи.

— Искаш ли да остана, за да има кого да изчукаш довечера?

Микаел я гледа доста дълго. След това се обърна, седна в колата и запали мотора. Свали прозореца. Отношението й бе откровено враждебно.

— Искам да сме приятели — рече той. — Ако смяташ друго, не е нужно да ме чакаш.

Хенрик Вангер чакаше напълно облечен, когато Дирх Фроде преведе Микаел до отделението. Той веднага се поинтересува от здравословното състояние на възрастния мъж.

— Ще ми позволят да отида на погребението на Мартин утре.

— Какво ви е разказал Дирх?

Хенрик Вангер заби поглед в пода.

— Разказа ми за стореното от Мартин и Готфрид. Нещата се оказаха много по-дълбоки, отколкото предполагах.

— Знам какво се е случило с Хариет.

— Как е умряла?

— Хариет не е умряла. Тя е жива. И много би искала да се срещнете, ако нямате нищо против.

И Хенрик Вангер, и Дирх Фроде се втренчиха в Микаел, сякаш той току-що бе преобърнал целия им свят.

— Отне ми известно време да я убедя да дойде тук. Тя е жива, чувства се добре и в момента е в Хедестад. Пристигна тази сутрин и може да бъде тук след половин час. Ако искате да я видите, разбира се.

На Микаел отново му се наложи да разкаже цялата история от началото до края. Хенрик Вангер го слушаше толкова съсредоточено, сякаш присъстваше на Проповедта на планината на преродил се в съвременността Иисус. От време на време изстрелваше по някой въпрос или молеше Микаел да повтори нещо. Дирх Фроде не промълви нито дума.

Когато Микаел завърши разказа си, старецът остана мълчалив. Въпреки уверенията на лекарите, че Хенрик Вангер се бе възстановил от инфаркта, Микаел се страхуваше от мига, в който щеше да му разкаже всичко — боеше се, че това щеше да дойде в повече на стария човек. Но Хенрик изобщо не изглеждаше развълнуван, когато проговори. Единствено речта му бе леко помътнена.

— Горката Хариет. Да беше се обърнала към мен.

Микаел погледна часовника. Беше четири без пет.

— Искате ли да я видите? Тя все още се страхува, че ще я отблъснете, когато разберете какво е сторила.

— Ами цветята? — попита Хенрик.

— Попитах я в самолета на път към къщи. Тя обича един-единствен член на семейството и това сте вие. Именно тя, разбира се, ги е изпращала. Каза, че се е надявала така да се досетите, че е жива и се чувства добре, без да й се налага да нарушава прикритието си. Но тъй като тя получава информация единствено от Анита, която никога не посещава Хедестад и заминава за чужбина веднага щом завършва образованието си, Хариет не знае почти нищо за случващото се тук. Тя никога не осъзнава колко силно сте страдали и как сте смятали, че убиецът й ви се подиграва.

— Предполагам, че Анита е пускала цветята.

— Тя работи в самолетна компания и лети по целия свят. Изпращала ги е от местата, където се е озовавала.

— А ти как разбра, че точно Анита й е помогнала?

— Благодарение на снимката, на която се вижда, че тя е отворила прозореца в стаята на Хариет.

— Но тя можеше да е забъркана… Можеше да се окаже убийца. Как разбра, че Хариет е жива?

Микаел гледа дълго Хенрик Вангер. След това се усмихна за първи път, откакто се бе върнал в Хедестад.

— Анита е била замесена в изчезването на Хариет, но не би могла да я убие.

— Как може да си сигурен?

— Защото това не е някакъв проклет криминален пъзел. Ако Анита бе убила Хариет, щяхте да сте открили тялото й много отдавна. Значи единственият логичен извод бе, че й е помогнала да избяга и да се скрие. Искате ли да я видите?

— Естествено.

Микаел взе Хариет от асансьорите във фоайето. В първия миг не я позна; тя бе боядисала косата си кестенява, след като се бяха разделили на Арланда предния ден. Беше облечена с черен панталон, бяла блуза и елегантно сиво сако. Изглеждаше невероятно. Микаел се наведе и я целуна по бузата за късмет.

Хенрик стана от стола си, когато Микаел отвори вратата на Хариет Вангер. Тя си пое дълбоко въздух.

— Здравей, Хенрик.

Старецът я огледа от главата до краката. След това Хариет се приближи и го целуна по бузата. Микаел кимна на Дирх Фроде, затвори вратата и ги остави насаме.

Лисбет Саландер не беше в къщата, когато Микаел се върна на остров Хедебю. Мотоциклетът и видеоапаратурата ги нямаше, както и чантата й с чисти дрехи и тоалетните принадлежности от банята. Видя му се пусто.

Микаел мрачно обиколи къщата. Тя изведнъж му се стори чужда и нереална. Погледна към купчините листове в кабинета, които трябваше да прибере в кашони и да върне на Хенрик Вангер, но все още не му се започваше. Отиде до хранителния магазин и купи хляб, мляко, кашкавал и храна за вечеря. Когато се върна, сложи каната с кафето, седна в градината и прочете вечерните вестници, без да мисли за нищо друго.

Към пет и половина по моста премина такси. Върна се след три минути. Микаел мярна Изабела Вангер на задната седалка.

Той бе задрямал на градинския стол, когато към седем часа дойде Дирх Фроде и го събуди.

— Как върви с Хенрик и Хариет? — попита Микаел.

— Тази тъжна история има своите положителни страни — отвърна Дирх Фроде с лека усмивка. — Изабела изведнъж нахлу в стаята на Хенрик. Разбрала, че си се върнал, и направо бе побесняла. Разкрещя се, че трябвало веднъж завинаги да се приключи с цялата история около Хариет. Каза още, че ти си предизвикал кончината на сина й с душенето и ровенето си наоколо.

— Ами предполагам, че е права.

— Нареди на Хенрик да те уволни и да се погрижи да изчезнеш и да спреш да преследваш призраци.

— Опа!

— Тя дори не погледна жената, която седеше в стаята и говореше с Хенрик. Сигурно си мислеше, че е някой от персонала. Никога няма да забравя мига, в който Хариет се изправи, погледна Изабела и й каза: „Здравей, мамо.“

— Какво се случи?

— Наложи се да викнем лекар, за да свестим Изабела. В момента отрича, че това е Хариет. Твърди, че е измамница, която си изровил отнякъде.

Дирх Фроде всъщност се бе запътил към Сесилия и Александър, за да им съобщи новината, че Хариет бе възкръснала от мъртвите. Така че побърза да продължи и отново остави Микаел сам.

Лисбет Саландер спря, за да напълни резервоара на една бензиностанция малко след Упсала, в северна посока. Тя бе карала гневна, с втренчен пред себе си яден поглед. После запали мотоциклета, излезе от бензиностанцията и отново спря, обзета от нерешителност.

Лошото настроение все още не я бе напуснало. Когато тръгна от Хедебю, беше бясна, но гневът й постепенно се бе поуталожил по време на пътуването. Тя не знаеше защо се бе ядосала така на Микаел Блумквист и дори дали бе ядосана точно на него.

Мислеше за Мартин Вангер и Хариет Вангер, за проклетия Дирх Фроде и целия дяволски род Вангерови, които живееха в Хедестад, откъдето управляваха малката си империя и плетяха интриги едни срещу други. Те се бяха нуждали от нейната помощ. При нормални обстоятелства сигурно дори не биха я поздравили, камо ли да й доверят тайните си.

Проклета сбирщина.

Тя пое дълбоко въздух и се замисли за майка си, която бе погребала същата сутрин. Нещата никога нямаше да се оправят. Смъртта на майка й означаваше, че раната никога няма да зарасне, защото Лисбет не можеше да получи отговор на въпросите, които искаше да зададе.

Замисли се и за Драган Армански, който бе стоял зад нея по време на опелото. Трябваше да му каже нещо. Поне да му покаже, че знае, че е там. Но ако го бе сторила, той щеше да го приеме като картбланш да започне да се опитва да подреди живота й. Ако му подадеше пръст, щеше да захапе цялата й ръка. И никога нямаше да разбере.

Замисли се и за проклетия адвокат Нилс Бюрман, който бе неин попечител и поне за момента не можеше да й навреди и правеше каквото му кажеше.

Изгаряше я непреодолима омраза. Тя стисна зъби.

Замисли се и за Микаел Блумквист и се зачуди какво ли щеше да каже, ако разбереше, че тя има попечител и че в живота й цари пълен хаос.

Осъзна, че всъщност не му беше ядосана. Просто се случи така, че изля гнева си върху него в момент, в който й се искаше да убива. Бе безсмислено обаче да се сърди на него.

Тя беше странно раздвоена в отношението си към Микаел.

Той си вреше носа в чужди работи и се бе ровил в личния й живот, и… Но й беше приятно да работи с него. Дори самото усещане да работи в екип с някого бе странно. Бе й непривично, но всичко беше минало неочаквано безболезнено. Той не натякваше. Не се и опитваше да й дава съвети как да живее живота си.

Не той прелъсти нея, а тя — него.

А освен това се бе оказало хубаво.

Защо тогава й се искаше да го ритне в лицето?

Тя въздъхна, вдигна нещастно поглед и се загледа в един ТИР, който премина с ръмжене покрай нея по Е4.

В осем часа вечерта Микаел все още седеше в градината, когато чу мотоциклета и видя Лисбет Саландер да минава по моста. Тя паркира и свали каската си. Приближи се към градинската маса и докосна каната за кафе, която бе студена и празна. Микаел я погледна учудено. Лисбет взе каната за кафе и отиде в кухнята. Когато отново излезе навън, бе свалила кожените си дрехи и си бе облякла дънки и тениска с текста I can be a regular bitch. Just try me[140].

— Мислех, че си си тръгнала — рече Микаел.

— Обърнах в Упсала.

— Доста километри за един ден.

— Заболяха ме задните части.

— Защо се върна?

Тя не отговори. Микаел не я притисна, а изчака, докато пиеха кафе. Тя заговори след десет минути.

— Компанията ти ми харесва — призна Лисбет с нежелание.

Никога преди не бе изговаряла подобни думи.

— Беше ми… интересно да работим заедно по този случай.

— И на мен — рече Микаел.

— Хмм.

— Факт е, че за първи път работя с такъв дяволски добър професионалист в набавянето на информация. Да, знам, че си проклет хакер и че се движиш в подозрителни кръгове, та ти е достатъчно едно вдигане на слушалката, за да осигуриш само за двайсет и четири часа незаконно подслушване на телефон в Лондон. Но постигаш реални резултати.

Тя го погледна за първи път, откакто седна на масата. Той знаеше толкова много от тайните й. Как се бе стигнало дотук?

— Така стоят нещата. Добра съм с компютрите. Никога не съм имала проблем с четенето и разбирането на какъвто и да било текст.

— Благодарение на фотографската ти памет — рече той тихо.

— Предполагам. Просто разбирам от тези неща. Не става въпрос само за компютри и телефони, а и за двигателя на мотора ми, за телевизори, прахосмукачки, химически процеси и астрофизични формули. Аз съм луда. Урод.

Микаел сбърчи чело. Остана доста дълго мълчалив.

„Синдром на Аспбергер — помисли си той. — Или нещо подобно. Талантът да разбираш абстрактни аргументи и да откриваш логика там, където другите не виждат нищо.“

Лисбет бе втренчила поглед в масата.

— Повечето хора дават мило и драго за подобна дарба.

— Не искам да говоря за това.

— Добре, няма. Защо се върна?

— Не знам. Може би бе грешка.

Той я гледаше изпитателно.

— Лисбет, можеш ли да ми разтълкуваш значението на думата приятелство?

— Да харесваш някого.

— Да, но кое те кара да го харесваш?

Тя повдигна рамене.

— Според моето определение приятелството се гради на две неща — рече той внезапно. — Уважение и доверие. Може и да уважаваш някого, но ако му нямаш доверие, приятелството ви е обречено.

Тя продължаваше да мълчи.

— Вече разбрах, че не искаш да обсъждаш живота си с мен, но все някой ден трябва да решиш дали ще ми имаш доверие, или не. Искам да сме приятели, но затова са нужни двама.

— Харесва ми да правя секс с теб.

— Сексът няма нищо общо с приятелството. Да, приятелите могат да правят секс, но, Лисбет, ако трябваше да избирам между секс и приятелство с теб, то няма съмнение на какво ще се спра.

— Не разбирам. Искаш ли да правим секс, или не?

Микаел прехапа устни. Накрая въздъхна.

— Човек не бива да прави секс с хората, с които работи — промълви той. — Това води единствено до усложнения.

— Аз ли не съм разбрала, или с Ерика Бергер не се чукате при всяка възможност? А тя е и омъжена на всичкото отгоре.

Микаел помълча известно време.

— Аз и Ерика… Нашата история започна много преди да станем колеги. А това, че е женена, не те засяга.

— Аха, ето че изведнъж ти си този, който не иска да говори за себе си. Нима приятелството не се основава на доверие?

— Да. Исках да кажа, че няма да обсъждам една приятелка зад гърба й. Тогава ще предам нейното доверие. И теб не бих обсъждал с Ерика зад гърба ти.

Лисбет Саландер обмисли думите му. Разговорът стана по-тежък, а тя не обичаше тежки разговори.

— Харесва ми да правя секс с теб — повтори тя.

— И на мен с теб… Но това не променя факта, че съм достатъчно стар, за да ти бъда баща.

— Не ми пука на колко години си.

— Не можеш да пренебрегнеш възрастовата разлика. Това не е добра предпоставка за дълготрайна връзка.

— Кой говори за дълготрайни връзки? — попита Лисбет. — Ние току-що приключихме един случай, в който главните герои са мъже с адски извратени сексуални наклонности. Ако зависеше от мен, щях да ги залича от лицето на земята, всички до един.

— Да, ти не правиш компромиси.

— Не — рече тя и се усмихна със своята странна крива усмивка. — Но ти не си такъв.

Тя се изправи.

— Сега ще вляза да си взема душ, след което смятам да легна гола в леглото ти. Ако мислиш, че си твърде стар, можеш да пренощуваш на походното легло.

Микаел я проследи с поглед. Каквито и проблеми да имаше Лисбет Саландер, срамежливостта не бе един от тях. Тя излизаше победител от всичките им спорове. След малко взе чашите за кафе и отиде в спалнята.

Станаха към десет часа, взеха си заедно душ и закусиха в градината. Дирх Фроде позвъни около единайсет, каза, че погребалната церемония ще се състои в два часа следобед, и ги попита дали смятат да присъстват.

— Не мисля — рече Микаел.

Дирх Фроде попита дали ще бъде удобно да намине към шест часа, за да поговорят. Микаел му отвърна, че няма проблем.

Той отдели няколко часа, за да сортира документите в кашони, и ги отнесе до кабинета на Хенрик. Накрая му останаха единствено неговите собствени бележници и двете папки с материали по аферата „Ханс-Ерик Венерстрьом“, които не бе отварял вече половин година. Въздъхна и ги пъхна в чантата си.

Дирх Фроде закъсня и дойде едва в осем часа. Той все още не бе успял да си свали костюма от погребението и имаше доста изтерзан вид, когато се отпусна на кухненската пейка и с благодарност пое поднесената му от Лисбет чаша кафе. Тя седна до малката масичка за сервиране и захвана да работи нещо на компютъра си, а Микаел попита как роднините бяха приели възкръсването на Хариет.

— Може да се каже, че това засенчи кончината на Мартин. А сега и медиите разбраха.

— А вие какво обяснение давате?

— Хариет разговаря с един журналист от „Курирен“. Нейната версия е, че е избягала от къщи, защото не се разбирала със семейството си, но очевидно се е справила доста добре в големия свят, след като ръководела предприятие от мащаба на концерна „Вангер“.

Микаел изсвири с уста.

— Досетих се, че австралийското овцевъдство е доста доходоносно, но не подозирах, че ранчото върви чак толкова добре.

— Да, ранчото върви добре, но това не е единственият й източник на приходи. Предприятието „Кохран“ се занимава още и с миньорство, добив на опали, транспорт, електроника, различни видове производства и още куп неща.

— Охо. И какво следва оттук нататък?

— Честно казано, не знам. През целия ден прииждат хора и семейството се събира за първи път след дългогодишна пауза. Присъстват роднините както от страната на Фредерик, така и от тази на Юхан Вангер, а освен това се появиха много от представителите на младото поколение — тези, които са на двайсет и повече години. Тази вечер в Хедестад има около четирийсет представители на фамилията Вангер. Половината са в болничната стая и досаждат на Хенрик, а другата половина са в хотела и разговарят с Хариет.

— Хариет е голямата сензация. Кой е запознат със стореното от Мартин?

— Засега само аз, Хенрик и Хариет. Проведохме един дълъг разговор насаме. Престъпленията на Мартин и… перверзиите му в момента изместват всичко останало на заден план. Заради тях концернът изпадна в колосална криза.

— Разбирам.

— Липсва естествен наследник, но Хариет ще остане в Хедестад известно време. Трябва да определим кой какво притежава, как ще бъде разпределено наследството и т.н. Всъщност делът на Хариет щеше да е доста значителен, ако не бе избягала. Пълен кошмар е.

Микаел се разсмя. Но не и Дирх Фроде.

— Изабела се срина. В момента лежи в болница. Хариет отказва да я посети.

— Разбирам я.

— За сметка на това обаче Анита идва от Лондон. Следващата седмица ще се проведе семеен съвет. Тя ще участва за първи път от двайсет и пет години.

— Кой ще е новият изпълнителен директор?

— Биргер е наточил зъби, но неговата кандидатура дори не стои на дневен ред. Хенрик ще заеме поста на временно изпълняващ длъжността изпълнителен директор, докато назначим някой външен човек или член на семейството…

Той не довърши изречението. Микаел изведнъж вдигна вежди.

— Хариет? Не говориш сериозно.

— Защо не? Говорим за една изключително компетентна и уважавана бизнес дама.

— Тя трябва да се грижи за предприятието си в Австралия.

— Да, но синът й, Джеф Кохран, ще поеме бизнеса в нейно отсъствие.

— Той е Studs Manager във ферма за овце. Доколкото разбрах, отговаря за правилното чифтосване на животните.

— Освен това е завършил икономика в Оксфорд и право в Мелбърн.

Микаел си спомни за потния мускулест мъж с гол торс, който го бе прекарал през дефилето, и се опита да си го представи с костюм на бяло райе.

— Няма да намерим бързо решение — рече Дирх Фроде. — Но тя би била съвършеният изпълнителен директор. С нужната подкрепа ще е изключително изгодна за концерна.

— Липсват й познания…

— Вярно е. Хариет, разбира се, не може да се появи изневиделица след няколко десетилетия и да застане начело на концерна. Но той е международно предприятие, така че бихме могли да доведем за директор някой американец, който не знае грам шведски… Бизнес.

— Рано или късно трябва да се заемете и с един друг проблем — стаята в мазето на Мартин.

— Знам. Но не можем да кажем нищо, без да унищожим живота на Хариет… Радвам се, че не аз трябва да взема решение по този въпрос.

— По дяволите, Дирх, не можете да прикриете факта, че Мартин е сериен убиец.

Дирх Фроде се завъртя неспокойно на мястото си. Микаел внезапно усети лош вкус в устата си.

— Микаел, намирам се в… много неудобна позиция.

— Казвай.

— Нося съобщение от Хенрик. Всичко е много просто. Той ти благодари за свършената работа и смята договора ви за изпълнен. Това означава, че той те освобождава от всички останали задължения, а освен това вече не си длъжен да живееш и работиш тук, в Хедестад, и т.н. Тоест, считано от този момент, си свободен да се върнеш в Стокхолм и да се заемеш с други дела.

— Той иска да изчезна от пейзажа?

— Съвсем не. Иска да го посетиш, за да поговорите за бъдещето. Той се надява да запази ролята си в Управителния съвет на „Милениум“. Но…

Дирх Фроде се чувстваше още по-неловко.

— Но той вече не иска да напиша хрониката за семейство Вангер.

Дирх Фроде кимна. Извади един бележник, отвори го и го подаде на Микаел.

— Написа ти това писмо.

Скъпи, Микаел!

Уважавам правото ти на личен избор и не възнамерявам да те оскърбя, като ти кажа за какво да пишеш. Можеш да сътвориш и публикуваш каквото решиш и аз нямам никакво намерение да упражнявам какъвто и да било натиск върху теб.

Ти ще решиш дали да разтрогнем договора, или не. Разполагаш с достатъчно материал, за да довършиш хрониката за семейство Вангер.

Микаел, никога през живота си не съм молил никого за нищо.

Винаги съм смятал, че човек трябва да следва морала и убежденията си. В този случай обаче нямам избор.

Моля те като приятел и акционер в „Милениум“ да запазиш в тайна истината за Готфрид и Мартин. Знам, че не е редно, но не виждам друг изход от създалата се мрачна ситуация. Налага ми се да избирам между две злини, но каквото и да се случи, всички са губещи.

Моля те да не пишеш за това, защото то би навредило още повече на Хариет. Ти сам знаеш какво е усещането да си обект на медийна кампания. Тази срещу теб бе доста скромна, но, предполагам, можеш да си представиш как би се отразило на Хариет, ако истината излезе наяве. Тя е страдала в продължение на четирийсет години и не е нужно да продължи да се терзае заради простъпките на брат си и баща си. Освен това те моля да помислиш какви последствия би имала тази история за хилядите служители на концерна. Това би унищожило и Хариет, и компанията.

Хенрик

— Хенрик каза още, че е готов за разговор, ако решиш да поискаш евентуална финансова компенсация, която да покрие загубите ти, в случай че решиш да не публикуваш историята. Можеш да поставиш каквито искаш финансови условия.

— Хенрик Вангер се опитва да ме подкупи. Предай му, че бих предпочел изобщо да не ми го бе предлагал.

— Тази ситуация е също толкова мъчителна за Хенрик, колкото и за теб. Той те харесва страшно много и те смята за приятел.

— Хенрик Вангер е дяволски умен — рече Микаел. И изведнъж побесня. — Той иска да потули историята. Осланя се на чувствата ми, защото знае, че го харесвам. Всъщност ми казва, че съм свободен да публикувам историята, но ако го сторя, той ще преразгледа отношението си към „Милениум“.

— Всичко се промени след появата на Хариет.

— А сега Хенрик иска да разбере цената ми. Нямам намерение да злепоставям Хариет, но някой трябва да разкаже за жените, попаднали в мазето на Мартин. Дирх, ние дори не знаем колко точно е умъртвил. Кой ще защити техните права?

Лисбет Саландер вдигна изведнъж поглед от компютъра си.

Тя се обърна към Дирх Фроде с неприятно любезен глас.

— Нима в концерна няма нито един човек, който да възнамерява да пробва да подкупи и мен?

Фроде изглеждаше изненадан. Той за пореден път бе забравил за присъствието й.

— Ако Мартин Вангер беше жив, щях да го разоблича — продължи тя. — Каквото и да се бяхте договорили с Микаел, аз щях да изпратя цялата история в най-малки подробности до най-близкия вечерен вестник. А ако можех, щях да го завлека в собствената му стая за мъчения, да го завържа на масата и да пробода топките му с игли. Но той е мъртъв. — Тя се обърна към Микаел. — Подобна развръзка ме задоволява. Каквото и да сторим, не можем да реабилитираме жертвите на Мартин Вангер. За сметка на това обаче сме изправени пред интересен казус. Ти можеш да продължиш да нараняваш невинни жени — включително тази Хариет, която защитаваше с такава топлота, докато пътувахме насам с колата. Така че сега искам да те попитам кое е по-лошо — че е изнасилена от Мартин Вангер в онази затънтена къща, или от теб в пресата? Дилемата си я бива. Може би комисията по етика към Журналистическата гилдия ще може да ти даде съвет.

Тя замлъкна за миг. Микаел нямаше сили да погледне Лисбет Саландер в очите. Вместо това се втренчи в масата.

— Но аз не съм журналист — рече тя накрая.

— Какво искаш? — попита Дирх Фроде.

— Мартин е заснемал на видео жертвите си. Искам да се опитате да идентифицирате колкото се може повече от тях и да се погрижите семействата им да получат подобаваща компенсация. Освен това искам концернът „Вангер“ от този момент нататък да дарява два милиона крони годишно на Държавната организация за защита на жени и момичета от насилие в Швеция.

На Дирх Фроде му бяха нужни няколко минути да претегли наум сумата. След това кимна.

— Ще можеш ли да приемеш това, Микаел? — попита Лисбет.

Микаел изведнъж бе обзет от отчаяние. През цялата си професионална кариера до момента той се бе опитвал да разкрие онова, което други искаха да потулят, и моралът не му позволяваше да прикрие ужасяващите престъпления, извършени в мазето на Мартин Вангер. Същността на професията му изискваше да споделя това, което знаеше. Именно той бе критикувал колегите си, че пазят истината в тайна. А сега седеше тук и обсъждаше най-зловещия cover-up[141], за който някога бе чувал.

Той остана мълчалив доста дълго. След това също кимна.

— Добре тогава. — Дирх Фроде се обърна към Микаел. — Що се отнася до предложението на Хенрик за финансова компенсация…

— Може да си го завре отзад — рече Микаел. — Дирх, сега искам да си тръгнеш. Разбирам положението, в което се намираш, но в момента съм толкова ядосан на теб, Хенрик и Хариет, че ако останеш, ще се скараме.

Дирх Фроде остана да седи край кухненската маса и изглежда нямаше никакво намерение да стане оттам.

— Не мога да си тръгна още — каза той. — Не съм приключил. Трябва да ти предам още едно съобщение, което няма да ти хареса. Хенрик настоява да го сторя тази вечер. Ако искаш, можеш да отидеш до болницата утре и да го направиш на бъзе и коприва.

Микаел вдигна бавно глава и го погледна в очите.

— Това е най-трудното нещо, което съм правил през целия си живот — продължи Дирх Фроде. — Но вярвам, че единственото правилно нещо, което можем да направим в момента, е да бъдем напълно искрени и да свалим всички карти на масата.

— Какво имаш да казваш?

— Когато миналата Коледа Хенрик се опитваше да те убеди да приемеш работата, нито той, нито аз вярвахме, че това ще доведе до нещо. Беше точно както той ти каза тогава — искаше да направи един последен опит. Беше проучил внимателно положението, в което се намираше ти, до голяма степен благодарение на съставения от госпожица Саландер доклад. Заложи на изолацията ти, предложи ти пари и използва правилната стръв.

— Венерстрьом — рече Микаел.

Фроде кимна.

— Блъфирахте?

— Не.

Лисбет Саландер вдигна вежди, изпълнена с любопитство.

— Хенрик ще изпълни обещанието си — рече Дирх Фроде. — Ще даде интервю и ще нападне публично Венерстрьом. Ще научиш всички подробности по-късно, но най-общо казано, по време на работата си във финансовия отдел на концерна „Вангер“ Ханс-Ерик Венерстрьом е използвал няколко милиона крони за валутни сделки. Това се случи много преди този вид операции да се превърнат в истински феномен. Той не бе имал пълномощия, нито разрешение от управлението на концерна за извършването на подобни действия. Сделките се оказаха неуспешни и той изведнъж трябваше да поеме отговорността за загуба от седем милиона крони, която се опита да прикрие отчасти с фалшифициране на счетоводните отчети и отчасти — с още по-смели операции. Хванаха го и бе уволнен.

— Имаше ли лична печалба?

— Да. Иронията е, че открадна около половин милион крони, с които основа „Wennerstroem Group“. Имаме всичко на хартия. Можеш да използваш информацията както намериш за добре, а Хенрик ще те подкрепи публично. Но…

— Но тази информация е безполезна — рече Микаел и удари с ръка по масата.

Дирх Фроде кимна.

— Случило се е преди трийсет години и днес е затворена страница — каза Микаел.

— Получаваш доказателство, че Венерстрьом е мошеник.

— Излизането наяве на подобна информация ще подразни Венерстрьом, но все едно комар го ухапал. Ще вдигне рамене и ще извърти нещата в своя полза, като публикува съобщение в пресата, че Хенрик Вангер е старец, който се опитва да му измъкне някоя сделка. След това ще каже, че е действал по нареждане на Хенрик. Дори и да не успее да докаже невинността си, ще замаже всичко, така че хората ще реагират на цялата история само с повдигане на рамене.

Дирх Фроде изглеждаше разстроен.

— Вие ме прецакахте — рече Микаел накрая.

— Микаел… Не искахме.

— Грешката е моя. Аз се хванах като удавник за сламка. Трябваше да се досетя, че ще стане така — той изведнъж се разсмя. — Хенрик е стара лисица. Опитваше се да пласира предложението си и ми каза каквото исках да чуя.

Микаел се изправи и отиде към кухненския плот. Обърна се към Фроде и обобщи всичките бушуващи в него чувства с една дума:

— Изчезни.

— Микаел… Съжалявам, че…

— Дирх. Върви си.

Лисбет Саландер не бе сигурна дали трябваше да отиде при Микаел, или да го остави на мира. Той разреши проблема, като внезапно си взе якето и, без да каже дума, затръшна вратата след себе си.

В продължение на един час Лисбет шареше напред-назад из кухнята. Беше й толкова криво, че вдигна масата и изми чиниите — обикновено оставяше това на Микаел. От време на време се приближаваше до прозореца и се оглеждаше за него. Накрая така се притесни, че облече коженото си яке и излезе да го търси.

Първо отиде до пристанището за яхти. Прозорците на къщите все още светеха, но от Микаел нямаше и следа. Тя тръгна по пътеката край водата, където обикновено се разхождаха вечер. Къщата на Мартин Вангер бе тъмна и вече изглеждаше необитаема. Отиде и до камъните на носа, където бяха седели с Микаел някога, а после се прибра. Него все още го нямаше.

Лисбет се отправи към църквата. И там не го откри. Остана известно време, като се чудеше как да постъпи. След това се върна при мотора си, взе едно фенерче от чантата с инструменти и тръгна отново покрай водата. Отне й доста време да премине по криволичещия полуобрасъл път и още повече — да открие пътеката до къщата на Готфрид. Лисбет я видя насред мрака, зад няколко дървета, когато почти беше стигнала до нея. Микаел го нямаше на верандата, а вратата бе заключена.

Тя отново се запъти към селото, но се спря, върна се и отиде до края на носа. Изведнъж съзря силуета на Микаел в мрака на кея, където Хариет Вангер бе удавила баща си. Едва тогава си отдъхна.

Той чу стъпките й по кея и се обърна. Тя седна до него, без да каже нищо. Накрая той наруши тишината.

— Прости ми. Трябваше да остана за малко сам.

— Знам.

Тя запали две цигари и му подаде едната. Микаел я погледна. Лисбет Саландер бе най-асоциалният човек, когото някога беше срещал. Тя пресичаше всеки опит от негова страна да говорят за лични неща и никога не бе приемала какъвто и да било израз на съчувствие. Бе спасила живота му, а сега бе излязла посред нощ, за да го търси в пустошта. Той я прегърна.

— Сега си знам цената. Предадохме тези момичета — рече той. — Те ще потулят цялата история. Ще унищожат всичко от мазето на Мартин.

Лисбет не отговори.

— Ерика беше права — продължи той. — Щях да имам по-голяма полза, ако бях заминал за Испания и един месец се бях чукал с тамошните жени, пък след като се прибера, да се захвана с Венерстрьом. Сега пропилях месеци на вятъра.

— Ако беше заминал за Испания, Мартин Вангер щеше да продължава да убива в мазето си.

Настана тишина. Поседяха заедно доста дълго, след което той се изправи и предложи да се приберат.

Микаел заспа преди Лисбет. Тя лежеше будна и се вслушваше в дишането му. По някое време отиде в кухнята, свари кафе, седна насред мрака на кухненската пейка, отдаде се на тежък размисъл и изпуши няколко цигари. Не се съмняваше, че Вангер и Фроде щяха да прецакат Микаел. То си беше заложено в природата им. Но това бе негов проблем, а не неин. Или?

Накрая взе решение. Загаси фаса, върна се при Микаел, запали нощната лампа и го разтърси, докато той не се събуди. Беше два и половина сутринта.

— Какво?

— Имам въпрос. Стани!

Микаел стана и я погледна сънено.

— Когато те обвиниха — защо не се защити?

Микаел поклати глава и срещна очите й. После хвърли поглед към часовника.

— Това е дълга история, Лисбет.

— Разказвай. Имам време.

Той дълго мълча, като обмисляше как да постъпи. Накрая реши да й каже истината.

— Нямаше как да се защитя. Публикуваната информация бе фалшива.

— Когато влязох в компютъра ти и прочетох електронната ти кореспонденция с Ерика Бергер, видях доста препратки към аферата „Венерстрьом“, но през цялото време обсъждахте единствено практически детайли, свързани с процеса. Нямаше нито една дума за това, какво се бе случило в действителност. Кажи ми какво се обърка.

— Лисбет, не мога да ти разкрия истинската история. Изпързаляха ме. С Ерика сме убедени, че ако разкрием истината за случилото се, това ще подкопае още повече доверието на хората в нас.

— Слушай сега, Кале Блумквист, вчера следобед ми чете проповед за приятелството, доверието и т.н. Аз нямам намерение да публикувам историята в интернет.

Микаел възрази на няколко пъти. Напомни на Лисбет, че е дълбока нощ, и настояваше, че в момента няма сили да мисли за това. Но тя не отстъпи, докато той не се предаде. Микаел отиде до банята, наплиска лицето си с вода и сложи отново каната с кафето. След това се върна в леглото и й разказа как преди две години бившият му съученик Роберт Линдберг бе събудил любопитството му в една жълта „Мелар — 30“ в пристанището на Архолма.

— Искаш да кажеш, че приятелят ти те е излъгал?

— Не. Той ми каза точно това, което знаеше, и аз открих документи от извършената ревизия, които потвърждаваха всяка негова дума. Дори отидох до Полша и снимах ламаринената барака, където се бе намирало предприятието „Минос“. Интервюирах няколко от работниците му. Всички казаха едно и също нещо.

— Не разбирам.

Микаел въздъхна. Мина известно време, преди да продължи.

— Разполагах с дяволски добра история. Все още не се бях обърнал за коментар към Венерстрьом, но историята ми беше непоклатима и ако я бях публикувал в този момент, щях да разклатя доста сериозно позициите му. Едва ли щеше да се стигне до обвинение в измама, тъй като сделката вече бе оправдана от ревизията, но щях да очерня репутацията му.

— Какво се обърка?

— По някое време някой откри върху какво работя и Венерстрьом научи за съществуването ми. Изведнъж започнаха да се случват странни неща. В началото получих заплахи. Анонимни обаждания от карти с предплатени разговори, които не можеха да бъдат проследени. Ерика също бе заплашвана. Обичайните глупости — зарежи историята, иначе ще те приковем към вратата на някоя плевня и т.н. Тя, разбира се, ужасно се ядоса.

Той взе една от цигарите на Лисбет.

— След това се случи нещо доста неприятно. Късно една нощ на излизане от редакцията бях нападнат от двама мъже, които просто ей така се приближиха до мен и ми удариха няколко юмрука. Свариха ме напълно неподготвен, разбиха ми устата и ме събориха на улицата. Не можах да ги идентифицирам, но единият приличаше на стар рокер.

— Ясно.

— Цялото това специално отношение, разбира се, само вбеси Ерика и ме накара да се заинатя още повече. Засилихме сигурността на „Милениум“. Проблемът бе, че мащабът на упражнявания върху нас тормоз не съответстваше на значимостта на историята. Не разбирахме защо се случва всичко това.

— Но публикуваната от вас история бе съвсем различна.

— Точно така. Изведнъж направихме пробив. Намерихме информатор, едно Deep Throat[142] от кръга на Венерстрьом. Този информатор буквално бе уплашен до смърт и ние се срещахме с него напълно анонимно в различни хотелски стаи. Той ни разказа, че парите от аферата „Минос“ са били вложени в сделки с оръжие по време на войната в Югославия. Венерстрьом бе търгувал с усташите[143]. Не само това. Той дори ни представи копия на писмени документи като доказателство.

— И вие му повярвахте?

— Беше доста убедителен. Предостави ни още информация, която ни отведе до друг информатор. Той също потвърди историята. Получихме дори снимка как един от най-близките сътрудници на Венерстрьом се ръкува с купувача. Разполагахме с невероятен подробен материал и изглежда всичко можеше да бъде доказано. И така ние го публикувахме.

— И всичко се оказа лъжа.

— Беше лъжа от началото до края — потвърди Микаел. — Документите бяха умело фалшифицирани. Адвокатът на Венерстрьом дори успя да докаже, че снимката на човека на финансовия магнат и ръководителя на усташите е монтаж от две отделни снимки, изготвен с помощта на Фотошоп.

— Невероятно — констатира Лисбет Саландер и кимна замислено.

— Нали? След това лесно разбрахме как ни бяха изманипулирали. Първоначалната ни история щеше да навреди на Венерстрьом. А така тя се изгуби сред всички останали неверни фалшифицирани факти — не съм чувал за по-ужасен капан. Публикувахме една статия, която лесно позволяваше на Венерстрьом да докаже пълната си невинност. Това бе изключително умела маневра.

— Вие не сте могли да се откажете от написаното и да разкажете истината. Нямали сте никакви доказателства, че Венерстрьом е организирал всичко.

— Още по-зле. Дори да бяхме имали глупостта да се опитаме да го направим и да обвиним Венерстрьом, никой нямаше да ни повярва. Щеше да прилича на отчаян опит от наша страна да хвърлим вината върху един невинен индустриален лидер. Щяхме да изглеждаме като пълни глупаци и конспиратори.

— Разбирам.

— Венерстрьом се беше подсигурил двойно. Даже и измамата да бе излязла наяве, той можеше да каже, че някой от враговете му се опитва да го компрометира. А „Милениум“ пак щеше да загуби доверието на хората, защото екипът му бе повярвал на подобна лъжа.

— И така ти реши да не се защитиш и да излежиш присъда в затвора.

— Аз я заслужавах — рече Микаел горчиво. — Бях виновен по обвинението за обида и клевета. Сега вече знаеш. Мога ли да поспя?

Микаел загаси лампата и затвори очи. Лисбет легна до него. Помълча известно време.

— Венерстрьом е гангстер.

— Знам.

— Не, искам да кажа, че аз знам със сигурност, че е гангстер. Той работи с всички — от руската мафия до колумбийските наркокартели.

— Какво искаш да кажеш?

— Когато предадох доклада си на Фроде, той ми постави нова задача. Помоли ме да разбера какво точно се бе случило по време на процеса. Точно бях започнала да работя върху това, когато Армански ми се обади и прекрати задачата.

— Така ли?

— Предполагам, че са решили да сложат точка на разследването веднага щом си приел предложената ти от Хенрик Вангер работа, защото вече не представлява интерес.

— И?

— Ами аз не обичам да оставям нещата недовършени. Имах няколко… свободни седмици през пролетта, тъй като Армански нямаше работа за мен, така че започнах да се ровя из делата на Венерстрьом за собствено удоволствие.

Микаел се изправи, запали лампата и погледна Лисбет Саландер в големите й очи. Всъщност тя изглеждаше леко гузна.

— Намери ли нещо?

— Целият му твърд диск е на моя компютър. Само да искаш, можеш да откриеш куп доказателства, че той е същински гангстер.

Глава 28

Вторник, 29 юли — петък, 24 октомври

Микаел Блумквист прекара три дни над разпечатаната информация от компютъра й — ставаше въпрос за няколко кашона. Проблемът бе, че детайлите се променяха през цялото време. Опционна сделка в Лондон. Валутна сделка в Париж, сключена чрез посредник. Предприятие фантом в Гибралтар. Внезапно удвояване на сумата в сметка в „Чейс Манхатън Банк“ в Ню Йорк.

Удивление будеше и съществуването на търговско дружество с капитал от двеста хиляди крони, вложени в недокосната от създаването му банкова сметка. То бе регистрирано преди пет години в Сантяго, Чили, и бе част от верига от около трийсет подобни дружества в дванайсет страни, без каквато и да било информация за извършваната от тях дейност. И те ли бяха компании фантоми? И в такъв случай какво чакаха? Дали не ги използваха, за да прикрият някаква друга дейност? Компютърът не можеше да разкрие нито какви мисли се въртяха в главата на Венерстрьом, нито всичко онова, което му беше ясно и подредено в съзнанието и затова нямаше нужда да го формулира в електронни документи.

Саландер бе убедена, че никога няма да открият отговора на повечето от тези въпроси. Можеха да се досетят за замисъла, но им бе необходим някакъв ключ, за да разберат същността им. Империята на Венерстрьом бе като глава лук с множество различни слоеве; лабиринт от компании, които се притежаваха една друга. Дружества, банкови сметки, фондове и ценни книжа. Двамата с Микаел констатираха, че никой, дори Венерстрьом, не можеше да контролира всичко. Империята на Венерстрьом бе заживяла свой собствен живот.

Имаше някаква последователност или поне наченки на такава. Ставаше въпрос за лабиринт от компании, които се притежаваха взаимно. Империята на Венерстрьом бе оценявана в рамките на абсурдния диапазон между сто и четиристотин милиарда крони в зависимост от това кого питате и как изчислявате. Но как можеше да бъде определена стойността на отделните дружества, ако те се притежаваха едно друго?

Микаел Блумквист погледна измъчено Лисбет, като чу този й въпрос.

— Това си е жива езотерика — отвърна той и отново се захвана да сортира банковите баланси.

Те напуснаха Хедебю много набързо рано сутринта, след като Лисбет Саландер бе пуснала бомбата с информацията за Венерстрьом, на която Микаел Блумквист вече бе посветил цялото си време. Отидоха веднага в дома на Лисбет, където прекараха две денонощия пред компютъра й, докато тя развеждаше Микаел из вселената на Венерстрьом. Той имаше куп въпроси. Някои от тях бяха плод единствено и само на любопитството му.

— Лисбет, означава ли това, че ти на практика можеш да управляваш компютъра му?

— Колегата ми Plague създаде едно изобретение. Венерстрьом има лаптоп IBM, на който работи и в офиса, и вкъщи. Това означава, че цялата информация се съхранява на един-единствен твърд диск. Той има високоскоростен интернет в дома си. Plague създаде един вид маншет, който се поставя върху самия кабел за доставка и който в момента тествам; маншетът регистрира всичко, което Венерстрьом прави, и изпраща информацията до определен сървър.

— Няма ли файъруол?

Лисбет се усмихна.

— Да, има. Работата е там, че маншетът също представлява един вид файъруол. Благодарение на него можеш да проникнеш в компютъра за миг. Да речем, че Венерстрьом получава електронно писмо; това преминава първо през маншета на Plague, така че ние можем да го прочетем, преди то изобщо да достигне до файъруола на неговия компютър. Врътката се крие в това, че съдържанието на електронното писмо се преработва и се създава програмен текст в размер на няколко байта. Тази операция се повтаря всеки път, когато той сваля нещо на компютъра си. Със снимките е още по-лесно. Той сърфира доста из интернет. Всеки път, когато сваля порноснимка или отваря нова страница, към вече създадения програмен текст се добавят няколко реда. След известно време, няколко часа или дни, в зависимост от това колко често използва компютъра си, Венерстрьом успява да свали една завършена програма с размер около три мегабайта, където всеки байт се свързва със следващия.

— И?

— Когато всички байтове се подредят, програмата се интегрира с неговия интернет браузър. В резултат на това компютърът му забива и той трябва да го рестартира. По време на рестартирането на машината му се инсталира напълно нов софтуер. Той използва Майкрософт Експлорър. Следващия път, когато отваря Експлорър, той всъщност стартира една съвсем друга невидима програма, която се намира на десктопа му. Тя изглежда и функционира като Експлорър, но извършва и куп други операции. Първо поема контрол върху неговия файъруол и се грижи всичко да изглежда нормално. След това започва да сканира компютъра му и изпращи части от информацията всеки път, щом той натисне бутона на мишката, докато сърфира. След известно време, отново в зависимост от това колко често е в интернет, ние разполагаме с идентично копие на съдържанието на твърдия му диск, което се съхранява на един сървър. Тогава идва моментът за HT.

— HT?

— Sorry. Plague го нарича HT. Hostile Takeover[144].

— Ясно.

— Най-интересното тепърва предстои. Когато този процес приключи, Венерстрьом разполага с два цялостни твърди диска: един — на собствената му машина, и един — на сървъра. Следващия път, когато включи компютъра си, той всъщност включва идентичното, създадено от програмата копие. Така че всъщност вече не работи на собствения си лаптоп, а на нашия сървър. Неговият компютър се забавя малко, но това почти не се усеща. Когато се свържа със сървъра, мога да следя компютъра му в реално време. Всеки път, когато Венерстрьом натисне някой клавиш на своя компютър, аз го виждам на моя.

— Предполагам, че и приятелят ти е хакер.

— Той уреди подслушването в Лондон. Малко е асоциален и никога с никого не се среща, но в мрежата е легенда.

— Ясно — рече Микаел и й се усмихна смирено. — Въпрос номер две: защо не ми каза за Венерстрьом по-рано?

— Ти никога не ме попита.

— А ако никога не те бях попитал, или да предположим, че никога не те бях срещнал, то ти щеше да гледаш как „Милениум“ фалира, въпреки че разполагаш с цялата тази информация.

— Никой не ме бе помолил да разоблича Венерстрьом — отвърна Лисбет с нравоучителен тон.

— Но ако предположим, че се бе случило така?

— Нали ти разказах — защити се тя.

Микаел смени темата.

Микаел бе напълно погълнат от съдържанието на компютъра на Венерстрьом, което възлизаше на около пет гигабайта. Лисбет го бе записала на общо десет компактдиска. Тя имаше усещането, че малко или много се бе преселила у Микаел. Чакаше търпеливо и отговаряше на въпросите, с които я засипваше през цялото време.

— Не мога да проумея как може да е толкова дяволски глупав, че да събере цялата информация за мръсните си сделки на един-единствен твърд диск — рече Микаел. — Ако той някога попадне в ръцете на полицията…

— Хората са нерационални. Предполагам, че чисто и просто не вярва на полицията някога да й хрумне да конфискува компютъра му.

— Да, той е извън подозрение. Съгласен съм, че е арогантен боклук, но би трябвало около него да има консултанти по сигурността, които да му обяснят как да работи с компютъра си. В него има материали чак от 1993 година.

— Компютърът му е сравнително нов. Произведен е преди година, но той, изглежда, е пренесъл цялата си стара кореспонденция и т.н. на твърдия диск, вместо да я съхранява на компактдискове. Но все пак използва криптираща програма.

— Което е безполезно, ако ти си проникнала в компютъра му и четеш паролите всеки път, щом ги впише.

На четвъртия ден от завръщането им в Стокхолм Кристер Малм неочаквано позвъни на мобилния телефон на Микаел и го събуди в три часа през нощта.

— Хенри Кортез бе в един клуб заедно с някаква приятелка тази вечер.

— Ясно — отвърна Микаел сънливо.

— На път към къщи се отбиха в „Централен“.

— Това не е подходящо място за ухажване.

— Слушай сега. Яне Далман е в отпуска. Хенри го е забелязал да седи на една маса в компанията на друг мъж.

— И?

— Хенри го познава от снимката му във вестника. Кристер Сьодер.

— Името ми се струва познато, но…

— Той работи за финансовото списание „Финансмагазинет Монопол“, притежание на Венерстрьом — продължи Малм.

Микаел се изправи в леглото.

— На линия ли си още?

— Да. Не е задължително това да означава нещо. Сьодер е обикновен журналист и може би с Далман се познават отдавна.

— Окей, значи съм параноик. Преди три месеца „Милениум“ закупи статия от журналист на свободна практика. Една седмица преди отпечатването й Сьодер публикува почти идентично разследване. Ставаше дума за същата история за производител на мобилни телефони, който се бе опитал да потули доклад, че използват дефектен компонент, който би могъл да доведе до късо съединение.

— Чувам те. Но такива неща се случват. Говорил ли си с Ерика?

— Не, нея все още я няма. Ще се прибере следващата седмица.

— Не прави нищо. Ще ти се обадя по-късно — рече Микаел и затвори телефона.

— Проблем ли има? — попита Лисбет Саландер.

— „Милениум“ — рече Микаел. — Трябва да изляза за малко. Искаш ли да дойдеш с мен?

Редакцията бе пуста в четири часа сутринта. На Лисбет Саландер й отне три минути да разбие паролата на компютъра на Яне Далман и още две, за да прехвърли съдържанието му на лаптопа на Микаел.

По-голямата част от електронните писма обаче се намираха на личния лаптоп на Яне Далман, до който нямаха достъп. Но благодарение на стационарния му компютър в редакцията на „Милениум“ Лисбет Саландер откри, че Далман разполага с два електронни адреса: работен, на сървъра на „Милениум“, и личен в — хотмейл. Отне й шест минути да проникне в него и да свали кореспонденцията му от последната година. Пет минути по-късно Микаел разполагаше с доказателства, че Яне Далман бе донасял информация за състоянието на „Милениум“ и бе осведомявал редактора на „Финансмагазинет Монопол“ за всички статии, които Ерика Бергер планираше да публикува в отделните броеве. Шпионажът продължаваше поне от миналата есен.

Те изключиха компютрите, върнаха се в апартамента на Микаел и поспаха няколко часа. Той позвъни на Кристер Малм около десет часа сутринта.

— Имам доказателства, че Далман работи за Венерстрьом.

— Знаех си. Окей, още днес ще уволня тази проклета свиня.

— Недей. Не прави нищо.

— Нищо?

— Крестер, довери ми се. Докога продължава отпуската на Далман?

— Трябва да се върне на работа в понеделник.

— Колко от служителите са в редакцията днес?

— Хм, половината.

— Можеш ли да свикаш среща за два часа. Не им казвай за какво става въпрос. Тръгвам към вас.

Край заседателната маса пред Микаел седяха шест души. Кристер Малм изглеждаше уморен. Хенри Кортез — отскоро влюбен по онзи уникален за двайсет и четири годишните начин. Моника Нилсон бе цялата в очакване — Кристер Малм не им бе казал нито дума за характера на срещата, но тя работеше тук от достатъчно дълго време, за да знае, че се бе случило нещо необичайно. Освен това беше ядосана, че не бе в течение на нещата. Единствено назначената на половин щат Ингела Оскарсон си беше същата. Тя работеше два дни седмично и отговаряше за административните въпроси и регистъра с абонати. Не бе изглеждала истински отпочинала, откакто стана майка преди две години. Имаше още един служител, който работеше на половин щат, и това бе Лота Карим. Нейният договор беше идентичен с този на Хенри Кортез. Тя току-що се бе върнала от отпуска. Кристер бе успял да мобилизира и Сони Магнусон, който също трябваше да почива.

Микаел поздрави всички, след което се извини за отсъствието си през последната година.

— Нито аз, нито Кристер успяхме да обсъдим с Ерика повода, който ни събра днес, но в този случай мога да ви уверя, че говоря и от нейно име. Днес трябва да решим бъдещето на „Милениум“.

Той направи пауза и изчака думите му да достигнат до съзнанието им. Не последваха въпроси.

— Последната година бе тежка. Изненадан съм, че никой от вас не реши да си потърси работа някъде другаде. За мен това означава, че или сте напълно луди, или изключително лоялни и по някаква причина ви харесва да работите точно за този вестник. Затова смятам да сваля картите на масата и да ви помоля да впрегнем сили за последен път.

— За последен път — повтори Моника Нилсон. — Звучи, сякаш възнамеряваш да закриеш вестника.

— Точно така — отвърна Микаел. — След като се върне на работа, Ерика ще свика среща, на която ще ни съобщи лошата новина, че „Милениум“ ще спре да излиза до Коледа и че всички сме уволнени.

Сред присъстващите настана безпокойство. Дори Кристер Малм за миг помисли, че Микаел говори сериозно. След това всички забелязаха доволната му усмивка.

— През есента ще играете двойна игра. Работата е там, че нашият любим секретар Яне Далман заработва допълнително като информатор на Ханс-Ерик Венерстрьом. Следователно врагът през цялото време е информиран за случващото се в редакцията и това обяснява доста от ударите, които получихме през изминалата година. Ти, Сони, също го изпита на гърба си, когато една част от позитивно настроените към нас рекламодатели внезапно се отдръпнаха.

— По дяволите, знаех си — рече Моника Нилсон.

Яне Далман не се ползваше с особена популярност в редакцията и тази новина явно не шокира никого. Микаел пресече настъпилото шушукане.

— Разказвам ви всичко това, защото ви имам пълно доверие. Работя с вас от доста години и знам, че сте точни. Затова съм сигурен, че ще се съгласите да участвате в плана ми за есента. Изключително важно е Венерстрьом да повярва, че „Милениум“ е пред колапс. Вашата задача е да го убедите в това.

— Как стоят нещата в действителност? — попита Хенри Кортез.

— Ето така. Знам, че на всички ви бе трудно и все още не сме се измъкнали от кризата. Здравият разум подсказва, че с „Милениум“ вече трябваше да е свършено. Аз ви давам дума, че това няма да се случи. „Милениум“ днес е по-силен от преди година. След края на тази среща аз отново ще изчезна за около два месеца. Ще се върна към края на октомври. Тогава ще подрежем крилата на Ханс-Ерик Венерстрьом.

— Как? — зачуди се Кортез.

— Sorry. Не смятам да ви разкрия това. Ще подготвя нова статия за Венерстрьом. Този път ще подходим както трябва. След това ще започнем да се подготвяме за коледно тържество в редакцията. Така, както съм го замислил, ще схрускаме Венерстрьом за предястие и различните критици за десерт.

Изведнъж настроението се вдигна. Микаел се зачуди как ли щеше да се чувства, ако бе седял на заседателната маса и бе изслушал всичко това. Дали щеше да бъде обзет от подозрения? Вероятно да. Но той явно все още се ползваше с доверие сред тесния кръг подчинени в „Милениум“. Микаел отново вдигна ръка.

— За да успея обаче, е важно Венерстрьом да вярва, че с „Милениум“ е свършено. Не искам да подготви ответен удар или да заличи доказателства в последния момент. Затова като начало ще напишем сценарий, който ще следваме наесен. Най-важно е нищо от казаното днес да не бъде записано на хартия и обсъждано по електронната поща или с някой външен човек. Не знаем дали Далман се рови из нашите компютри, но аз разбрах, че явно никак не е трудно да прочетеш личната кореспонденция на колегите си. Значи уговорките ни днес ще са устни. Затова се обръщайте към Кристер, ако през следващите седмици поискате да обсъдите нещо. Ще се срещате в дома му при пълна дискретност.

Микаел написа „без електронни писма“ на бялата дъска.

— Освен това ще се преструвате на скарани. Искам да започнете да ме критикувате всеки път, щом Яне Далман е наблизо. Но не преувеличавайте. Просто дайте воля на естествената хаплива страна на вашето его. Кристер, искам с Ерика да се скарате сериозно. Използвайте въображението си и запазете в тайна причината, но се постарайте да изглежда така, сякаш редакцията е разцепена и всички са скарани.

Той написа bitching[145] на бялата дъска.

— Трето, Кристер, когато Ерика се върне, ще я информираш за нашия план. Нейната задача ще бъде да се погрижи Яне Далман да повярва, че договорът ни с концерна „Вангер“, благодарение на когото все още не сме потънали, се е провалил заради заболяването на Хенрик Вангер и смъртта на Мартин Вангер.

Той написа думата disinformation[146].

— Но договорът продължава да е валиден, нали? — зачуди се Моника Нилсон.

— Повярвай ми — рече Микаел горчиво. — Концернът „Вангер“ ще направи всичко възможно, за да осигури оцеляването на „Милениум“. След няколко седмици, да кажем в края на август, Ерика ще свика среща и ще ви съобщи, че се налагат съкращения. Важно е всички вие да разберете, че това е постановка и единственият, който ще си замине, е Яне Далман. Но трябва да участвате в театъра. Започнете да говорите, че сте кандидатствали за нова работа и колко е лошо, че името на „Милениум“ фигурира в СиВи-то ви. И така нататък.

— И ти вярваш, че този театър ще спаси „Милениум“? — попита Сони Магнусон.

— Сигурен съм. Сони, искам да напишеш фалшив доклад, че рекламният пазар отново се е свил, а освен това и броят на абонатите е започнал да намалява.

— Това звучи забавно — рече Моника. — Само в рамките на редакцията ли трябва да разиграваме този цирк, или да се погрижим и други медии да узнаят за него?

— Само в редакцията. Ако историята се появи някъде другаде, ще знаем от кого са научили. Ако някой ни попита след няколко месеца, просто ще му отговорим следното: „Чул си фалшиви слухове. Въпросът за закриването на «Милениум» никога не е стоял на дневен ред.“ Най-добре за нас ще стане, ако Далман информира други масмедии. Тогава той самият ще изглежда като идиот. Ако искате, можете да му дадете информация за някоя напълно идиотска история, която обаче звучи достоверно.

През следващите два часа те съставиха сценарий и разпределиха ролите помежду си.

След срещата Микаел пи кафе с Кристер Малм в „Ява“ до „Хорнгатспукелн“[147].

— Кристер, много е важно да посрещнеш Ерика още на Арланда и да я осведомиш за ситуацията. Трябва да я убедиш да се съгласи да участва. Доколкото я познавам, ще иска веднага да реши проблема с Далман. Не бива да го позволяваш. Венерстрьом не трябва да разбере абсолютно нищо, за да не успее да скрие някое доказателство.

— Добре.

— И се погрижи Ерика да не използва електронната си поща, докато не инсталира програмата за криптиране PGP и не се научи да я използва. С помощта на Далман Венерстрьом най-вероятно чете цялата ни кореспонденция. Искам ти и всички останали служители на редакцията да инсталирате тази програма. Нека изглежда съвсем естествено. Ще ти дам името на компютърен консултант, който ще дойде да провери вътрешната ни мрежа и всички компютри. Остави го да инсталира програмата, сякаш това е нещо напълно нормално.

— Ще направя всичко, което е необходимо, Микаел. А ти с какво се занимаваш в момента?

— Венерстрьом. Искам да го закова на вратата на някоя плевня.

— Как?

— Sorry. Това засега е тайна. Нека кажем, че разполагам с материал, пред който предишните ни разкрития са като развлекателно четиво.

Кристер Малм изглеждаше притеснен.

— Винаги съм ти вярвал, Микаел. Означава ли това, че ти ми нямаш доверие?

Микаел се разсмя.

— Не, но в момента извършвам доста тежки престъпления, които могат да ми докарат две години затвор. Това ще рече, че методите на разследването ми не са напълно законни… Играя по правилата на Венерстрьом. Не искам да забърквам по никой начин нито теб, нито Ерика, нито когото и да било от служителите на „Милениум“.

— Имаш уникалната способност винаги да ме изправяш на нокти.

— Спокойно. Предай на Ерика, че тази история има огромни мащаби. Огромни.

— Тя ще иска да знае с какво си се захванал…

Микаел се замисли за миг. След това се усмихна.

— Можеш да й предадеш, че напролет, когато зад гърба ми сключи тайно договор с Хенрик Вангер, тя ми даде ясно да разбера, че понастоящем аз съм един обикновен смъртен журналист на свободна практика, който вече не е част от Управителния съвет и няма думата при определянето на политиката на „Милениум“. Това, на свой ред, означава, че вече не съм задължен да я информирам за каквото и да било. Но обещавам, че ако се държи добре, първа ще научи за какво става въпрос.

Кристер Малм изведнъж избухна в смях.

— Тя ще побеснее — констатира той развеселено.

Микаел знаеше, че не бе напълно искрен с Кристер Малм. Той съзнателно отбягваше Ерика. Най-естествено би било да се свърже с нея и да сподели всичко, което бе научил. Но той не искаше да разговаря с Ерика. Поне дузина пъти беше стоял с мобилния телефон в ръка и бе избирал номера й, но всеки път бе прекъсвал.

Знаеше къде се крие проблемът. Не можеше да я погледне в очите.

От журналистическа гледна точка бе непростимо, че се съгласи да участва в потулването на историята в Хедестад. Нямаше ни най-малка представа как можеше да й обясни, без да я излъже, а ако имаше нещо, което той никога не би искал да направи, то е да излъже Ерика Бергер.

Най-вече обаче не искаше да се сблъсква с този проблем точно сега, когато отново бе решил да се захване с Венерстрьом. Затова отложи срещата си с Ерика, изключи мобилния си телефон и се въздържаше да говори с нея. Но знаеше, че това не може да продължава безкрайно.

Веднага след края на срещата Микаел замина за къщата си в Сандхамн, в която не бе стъпвал от година. Носеше със себе си два кашона изпринтен материал и компактдисковете, които бе получил от Лисбет Саландер. Зареди се с храна, затвори се вътре, пусна лаптопа си и започна да пише. Всеки ден си правеше кратка разходка, купуваше вестници и пазаруваше. Пристанището все още бе пълно с платноходки, а младежите, които бяха взели назаем лодките на бащите си, седяха както обикновено в бара „Дюкарбарен“ и се напиваха до несвяст. Микаел бе сляп за околния свят. Той практически не ставаше от компютъра от момента на събуждането си сутрин, докато не се строполеше напълно отмалял в леглото вечер.

Криптирано електронно писмо от главния редактор erika.berger@millenium.se до отговорния редактор mikael.blomkvist@millennium.se, който в момента е в отпуска:

Микаел, трябва да знам какво се случва, за Бога! Върнах се в редакцията след края на отпуската си и заварих пълен хаос. Разбрах за Яне Далман и двойната му игра. Мартин Вангер е мъртъв. Хариет Вангер е жива. Какво се случва в Хедебю? Къде си ти? Има ли някаква история? Защо не си вдигаш мобилния?

Е.

П.С. Разбрах посланието ти, което Кристер със злорадство ми предаде. Ще ти го върна. Наистина ли си ми ядосан?

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Здравей, Рики. Не, за Бога, не съм ти ядосан. Прости ми, че не успях да те информирам за всичко, което се случва, но през последните месеци от живота си се чувствах като във влакче на ужасите. Ще ти разкажа всичко, като се видим, не искам да използвам електронната поща. В момента съм в Сандхамн. Подготвям една статия, но тя не е свързана с Хариет Вангер. Ще остана тук известно време. След това ще му се види краят. Вярвай ми. Целувки и прегръдки.

М.

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Сандхамн? Веднага тръгвам към теб.

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Не сега. Изчакай няколко седмици, поне докато пооправя текста. Освен това очаквам гости.

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Тогава естествено ще стоя настрана, но трябва да знам какво се случва. Хенрик Вангер отново е изпълнителен директор и не ми вдига телефона. Ако договорът с Вангер е разтрогнат, трябва да знам. В момента не зная какво да правя. Трябва да съм наясно дали вестникът ще оцелее, или не.

Рики

П.С. Коя е тя?

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Първо, можеш да си напълно спокойна — Хенрик няма да се оттегли. Но той прекара тежък инфаркт и работи по малко всеки ден. Предполагам, че хаосът, предизвикан от смъртта на Мартин и внезапното завръщане на Хариет, изпива всичките му сили.

Второ, „Милениум“ ще оцелее. Работя върху най-важния ни репортаж и след като го публикуваме, ще унищожим Венерстрьом веднъж завинаги.

Трето, в момента в живота ми цари пълен хаос, но що се отнася до мен, теб и „Милениум“, всичко си е постарому.

Вярвай ми. Целувка.

Микаел

П.С. Ще ви запозная при първа възможност. Срещата с нея определено ще те наведе на размисъл.

Когато Лисбет Саландер пристигна в Сандхамн, завари Микаел Блумквист брадясал, с хлътнали очи. Той я прегърна набързо и я помоли да сложи кафе и да изчака, докато довърши нещо в статията си.

Лисбет разгледа къщата му и веднага установи, че се чувства като у дома си. Хижата се намираше на самия кей, така че водата бе на два метра от входната врата. Тя бе само шест на пет метра, но с толкова висок таван, че имаше място за полуетажа с легло, до който водеше спираловидна стълба. Можеше да стои там в цял ръст, на Микаел му се налагаше леко да се наведе. Тя огледа леглото и констатира, че бе достатъчно широко, за да побере и двамата.

Точно до входната врата имаше голям прозорец, който гледаше към водата. Там бе разположена кухненската маса на Микаел, която му служеше и за бюро. До нея стоеше етажерка с компактдискова уредба и голяма колекция дискове на Елвис Пресли и хардрок изпълнители. Тази музика не бе точно по вкуса на Лисбет.

В един от ъглите бе иззидана камина от сапунен камък със стъклена вратичка. Освен гореспоменатите мебели в къщата имаше само още стенен шкаф за дрехи и кухненска мивка, която служеше и като умивалник. Тя се намираше зад една завеса за баня. До мивката имаше малко прозорче, обърнато към двора. Под спираловидната стълба бе отделено малко пространство за биологична тоалетна. Цялата къща бе обзаведена като каюта на лодка с хитро замислени чекмеджета.

В доклада си за Микаел Блумквист Лисбет бе констатирала, че той беше ремонтирал къщата и бе измайсторил сам цялото обзавеждане. Тя беше стигнала до този извод благодарение на коментара на негов познат, който след гостуването си в Сандхамн му бе изпратил писмо по електронната поща, където изразяваше възторга си от сръчността на Микаел. Къщата блестеше от чистота, бе скромно обзаведена, почти спартански. Тя разбра защо я обичаше толкова.

Отне й два часа да успее да разсее Микаел до такава степен, че той спря отчаяно компютъра, избръсна се и я заведе на разходка, за да й покаже Сандхамн. Бе дъждовно и ветровито и те веднага се отбиха в кръчмата. Микаел й разказа какво бе написал, а Лисбет му даде компактдиск с нова информация от компютъра на Венерстрьом.

След това го завлече обратно вкъщи до леглото, успя да го съблече и да го разсее още повече. Събуди се посред нощ, защото усети, че бе сама в постелята. Погледна надолу и го видя да седи приведен над компютъра си. Тя лежа дълго и го съзерцаваше, подпряла глава на дланта си. Той изглеждаше щастлив и тя самата изведнъж изпита удовлетворение от живота.

Лисбет остана само пет дни, след което се прибра в Стокхолм, след като Драган Армански й се обади за една спешна работа. Тя й посвети единайсет дни, докладва и отново замина за Сандхамн. Купчината изпринтени листове до лаптопа на Микаел Блумквист беше пораснала.

Този път остана четири седмици. Животът им навлезе в определен ритъм. Ставаха сутрин в осем, закусваха и разговаряха около час. След това Микаел работеше усилено до късно следобед, после се разхождаха навън и разговаряха. Лисбет прекарваше по-голямата част от деня в леглото, като или четеше книги, или сърфираше по интернет през ADSL модема на Микаел. Стараеше се да не пречи на Микаел денем. Вечеряха доста късно, след което Лисбет поемаше инициативата в свои ръце, караше го да я последва до спалнята и успяваше да спечели и завладее цялото му внимание.

За Лисбет това преживяване бе първата истинска почивка през целия й живот.

Криптирано електронно писмо от erika.berger@millenium.se до mikael.blomkvist@millennium.se:

Здравей, М. Вече е официално. Яне Далман напусна. Ще започва работа във „Финансмагазинет Монопол“ след три седмици. Направих каквото искаше и не казах нищо. Всички в редакцията се правят на маймуни.

П.С. Поне изглежда, че се забавляват. Преди няколко дни Хенри и Лота разиграха караница и дори се замеряха с разни неща. Поднасяха Далман толкова настървено, че не разбирам как не се досети, че всичко е наужким.

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Пожелай му успех и го остави да напусне. Но заключи шкафа със сребърния сервиз. Целувки и прегръдки.

М.

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millenniurn.se:

Аз ще остана без секретар две седмици преди следващият брой да излезе, а разследващият ми журналист си седи в Сандхамн и отказва да разговаря с мен. Мике, моля ти се на колене. Можеш ли да дойдеш да ми помогнеш?

Ерика

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Трябва да удържиш фронта още няколко седмици, след това всичко ще се оправи. Подготви се, че декемврийският брой ще е по-различен от всичко, което сме правили. Моята статия ще е около четирийсет страници.

М.

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Четирийсет СТРАНИЦИ! Ти да не си изперкал!?

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Това ще бъде тематична притурка. Имам нужда от още три седмици. Можеш ли да направиш следните неща: 1) да регистрираш издателство с името „Милениум“; 2) да се сдобиеш с ISBN номер; 3) да помолиш Кристер да създаде красиво лого за новото ни книжно издателство и 4) да намериш добра печатница, която бързо и евтино да може да отпечата книги джобен формат. А и между другото, ще се нуждаем от финансови средства за отпечатването на първата ни книга. Целувка.

Микаел

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Тематична притурка. Издателство. Пари. Yes master[148]. Има ли още нещо, което искаш да направя? Да танцувам гола по улица „Слусплан“[149]?

Е.

П.С. Предполагам, че знаеш какво правиш. Но какво да правя аз с Далман?

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Нищо. Остави го да си тръгне. „Монопол“ няма да съществува още дълго. Отпечатай повече статии от журналисти на свободна практика в този брой и назначи нов редакционен секретар, по дяволите.

М.

П.С. С удоволствие бих те гледал да танцуваш гола на улица „Слусплан“. D.S

От erika.berger@millenium.se

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Площада на Слусен — in your dreams[150]. Но ние винаги сме решавали заедно кого да назначим.

Рики

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

И винаги сме били на едно и също мнение. Така ще бъде и сега, когото и да избереш. Ще заковем Венерстрьом. Това е. Просто ме остави да завърша статията на спокойствие.

М.

В началото на октомври Лисбет Саландер прочете кратко съобщение в интернет изданието на „Хедестадс курирен“ и осведоми Микаел за него. Изабела Вангер бе починала след кратко боледуване. Съобщението бе публикувано от опечалената й дъщеря Хариет Вангер, която всички смятаха за мъртва години наред.

Криптирано електронно писмо от erika.berger@millenium.se до mikael.blomkvist@millennium.se:

Здравей, Микаел!

Хариет Вангер ме посети в редакцията днес. Обади ми се пет минути преди да дойде и ме свари напълно неподготвена. Красива жена с елегантно облекло и студен поглед. Посети ме, за да ми съобщи, че ще заеме мястото на Мартин Вангер като заместник на Хенрик в Управителния съвет. Тя бе много учтива и ме увери, че концернът „Вангер“ не възнамерява да наруши споразумението ни. Даже напротив, фамилията напълно заставала зад поетите от Хенрик задължения към вестника. Помоли ме да я разведа из редакцията и се поинтересува от мнението ми при така създалата се ситуация.

Казах й истината. Че не усещам твърда почва под краката си, че ти си забранил да те посетя в Сандхамн и че не знам върху какво работиш, с изключение на факта, че според теб така ще заковеш Венерстрьом. (Предположих, че мога да й доверя това. Тя все пак е член на Управителния съвет.) Тя вдигна вежди, усмихна се и ме попита дали се съмнявам, че ще успееш да го постигнеш. Как би могъл човек да отговори на подобен въпрос? Отвърнах й, че щях да съм много по-спокойна, ако знаех с какво точно се занимаваш. Е, то се знае, че ти имам пълно доверие, но направо ме подлудяваш. Попитах я дали знае върху какво работиш. Отговори отрицателно, но каза (цитирам), че си създал у нея впечатление на необикновено решителен човек с иновативно мислене. Споменах й още, че съм разбрала, че в Хедестад се е случило нещо драматично. И че умирам от любопитство да науча историята на Хариет Вангер. Накратко казано, чувствах се като идиот. Тя отговори на въпроса ми с въпрос. Попита ме дали наистина не си ми разказал нищо. Добави, че, доколкото знае, двамата с теб имаме специална връзка и че ти със сигурност ще споделиш всичко, когато имаш време. След това ме попита дали може да разчита на мен. Какво можех да й отговоря? Тя е член на Управителния съвет на „Милениум“, а ти не ми предостави нищо, въз основа на което да мога да преговарям.

След това Хариет Вангер каза нещо странно. Помоли ме да не съдя нито нея, нито теб твърде строго. Каза, че ти е много благодарна, че ти е длъжница и че много би искала двете с нея също да сме приятелки. След това ми обеща да ми разкаже историята си при удобен случай, ако ти не намериш сили да го сториш. Тръгна си преди половин час и ме остави напълно объркана. Мисля, че я харесвам, но не знам дали мога да разчитам на нея.

Ерика

П.С. Липсваш ми. Имам чувството, че в Хедестад се е случило нещо ужасно. Кристер каза, че имаш странен белег на врата — като от душене.

От mikael.blomkvist@millennium.se

До erika.berger@millenium.se:

Здравей, Рики. Дори не би могла да си представиш колко страховита и ужасна е историята около Хариет Вангер. Забележително е, че тя самата изобщо ти е казала нещо. Аз дори не искам и да си мисля за това. Засега единственото ми желание е да те уверя, че можеш да разчиташ на Хариет Вангер. Казала ти е истината, действително ми е длъжница. Повярвай ми — тя никога не би навредила на „Милениум“. Позволи й да ти стане приятелка, ако я харесваш. Но тя заслужава уважение. Има тежко минало и аз й съчувствам.

М.

На следващия ден Микаел получи още едно електронно писмо.

От harriet.vanger@vangerindustries.com

До mikael.blomkvist@millennium.se:

Здравей, Микаел. От няколко седмици се опитвам да намеря малко време да ти пиша, но явно часовете не ми стигат за нищо. Ти изчезна толкова набързо от Хедебю, че така и не успях да те видя и да се сбогувам с теб.

Дните след завръщането ми в Швеция са изпълнени с разтърсващи впечатления и усилена работа. В концерна „Вангер“ цари пълен хаос и двамата с Хенрик полагаме максимални усилия, за да въведем малко ред. Вчера посетих „Милениум“ в качеството си на новия представител на Хенрик в Управителния съвет. Хенрик ми разказа подробно за теб и положението, в което се намира вестникът. Надявам се, че нямаш нищо против тази ми позиция. Ще те разбера, ако не искаш аз или който и да е друг от семейството да сме част от Управителния съвет, но те уверявам, че ще направя всичко по силите си, за да помогна на „Милениум“. Длъжница съм ти и те уверявам, че съм водена единствено от най-добри намерения по отношение на вестника и това винаги ще бъде така. Запознах се с приятелката ти Ерика Бергер. Не съм сигурна какво мисли за мен, но съм изненадана, че не си й разказал за случилото се.

Много бих искала да сме приятели. Ако, разбира се, имаш сили да общуваш с някого от семейство Вангер занапред.

Най-добри пожелания, Хариет

П.С. Разбрах от Ерика, че възнамеряваш отново да се захванеш с Венерстрьом. Дирх Фроде ми разказа как те е измамил Хенрик. Какво мога да кажа?… Съжалявам. Кажи ми, ако мога да направя нещо.

От mikael.blomkvist@millennium.se

До harriet.vanger@vangerindustries.com:

Здравей, Хариет. Напуснах Хедебю много набързо и в момента работя върху това, на което всъщност трябваше да посветя изминалата година. Ще те информирам достатъчно рано преди отпечатването на статията, но смея да твърдя, че проблемите, с които се сблъскахме през последните мъчителни дванайсет месеца, скоро ще останат в миналото.

Надявам се с Ерика да се сприятелите, а самият аз нямам нищо против да станеш част от Управителния съвет на „Милениум“. Ще разкажа на Ерика за случилото се, но в момента нямам нито сили, нито време, пък и искам да се дистанцирам малко от събитията.

Нека не губим връзка. Поздрави.

Микаел

Лисбет не се интересуваше особено от работата на Микаел. Тя вдигна глава от книгата, когато той каза нещо, което тя първоначално не разбра.

— Извинявай. Мислех на глас. Това вече е доста сериозно.

— Кое?

— Венерстрьом е имал връзка с двайсет и две годишна сервитьорка, която е забременяла от него. Не си ли чела кореспонденцията му с адвоката?

— Моля те, Микаел, на този твърд диск са събрани кореспонденция, електронни писма, договори, пътни документи от последните десет години и Бог знае още какво. Аз не съм запленена до такава степен от Венерстрьом, че да си напълня главата с шест гигабайта глупости. Прочетох малко, най-вече от чисто любопитство, и констатирах, че е престъпник.

— Окей. Тя забременява през 1997 година. Когато предявява претенции за компенсация, адвокатът му наема човек, който да я убеди да направи аборт. Предполагам, че идеята е била да й предложат голяма сума пари, но тя не проявява интерес. Тогава наемникът натиска главата й в пълна с вода вана, докато тя не се съгласява да остави Венерстрьом на мира. И изметът Венерстрьом разказва всичко това на адвоката си в електронно писмо. Вярно, че е криптирано, но все пак… Явно интелектът не е отличителен белег на тази компания.

— Какво става с момичето?

— Прави аборт. Венерстрьом е доволен.

Лисбет Саландер остана мълчалива в продължение на десет минути. Погледът й изведнъж бе помътнял.

— Още един мъж, който мрази жените — промърмори тя накрая.

Микаел не я чу.

Тя взе компактдисковете с информация и през следващите няколко дни прочете внимателно електронната кореспонденция на Венерстрьом, както и някои други документи. Лисбет лежеше в леглото с лаптопа си в скута и размишляваше над необикновената империя на Венерстрьом, докато Микаел продължаваше да работи.

Изведнъж й бе хрумнала чудата мисъл, която вече не й излизаше от ума. Най-странно от всичко обаче й беше, че не се бе сетила по-рано.

В края на октомври Микаел разпечата една страница и изключи компютъра още в единайсет сутринта. Качи се горе при Лисбет и мълчаливо й подаде голям куп листове. След това заспа. Тя го събуди вечерта и сподели забележките си по текста.

Малко след два часа през нощта Микаел направи едно последно копие на текста си.

На следващия ден пусна кепенците на прозорците на къщата и заключи. Почивката на Лисбет приключи. Върнаха се заедно в Стокхолм.

Преди да пристигнат в Стокхолм, Микаел реши да обсъди с Лисбет един деликатен въпрос. Той го повдигна, докато пиеха кафе от картонени чаши на лодката ваксхолсбот[151].

— Трябва да решим какво да разкажа на Ерика. Тя ще откаже да публикува статията ми, ако не й обясня как съм се сдобил с материала.

Ерика Бергер. Дългогодишната любовница на Микаел и главен редактор на вестника. Лисбет никога не се беше срещала с нея, а и не бе сигурна, че иска да го направи. За нея тя бе един вид неопределен дразнител в живота й.

— Какво знае тя за мен?

— Нищо — той въздъхна. — Всъщност аз отбягвам Ерика още от лятото. Не намерих сили да й разкажа за случилото се в Хедестад, защото ужасно се срамувам. Тя е много разстроена заради липсата на достатъчно информация от моя страна. Ерика, разбира се, знае, че бях в Сандхамн, за да напиша тази статия, но няма ни най-малка представа за съдържанието й.

— Хм.

— След няколко часа ще й представя черновата, в резултат на което ще бъда подложен на изключително задълбочен кръстосан разпит. Въпросът е какво да й кажа.

— А ти какво искаш да й кажеш?

— Истината.

Лисбет сбърчи вежди.

— Лисбет, с Ерика почти постоянно се караме. Вече ни е като навик. Но разчитаме безпрекословно един на друг. Тя е изключително точна. Ти си източник на информация. По-скоро би умряла, отколкото да те издаде.

— На колко души още ще се наложи да разкажеш?

— Само на нея. Ще отнесем тайната ти в гроба. Но аз няма да я разкрия на Ерика, ако ти не го желаеш. Но не възнамерявам и да я лъжа, като си измисля някой несъществуващ източник.

Лисбет размишлява чак докато ги свалиха до Гранд хотел. Анализ на последствията. Накрая неохотно позволи на Микаел да я запознае с Ерика. Той включи мобилния си телефон и позвъни.

Ерика Бергер получи обаждането на Микаел насред обедната си среща с Малин Ериксон, която възнамеряваше да назначи на поста редакционен секретар. Малин бе двайсет и девет годишна и от пет години работеше на различни места по заместване. Не бе имала постоянна работа и вече бе загубила надежда, че някога ще получи такава. Ерика не беше публикувала обява за мястото; за Малин Ериксон й бе казал неин стар познат от един ежеседмичник. Тя й бе позвънила през последния й работен ден и я бе попитала дали се интересува от назначение в „Милениум“.

— Става въпрос за три месеца — каза Ерика. — Но ако се справяш, ще те назначим на щат.

— Дочух слухове, че „Милениум“ ще бъде закрит.

Ерика Бергер се усмихна.

— Не бива да вярваш на слухове.

— Този Далман, когото ще заместя… — Малин Ериксон се поколеба. — Той започва работа в един от вестниците на Ханс-Ерик Венерстрьом…

Ерика кимна.

— Едва ли е тайна за някого от бранша, че сме в конфликт с Венерстрьом. Той не обича служителите на „Милениум“.

— Тоест, ако приема работата, ще попадна в тази категория.

— Да, има голяма вероятност.

— Но Далман получи работа във „Финансмагазинет“?

— Може да се каже, че по този начин Венерстрьом се отблагодарява на Далман за различни услуги, които той извърши за него. Проявяваш ли все още интерес?

Малин Ериксон се замисли за миг. След това кимна.

— Кога искате да започна?

Микаел позвъни точно в този момент и прекъсна интервюто за работа.

Ерика използва собствените си ключове, за да влезе в апартамента на Микаел. Предстоеше им да се срещнат на живо за първи път след краткото му посещение в редакцията около Мидсъмър. Ерика отиде в дневната, където завари една анорексично слаба девойка, облечена с кожено яке. Тя седеше на дивана с качени върху масата крака. В началото Ерика си помисли, че момичето е около петнайсетгодишно, но после го погледна в очите и разбра, че греши. Тя продължаваше да наблюдава това привидение, когато при тях се появи Микаел с кана кафе и сладкиши.

Микаел и Ерика се огледаха взаимно.

— Прости ми, че се държах толкова ужасно — рече Микаел.

Ерика сведе глава настрани. Микаел се бе променил. Изглеждаше изтощен; беше по-слаб, отколкото си го спомняше. В очите му се четеше срам и в първата секунда не искаше да я погледне. Тя се загледа във врата му. Там имаше една поизбеляла, но ясно различима ивица.

— Отбягвах те. Това е дълга история и аз не се гордея с ролята си в нея. Но за това по-късно. Сега искам да ти представя тази млада дама. Ерика, това е Лисбет Саландер. Лисбет, Ерика Бергер — главен редактор на „Милениум“ и моя най-добра приятелка.

Лисбет огледа елегантното й облекло и самоуверената й стойка и след десетина секунди реши, че Ерика Бергер най-вероятно няма да се превърне в нейната най-добра приятелка.

Срещата продължи пет часа. Ерика позвъни на два пъти, за да отмени други уговорки. В продължение на един час чете части от черновата на книгата, която Микаел й бе дал. Имаше хиляди въпроси, но осъзна, че щяха да му трябват две седмици, за да отговори на всичките. Най-важното в случая бе черновата, която тя най-накрая остави. Ако дори частичка от включените в текста твърдения бяха верни, то ситуацията коренно щеше да се промени.

Ерика погледна Микаел. Тя никога не се бе съмнявала в честността му, но за секунда й се зави свят. Зачуди се дали не се бе побъркал покрай аферата Венерстрьом и дали всичко това не беше плод на фантазията му. В този миг Микаел извади два кашона разпечатани материали. Ерика пребледня. Тя естествено искаше да разбере как се бе сдобил с тях.

Отне му доста дълго време да я убеди, че странната девойка, която не бе продумала по време на срещата, разполагаше с неограничен достъп до компютъра на Ханс-Ерик Венерстрьом. И не само до неговия — няколко пъти бе проникнала в компютрите на адвокатите му и най-близките му сътрудници.

Спонтанната реакция на Ерика бе, че не биха могли да използват материала, защото е придобит по незаконен път.

Но нещата не стояха така. Микаел отбеляза, че те не са длъжни да дават обяснения как са се сдобили с доказателствата. Можеха съвсем спокойно да разполагат с източник на информация, който на свой ред бе имал достъп до компютъра на Венерстрьом и бе копирал съдържанието на твърдия му диск върху компактдискове.

Накрая Ерика осъзна с какво оръжие разполага. Тя бе изтощена. Имаше още въпроси, но не знаеше откъде да започне. Затова се отпусна на дивана и махна с ръце.

— Микаел, какво се случи в Хедестад?

Лисбет Саландер мигом вдигна глава. Микаел остана дълго мълчалив. Отговори на въпроса й с въпрос.

— А как мина срещата на Управителния съвет?

— Тя удържа на думата си.

— Рики, знам, че си разстроена, защото се покрих и все си намирах извинение да не ти разкажа. Двамата с теб никога не сме имали тайни един от друг и изведнъж аз нямам сили да ти разкажа за последните шест месеца от живота си.

Ерика погледна Микаел в очите. Тя го познаваше като петте си пръста и съзря в погледа му нещо невиждано досега — той я гледаше умолително. Помоли я да не го пита. Тя отвори уста и го погледна безпомощно. Лисбет Саландер наблюдаваше равнодушно тихия им разговор.

— Толкова ли е ужасно?

— Повече от ужасно. Страхувах се неистово от този разговор. Обещавам да ти разкажа, но ми трябваха няколко месеца да потисна емоциите си и да се успокоя, погълнат изцяло от Венерстрьом… Все още не съм готов. Ще съм щастлив, ако го научиш от Хариет.

— Какъв е този белег на врата ти?

— Лисбет ми спаси живота там, горе. Ако нея я нямаше, щях да съм мъртъв.

Ерика опули очи. Погледна момичето с коженото яке.

— Сега трябва да сключиш споразумение с нея. Тя е нашият източник на информация.

Ерика Бергер остана мълчалива доста дълго. Размишляваше. След това направи нещо, което учуди Микаел, шокира Лисбет и изненада дори самата нея. Бе усещала погледа на Лисбет Саландер през цялото време, докато седеше край холната маса на Микаел. Мълчаливо момиче с враждебно отношение.

Ерика се изправи, заобиколи масата и прегърна Лисбет Саландер. Лисбет се съпротивляваше като червей, който се опитват да нанижат на рибарска кукичка.

Глава 29

Събота, 1 ноември — вторник, 25 ноември

Лисбет Саландер сърфираше в киберимперията на Ханс-Ерик Венерстрьом. Седеше втренчена в екрана на компютъра от около единайсет часа. Хрумването, което се бе зародило в едно неизследвано ъгълче на съзнанието й през последната седмица в Сандхамн, бе прераснало в мания. Беше се затворила в апартамента си вече четири седмици и не вдигаше телефона на Драган Армански. Прекарваше между дванайсет и петнайсет часа на денонощие пред монитора, а през останалото време, когато не спеше, разсъждаваше върху един и същи проблем.

През изминалия месец бе поддържала епизодични контакти с Микаел Блумквист; той бе също толкова зает и погълнат от работата си в редакцията на „Милениум“. Няколко пъти седмично се чуваха по телефона и тя го осведомяваше за последната кореспонденция и делата на Венерстрьом.

За стотен път премисли всеки детайл. Не се боеше, че е пропуснала нещо, но не бе сигурна, че правилно е разбрала закономерността между всички сложни връзки.

Прочутата империя на Венерстрьом бе като жив, безформен, пулсиращ организъм, който непрестанно променяше лика си. Състоеше се от опционни сделки, облигации, акции, партньорства, лихви от заеми, лихви от приходи, ипотеки, банкови сметки, парични преводи и хиляди други съставни елементи. Невероятно голяма част от активите бяха вложени във фиктивни дружества, които се притежаваха взаимно.

Най-невероятните икономически анализи определяха стойността на „Венерстрьом груп“ на над деветстотин милиарда крони. Това бе блъф или поне доста завишена цифра. Но Венерстрьом в никакъв случай не бе бедняк. Според Лисбет Саландер активите му реално възлизаха на около деветдесет-сто милиарда крони, което никак не беше зле. За извършването на една сериозна ревизия на концерна щяха да се нужни години. Саландер бе открила общо около три хиляди отделни банкови сметки и активи, пръснати по целия свят. Венерстрьом се занимаваше с измами от такъв мащаб, че на тях вече не се гледаше като на престъпна дейност, а като на сделки.

Организмът на империята на Венерстрьом обаче имаше и гръбнак. Това бяха три актива, които се открояваха непрекъснато в потока от информация. Недвижимите шведски активи бяха напълно реални и безупречни, бяха достъпни за публични проверки, водеха се на годишен отчет и им се правеха ревизии. Дейността в САЩ бе солидна, а всички оборотни пари минаваха през една американска банка. Скандални бяха фиктивните дружества, регистрирани на места, като Гибралтар, Кипър и Макао. Империята на Венерстрьом бе като смесен магазин за търговия с оръжие, пране на пари на съмнителни фирми в Колумбия и явно мътни сделки в Русия.

Една от банковите сметки на Каймановите острови бе по-специална. Тя се управляваше лично от Венерстрьом, но не бе свързана с нито една от сделките му. Около една десетохилядна от печалбата от всяка сключена от Венерстрьом сделка се превеждаше постоянно в тази сметка чрез фиктивните дружества.

Саландер бе като хипнотизирана, докато работеше. Сметки — щрак — електронна поща — щрак — балансови отчети — щрак. Тя записа последните преводи. Проследи една малка трансакция от Япония до Сингапур, а след това през Люксембург до Кайманите. Разбра как функционираше системата. Бе като един от импулсите в кибервселената. Малки промени. Последното електронно писмо. То бе кратко, отчасти безинтересно и беше изпратено в десет вечерта. Бе криптирано с помощта на програмата PGP. Бръм, бръм — това не бе никаква спънка за тези, които вече бяха проникнали в компютъра му и можеха да прочетат текста на съобщението в оригинал:

Бергер престана да мрънка за рекламите. Да не би да се е предала или да е измислила нещо ново? Нали твоята къртица в редакцията ни увери, че са пред фалит. Тя обаче, изглежда, смята да назначи нов служител. Провери какво се случва. Блумквист бе в Сандхамн през последните седмици и пишеше като луд, но никой не знае какво. Мяркаше се в редакцията през последните дни. Можеш ли да ми осигуриш копие от следващия брой, преди да го отпечатат?

ХЕВ

Нищо драматично. Нека се чуди. „Вече е свършено с теб, дъртако.“

В пет и половина сутринта излезе от интернет, изключи компютъра и извади нов пакет цигари. Бе изпила четири, не — пет кока-коли през нощта, взе си шеста и седна на дивана. Бе само по бикини и избеляла от прането рекламна камуфлажна тениска на списание „Soldier of Fortune“[152] с текста Kill them all and let God sort them out[153]. Осъзна, че й е студено, протегна се към одеялото и се загърна в него.

Почувства се надрусана, сякаш бе погълнала някакво неподходящо и най-вероятно забранено вещество. Фокусира погледа си върху една улична лампа до прозореца и остана да седи така неподвижно, докато мозъкът й работеше на пълни обороти. Мама — щрак — сестра ми — щрак — Мими — щрак — Холгер Палмгрен. Evil Fingers. И Армански. Работата. Хариет Вангер. Щрак. Мартин Вангер. Щрак. Стикът за голф. Щрак. Адвокат Нилс Бюрман. Щрак. Всеки проклет детайл, който не можеше да забрави, колкото и да се опитваше.

Чудеше се дали Бюрман някога щеше отново да се съблече пред жена и как в такъв случай щеше да обясни татуировката на корема си. И как щеше да избегне да си свали дрехите при следващото посещение при лекаря.

И Микаел Блумквист. Щрак.

Тя го смяташе за добър човек, може би с малко по-ярко изразен комплекс на всезнайко от поносимото, който за жалост проявяваше дразнеща наивност по отношение на някои морални въпроси. Той бе толерантен и всеопрощаващ по природа и винаги се опитваше да намери обяснение или извинение от психологическо естество за поведението на хората. Никога нямаше да проумее, че хищниците разбираха само от едно. Обземаше я неприятен инстинкт за закрила, когато мислеше за него.

Не си спомняше кога заспа, но се събуди в девет на следващата сутрин със схванат врат. Бе подпряла глава накриво в стената зад фотьойла. Заклатушка се към спалнята и отново заспа.

Това без съмнение бе най-важният репортаж в живота им. За първи път от година и половина насам Ерика Бергер бе наистина щастлива — така, както само един редактор, който разполага с топ новина, можеше да бъде. С Микаел изглаждаха текста за последен път, когато Лисбет позвъни на мобилния му телефон.

— Забравих да ти кажа, че усилената ти работа през последните седмици е започнала да тревожи Венерстрьом и той си поръча пилотен брой от следващото издание на вестника.

— Как разбра… А-а-а, забравѝ. Някаква информация за това какво смята да прави?

— Не. Само едно логично предположение.

Микаел се замисли за няколко секунди.

— Печатницата! — възкликна той.

Ерика вдигна вежди.

— Ако сте сигурни, че никой от редакцията не изнася информация, то това е единствената оставаща възможност. Освен ако някой от наемниците му не смята да се отбие посред нощ.

Микаел се обърна към Ерика.

— Наеми нова печатница за следващия брой. Веднага. И се обади на Драган Армански. Искам да наемем нощна охрана през следващите седмици.

След това се върна към разговора със Саландер.

— Благодаря, Сали.

— Колко струва?

— Какво имаш предвид?

— Колко струва тази информация?

— Колко искаш?

— Искам да го обсъдим на по кафе. Сега.

Срещнаха се в кафене „Кафебар“ на улица „Хорнсгатан“. Саландер изглеждаше толкова сериозна, когато Микаел седна на табуретката до нея, че той леко се разтревожи. Както обикновено, тя пристъпи директно към въпроса.

— Налага ми се да взема пари назаем.

Микаел се усмихна с най-глуповатата си усмивка и посегна към портфейла си.

— Разбира се. Колко?

— Сто и двайсет хиляди крони.

— Опа-а! — той отново прибра портфейла. — Не нося толкова в момента.

— Не се шегувам. Имам нужда от сто и двайсет хиляди за, да речем, шест седмици. Отвори ми се възможност да направя една инвестиция, но няма към кого да се обърна. В сметката ти в момента има около сто и четирийсет хиляди. Ще ти ги върна до последното йоре.

Микаел не коментира факта, че Лисбет беше пробила защитата на банката и бе разбрала каква сума имаше в сметката му. Той използваше интернет банкиране, така че нямаше съмнение как го бе постигнала.

— Няма нужда да вземаш назаем пари от мен — отвърна той. — Все още не сме обсъдили твоя дял, но със сигурност ще покрие сумата, която искаш да заемеш.

— Дял?

— Сали, ще получа невероятно голям хонорар от Хенрик Вангер и в края на годината ще си оправим сметките. Аз щях да съм мъртъв, а „Милениум“ щеше вече да е фалирал, ако не беше ти. Смятам да разделя хонорара с теб. 50:50.

Лисбет Саландер го погледна изпитателно. Челото й се бе сбърчило леко. Микаел бе започнал да свиква с мълчаливите й паузи. Накрая тя поклати глава.

— Не искам парите ти.

— Но…

— Не искам нито крона от теб — внезапно се усмихна по своя си особен начин. — Освен ако не ги получа под формата на подаръци за рождения си ден.

— Сега осъзнах, че така и не знам кога си родена.

— Ти си журналист. Открий сам.

— Честно казано, Саландер, говоря сериозно.

— Аз също. Не искам парите ти. Трябват ми просто сто и двайсет хиляди назаем, утре.

Микаел Блумквист замълча. „Тя дори не ме попита колко е голям делът й от хонорара.“

— Сали, с удоволствие бих отишъл с теб до банката днес, за да ти дам сумата, която ти трябва. Но в края на годината отново ще си поговорим за дела ти.

Той махна с ръка.

— И между другото кога е рожденият ти ден?

— В нощта на Валборг[154]. Подходящо, нали? Аз така или иначе се разхождам наоколо с метла между краката.

Тя кацна в Цюрих в седем и половина вечерта и се качи в такси до хотел „Матерхурн“. Бе си запазила стая под името Ирене Несер и се идентифицира с норвежки паспорт. Ирене Несер имаше руса, дълга до раменете коса. Бе купила перуката в Стокхолм и бе използвала десет хиляди крони от взетия от Микаел Блумквист заем, за да купи два паспорта от един от съмнителните „елементи“ в интернет мрежата на Plague.

Тя се качи веднага в стаята си, заключи вратата и се съблече. Легна на леглото и впери поглед в тавана на стаята, която струваше хиляда и шестстотин крони на вечер. Чувстваше се празна. Вече бе похарчила половината от заетата от Микаел Блумквист сума и макар да бе добавила към нея и всичките си спестявания до последната крона, бюджетът й бе доста ограничен. Тя спря да мисли и веднага заспа.

Събуди се малко след пет сутринта. Веднага влезе под душа, след което се зае да прикрие татуировката на врата си с дебел слой крем с телесен цвят и пудра по краищата. Следващата точка в дневния ред бе запазването на час за седем и половина сутринта в салон за красота, разположен във фоайето на един доста скъп хотел. Тя си купи още една руса перука, средно дълга, оформена на черта. След това си направи маникюр с дълги, изкуствени червени нокти, които залепиха върху нейните собствени, изгризани до дъно. Поставиха й изкуствени мигли. Още пудра, руж, а накрая червило и други мазила. Общо за осем хиляди крони.

Тя плати с кредитна карта на името на Моника Шолс и представи английски паспорт, който потвърди идентичността й.

Следващата й спирка бе „Camilles House of Fashion“[155], на сто и петдесет метра надолу по улицата. След един час излезе оттам с черни ботуши, черен чорапогащник, пола с пясъчен цвят и блуза в тон, яке до кръста и барета. Всички дрехи бяха маркови и скъпи. Тя се бе доверила на продавач-консултанта за избора. Дори си беше купила ексклузивна кожена чанта за документи и малка пътна чанта с марката „Самсонит“. Последният щрих бяха дискретни обици и изчистена златна верижка за врат. Задължението по кредитната й карта се бе увеличило с още четирийсет и четири хиляди крони.

За първи път в живота си Лисбет Саландер дори имаше бюст. Тя затаи дъх, като се погледна в огледалото на вратата. Гърдите й бяха също толкова фалшиви, колкото и самоличността на Моника Шолс. Бяха направени от латекс и закупени от магазин в Копенхаген, където пазаруваха травестити.

Бе готова за война.

Малко след девет се запъти към изискания хотел „Цимертал“, където бе запазила стая под името Моника Шолс. Той бе само на две пресечки от магазина. Тя даде бакшиш от сто крони на момчето, което й помогна да качи току-що закупената пътна чанта, в която бе прибрала старата си. Апартаментът беше малък и струваше скромните двайсет и две хиляди крони на нощ. Тя бе резервирала една нощувка. Когато остана сама, се огледа наоколо. От прозореца й се откриваше невероятно красив изглед към Цюрихското езеро, което обаче изобщо не я впечатли. За сметка на това тя прекара около пет минути пред огледалото, като се наблюдаваше с широко отворени очи. Пред нея стоеше съвсем непознат човек. Едрогърдестата Моника Шолс с руса коса на черта носеше по-голямо количество грим, отколкото Лисбет Саландер използваше за един месец. Тя изглеждаше… различно.

В осем и половина най-накрая успя да закуси с две чаши кафе и геврек със сладко в хотелския бар. Цена двеста и десет крони. Are these people nuts[156]?

Малко преди десет Моника Шолс остави чашата с кафе на масата, отвори капачето на мобилния си телефон и набра номера за свързване към интернет чрез модем в Хаваите. След три сигнала прозвуча тонът за включване. Модемът заработи. Моника Шолс въведе шестцифрен код чрез телефона си и изпрати под формата на SMS съобщение инструкциите за стартиране на програма, специално създадена от Лисбет Саландер за този случай.

Програмата заработи в Хонолулу от една анонимна интернет страница, намираща се на сървър, който уж принадлежеше на университета. Програмата беше проста. Единствената й функция бе да изпрати инструкции за стартиране на друга програма на друг сървър. Тя бе разположена на съвсем обикновен комерсиален сайт за интернет услуги в Холандия. Тази програма, на свой ред, имаше за задача да открие огледалното копие на твърдия диск на Ханс-Ерик Венерстрьом и да поеме управлението на програмата, която съдържаше информация за всичките му банкови сметки по света, които наброяваха около три хиляди.

Интересуваше я само една. Лисбет Саландер бе забелязала, че Венерстрьом проверяваше сметката два пъти седмично. Ако той включеше компютъра си и отвореше точно този файл, всичко щеше да изглежда съвсем нормално. Програмата изпращаше информация за очакваните малки промени, изчислени на основата на движението по сметката му през последните шест месеца. Ако през следващите четирийсет и осем часа Венерстрьом влезеше в сметката и наредеше плащане или трансфер от сметката, програмата щеше услужливо да докладва, че въпросните действия са извършени. В действителност обаче измененията щяха да са реалност единствено на копието на твърдия диск в Холандия.

Моника Шолс затвори мобилния си телефон в мига, в който чу четири кратки тона, които потвърдиха стартирането на програмата.

Тя излезе от „Цимертал“ и се разходи до банка „Хаузер Дженерал“, която бе разположена от другата страна на улицата. Там си бе уговорила среща с някой си директор Вангер за десет часа. Отиде три минути преди уговорения час и използва времето, за да позира пред охранителните камери, които я снимаха, докато вървеше към отдела с офиси за дискретни частни консултации.

— Имам нужда от помощ за извършването на определен брой трансакции — каза Моника Шолс на безупречен оксфордски английски. Когато отвори чантата за документи, изпусна неволно рекламна химикалка, която показваше, че тя бе отседнала в хотел „Цимертал“ и която директор Вангер вежливо вдигна от земята. Моника Шолс се усмихна закачливо и написа номера на сметката на тефтера, който лежеше на масата пред нея.

Директор Вангер й хвърли един поглед и реши, че е разглезена щерка на някой богаташ.

— Това са няколко сметки в „Банка Крьоненфелд“ на Каймановите острови. Бих искала да бъде извършен автоматичен трансфер чрез поредица от клирингови кодове.

— Фройлайн Шолс, предполагам, че разполагате с всички необходими кодове? — попита той.

— Aber natürlich[157] — отвърна тя със силен акцент.

Бе очевидно, че бе изучавала немски само в училище и го владееше много слабо.

Започна да рецитира серии от шестнайсетцифрени номера, без нито веднъж да провери на какъвто и да било лист. Директор Вангер осъзна, че го очаква предобед на усилена работа, но срещу четири процента от трансферните суми бе готов да пропусне обяда.

Отне повече време, отколкото бе предполагала. Моника Шолс напусна банка „Хаузер Дженерал“ малко след дванайсет на обяд, което означаваше леко изоставане от графика, и се върна пеша до хотел „Цимертал“. Мина през рецепцията, след което се качи в стаята си и свали новите си дрехи. Тя запази латексовия бюст, но смени перуката си с тази на Ирене Несер, която имаше руса, дълга до раменете коса. Облече по-удобни дрехи: ботуши на висок ток, черен панталон, обикновен пуловер и красиво черно кожено яке от магазин „Малунгсбедн“ в Стокхолм. Огледа се критично в огледалото. Не изглеждаше неглиже, но не приличаше и на някоя богата наследница. Преди Ирене Несер да напусне стаята, тя сортира част от облигациите и ги прибра в тънка папка.

В един и пет, с няколко минути закъснение, влезе в банка „Дорфман“, която се намираше на около седемдесет метра от банка „Хаузер Дженерал“. Ирене Несер предварително си бе уговорила среща с някой си директор Хаселман. Тя се извини за закъснението. Говореше безупречен немски с норвежки акцент.

— Няма проблем, фройлайн — отвърна директор Хаселман. — С какво мога да ви бъда полезен?

Ирене Несер постави папката на масата пред него.

Директор Хаселман прегледа съдържанието й първо съвсем набързо, после малко по-внимателно. Вдигна вежди и се усмихна учтиво.

Тя откри пет анонимни сметки с възможност за управление по интернет, чийто скрит титуляр бе едно фиктивно дружество в Гибралтар с на пръв поглед неизвестен собственик. То, от своя страна, бе регистрирано от местен агент за недвижими имоти, за което тя му бе заплатила петдесет хиляди крони от заетите от Микаел Блумквист пари. Лисбет осребри петдесет облигации и внесе парите по сметките. Всяка облигация бе на стойност от един милион крони.

Посещението в банка „Дорфман“ също се проточи, така че тя изостана още повече от графика си. Нямаше начин да успее да приключи с делата си, преди банките да затворят. Затова Ирене Несер се върна в хотел „Матерхурн“, където в продължение на един час направи всичко възможно да я забележат и констатират присъствието й. Но се оттегли рано, тъй като я болеше глава. Купи си хапчета против главоболие от рецепцията на хотела и поръча събуждане за осем сутринта, след което се прибра в стаята си.

Наближаваше пет часа и всички европейски банки бяха затворили. За сметка на това обаче тези в Америка току-що започваха работа. Тя включи лаптопа си и влезе в интернет през мобилния си телефон. Отдели един час, за да изпразни сметките, които бе открила в банка „Дорфман“ малко по-рано същия ден.

Раздели парите на малки суми и ги използва, за да заплати фактури на голям брой фиктивни фирми по целия свят. Когато приключи, парите отново се намираха в „Банка Крьоненфелд“ на Каймановите острови, но в съвсем друга сметка.

Ирене Несер сметна, че първата част от парите вече бе защитена и проследяването им беше почти невъзможно. Тя извърши едно-единствено плащане; около един милион крони бяха прехвърлени на сметка, към която бе свързана кредитната карта в портмонето й. Тази сметка бе притежание на анонимна фирма с името „Wasp Enterprises“, регистрирана в Гибралтар.

Няколко минути по-късно момиче с руса подстригана на черта коса напусна „Матерхурн“ през една странична врата на хотелския бар. Моника Шолс се разходи до хотел „Цимертал“, кимна вежливо на рецепционистката и се качи с асансьора до стаята си.

След това посвети доста дълго време, за да се дегизира с „бойната униформа“ на Моника Шолс, да оправи грима си и да нанесе още един допълнителен слой от крема с телесен цвят върху татуировката на врата си. След това слезе в ресторанта на хотела и вечеря невероятно вкусно рибно блюдо. Поръча си бутилка вино от определена реколта, за което никога не бе чувала, но което струваше хиляда и двеста крони. Изпи около чаша и заряза остатъка на масата, след което се качи в стаята си. Остави бакшиш от около петстотин крони, за да може персоналът да я запомни.

Позволи на един подпийнал млад италианец с аристократично име, което тя не се постара да запомни, да я ухажва в продължение на три часа. Поделиха си две бутилки шампанско, от които тя изпи около чаша.

Към единайсет часа пияният й кавалер се наведе напред и стисна фриволно бюста й. Тя доволна хвана ръката му и я положи на масата. Той явно не разбра, че бе стиснал мек латекс. От време на време бяха твърде шумни, с което предизвикаха известно раздразнение у останалите гости. Когато Моника Шолс забеляза, че един от охраната започна да ги гледа навъсено малко преди полунощ, тя помогна на италианския си приятел да се качи до стаята си.

Докато той бе в банята, тя напълни чаша червено вино. После разгърна навит лист хартия и разтвори във виното таблетка „Рохипнол“[158]. Италианецът се трупяса свит на леглото една минута след като се бяха чукнали. Тя разхлаби възела на вратовръзката му, свали му обувките и го зави с одеяло. Изми чашите в банята и ги подсуши, преди да си отиде в стаята.

На следващата сутрин Моника Шолс закуси в стаята си в шест часа, остави тлъст бакшиш и освободи стаята в хотел „Цимертал“ преди седем. Преди това обаче отдели пет минути, за да изтрие всички пръстови отпечатъци от дръжките на вратите, гардеробите, тоалетните, телефонната слушалка и останалите предмети в стаята, които бе докосвала.

Ирене Несер освободи стаята в хотел „Матерхурн“ в осем и половина, веднага след като я събудиха. Взе си такси и заключи чантите си в гардероб на гарата. През следващите няколко часа посети девет частни банки, в които осребри част от облигациите от Каймановите острови. В три часа следобед бе осребрила около десет процента от тях и бе внесла парите в около трийсетина анонимни сметки. Тя събра останалите облигации и ги остави на съхранение в банков сейф.

Ирене Несер трябваше да се отбие на още няколко места в Цюрих, но това не бе спешно.

В четири и половина следобед Ирене Несер взе такси до летището, където посети дамската тоалетна и наряза паспорта и кредитната карта на Моника Шолс на малки парченца, които пусна в тоалетната чиния. Ножицата хвърли в едно кошче. След 11 септември 2001 година бе неразумно да привличаш вниманието на полицията, като носиш остри предмети в багажа си.

Ирене Несер се качи на полет GD890 до Осло, където взе специалния автобус до централната железопътна гара. Там отиде в тоалетната и сортира дрехите си. Разпредели принадлежностите на Моника Шолс, тоест перуката на черта и марковите дрехи, в три пластмасови торбички, които хвърли в различни контейнери и кошчета за смет до гарата. Златната верижка и обеците бяха дизайнерски украшения, които можеха да бъдат проследени; те заминаха в една канавка.

След известно колебание и безпокойство Ирене Несер реши да запази фалшивия латексов бюст.

След това осъзна, че не разполага с особено много време, изгълта набързо един хамбургер в „Макдоналдс“, като едновременно с това прехвърляше съдържанието от ексклузивната чанта за документи в старата си пътническа чанта. Преди да си тръгне, остави празната чанта за документи под масата. Тя си купи кафе лате в картонена чаша от едно малко магазинче и се затича към нощния влак за Стокхолм. Успя да се качи точно преди да затворят вратите. Бе резервирала едноместно купе.

Заключи вратата и за първи път от две денонощия насам усети, че нивото на адреналин в кръвта й бе спаднало. Тя отвори прозореца на купето и наруши забраната за пушене, като запали цигара. Остана права и отпиваше малки глътки от кафето си, докато влакът напускаше Осло.

Прегледа мислено списъка си, за да е сигурна, че не бе забравила някой дребен детайл. След малко сбърчи чело и пребърка джобовете на якето си. Извади рекламната химикалка на хотел „Цимертал“ и я гледа замислено няколко минути, преди да я изхвърли през открехнатия прозорец.

След петнайсет минути се пъхна в леглото си и почти веднага заспа.

Епилог: Отчетен доклад

Четвъртък, 27 ноември — вторник, 30 декември

Тематичната притурка на „Милениум“, посветена на Ханс-Ерик Венерстрьом, обхващаше цели четирийсет и шест страници от вестника и избухна като бомба с часовников механизъм през последната седмица на ноември. Под основното заглавие стояха имената на Микаел Блумквист и Ерика Бергер. През първите няколко часа медиите не знаеха как да реагират на новината; заради един подобен текст от предната година Микаел Блумквист бе осъден на затвор за клевета и бе уволнен от „Милениум“. Следователно достоверността на статиите му бе определяна като много ниска. Сега същият вестник се завръщаше със статия от същия журналист, която съдържаше значително по-сериозни обвинения от онези, заради която бе осъден. На моменти съдържанието й бе толкова абсурдно, че противоречеше на здравия разум. Шведските медии изчакваха, изпълнени с недоверие.

Вечерта обаче журналистка от ТВ4 направи в началото на новините единайсетминутно обобщение на основните пунктове в обвиненията на Блумквист. Ерика Бергер бе обядвала с нея няколко дни по-рано и й бе предоставила ексклузивен пилотен брой.

Подготвеният от ТВ4 брутален телевизионен профил засенчи новините на Националната телевизия, които отразиха новината едва в емисията в девет часа. По това време дори Шведската телеграфна агенция пусна комюнике с предпазливото заглавие „Осъден журналист обвинява финансист в тежка престъпна дейност“. Текстът представляваше кратък преразказ на телевизионния репортаж, но самият факт, че телеграфната агенция бе публикувала новината, стана повод за трескава работа в консервативния сутрешен вестник[159] и още дузина местни издания, които трябваше да променят първите си страници, преди да се задвижат печатарските преси. До този момент половината вестници бяха взели решение да игнорират твърденията на „Милениум“.

Либералният сутрешен вестник[160] коментира топ новината на „Милениум“ в уводната статия, написана лично от главния редактор в ранния следобед. След това той бе отишъл на вечерен прием, където се намираше по време на излъчването на новините на ТВ4. Редакционният секретар бе започнал да го търси трескаво, воден от предположението, че в твърденията на Блумквист „можело да има зрънце истина“, което главният редактор бе отхвърлил с превърналата се по-късно в крилата фраза реплика: „Глупости — нашите икономически репортери отдавна щяха да са открили това.“ Следователно уводната статия на главния редактор бе единственият медиен глас в страната, който категорично отричаше твърденията на „Милениум“. Статията съдържаше думи, като „преследване, престъпна помийна журналистика“ и настояваше за „предприемане на мерки срещу подсъдните твърдения по отношение на уважаван гражданин“. Това остана и единственото изказване на главния редактор в развихрилия се дебат.

През нощта всички служители на „Милениум“ бяха на линия в редакцията. Съгласно плана там трябваше да останат единствено Ерика Бергер и новоназначеният редакционен секретар, за да отговарят на евентуални позвънявания. В десет вечерта обаче никой още не си бе тръгнал. Компания им правеха дори четирима бивши служители и около шест от журналистите на свободна практика, които постоянно публикуваха статии във вестника. В полунощ Кристер Малм отвори бутилка шампанско. В този момент един негов стар познат изпрати пилотен брой от единствения вечерен вестник, който бе отделил шестнайсет страници на аферата „Венерстрьом“ под заглавието „Финансовата мафия“. Когато вестникът излезе на следващия ден, бе поставено началото на медийна кампания с невиждан обхват.

През следващата седмица шведската борса бе разтърсена от факта, че финансовата полиция е започнала да разследва случая. Бяха назначени прокурори, което предизвика паника и активни продажби. Два дни след публикуваните разкрития аферата „Венерстрьом“ стигна до правителството, в резултат на което министърът на икономиката излезе с изявление.

Кампанията не предполагаше, че всички медии щяха да приемат твърденията на „Милениум“ без критика, още повече че обвиненията бяха твърде сериозни. Но за разлика от първия път, сега вестникът можеше да представи изключително убедителни доказателства: личната електронна кореспонденция на Венерстрьом и копия на съдържанието на компютъра му, включително балансови отчети за тайни банкови активи на Каймановите острови и в две дузини други страни, тайни договори и всякакви други дивотии, които един по-предпазлив гангстер за нищо на света не би съхранявал на твърдия си диск. Скоро стана ясно, че твърденията на „Милениум“ щяха да издържат дори по време на съдебен процес, а и никой не се съмняваше, че случаят рано или късно щеше да влезе в съда. С това се пукна най-големият сапунен мехур, който бе съществувал някога в шведския финансов свят след краха на Крьогер през 1932 година. Кризата в „Гота банк“[161] и измамата с „Трустор“[162] бледнееха пред аферата „Венерстрьом“. В случая измамите бяха от такъв мащаб, че никой дори и не смееше да пресметне за колко нарушения на закона става въпрос.

За първи път в историята на шведската икономическа журналистика се използваха думи като системни престъпления, мафия и гангстерско царство. Венерстрьом и близкият до него кръг от млади борсови агенти, акционери и облечени в костюми на Армани адвокати бяха представени като шайка банкови обирджии и наркодилъри.

Микаел Блумквист се бе покрил напълно през първите няколко дни от медийната кампания — не отговаряше на писмата в електронната си поща и не вдигаше телефона. Всички изявления от името на редакцията бяха правени от Ерика Бергер, която мъркаше като коте по време на интервютата за националните шведски медии и големите местни вестници, а по-късно — и за все повече международни медии. Всеки път, когато й задаваха въпроса „Как «Милениум» бе успял да получи тези изключително секретни вътрешни документи“, тя отговаряше със загадъчна усмивка, след което веднага се забулваше в тайнственост: „Ние, разбира се, не можем да разкрием нашия източник.“

Когато я питаха защо миналогодишната разобличителна статия за Венерстрьом бе довела до такова фиаско, тя ставаше още по-загадъчна. Никога не лъжеше, но не казваше и цялата истина.

— Off the record — бе отговорът й.

А когато под носа й нямаше забит микрофон, тя уж неволно пускаше по някоя и друга загадъчна реплика, които, навързани заедно, водеха до прибързани заключения. Така се зароди един слух, който придоби легендарно голямо значение и съгласно който Микаел Блумквист не се бе защитил в съда и доброволно бе позволил да бъде осъден на няколко месеца затвор и да заплати огромни глоби, защото в противен случай представените от него документи неизбежно са щели да доведат до разкриване самоличността на източника му на информация. Сравняваха го с американските медийни кумири, които по-скоро биха лежали в затвора, отколкото да издадат източниците си, и го описваха като герой с толкова ласкави думи, че той дори се притесни. Но не сега бе моментът да опровергае това недоразумение.

Всички бяха убедени в едно: човекът, предоставил документацията, трябваше да е част от най-доверения близък кръг на Венерстрьом. Така бе сложено началото на един дълъг страничен дебат за това кой бе the Deep Throat — сътрудници, които имаха различни поводи за недоволство, адвокати, дори зависимата от кокаин дъщеря на Венерстрьом и други членове на семейството бяха спрягани като възможните издайници. Нито Микаел Блумквист, нито Ерика Бергер казваха нещо. Никога не коментираха темата.

Ерика се усмихна доволно и осъзна, че са спечелили, когато на третия ден от началото на медийната кампания един от вечерните вестници публикува статия със заглавието „Реваншът на «Милениум»“. В нея бе поместен ласкав портрет на изданието и неговите служители. Текстът бе подсилен с една доста сполучлива фотография на Ерика Бергер. Наричаха я кралицата на разследващата журналистика. Това щеше да й донесе допълнителни точки в класацията на светските рубрики. Дори се заговори за „Голямата журналистическа награда“.

Пет дни след като „Милениум“ бе хвърлил първата бомба, в книжарниците бе доставена книгата на Микаел Блумквист „Банкерът на мафията“. Тя бе написана в Сандхамн по време на трескавите септември и октомври. След което бе набързо отпечатана при пълна тайнственост в „Налвигс Реклам“ в Моронгова. Това беше първата книга на новото издателство с логото на „Милениум“. Вътре имаше поместено загадъчно посвещение: „На Сали, която ми разкри предимствата на голфа“.

Книгата бе същинска тухла. Състоеше се от шестстотин и петнайсет страници и бе отпечатана в джобен формат. Малкият тираж от две хиляди екземпляра гарантираше, че издателството ще е на загуба, но всички екземпляри бяха изкупени още след няколко дни и Ерика Бергер поръча още десет хиляди бройки.

Рецензентите констатираха, че този път Микаел Блумквист със сигурност не възнамерява да пести доказателства. И бяха напълно прави. Две трети от книгата се състоеше от приложения, които съдържаха разпечатки от документацията на компютъра на Венерстрьом. Едновременно с публикуването на книгата на интернет страницата на „Милениум“ бяха качени текстове от компютъра на Венерстрьом под формата на PDF файлове, готови за сваляне. Всеки, който проявяваше дори минимален интерес, можеше да разгледа доказателствените материали направо от източника.

Странното изчезване на Микаел Блумквист от общественото пространство бе част от медийната стратегия, която двамата с Ерика бяха разработили заедно. Всеки един вестник в страната го издирваше. Микаел даде ексклузивно интервю за журналистката от ТВ4 едва след като книгата излезе на пазара. По този начин телевизията за пореден път засенчи националната медия. Интервюто обаче не бе плод на договорка между приятели и въпросите бяха всичко друго, но не и угоднически.

Докато гледаше видеозаписа на телевизионната си изява, Микаел остана особено доволен от една размяна на реплики. Интервюто бе взето по време на пряко предаване в момент, когато стойността на акциите на Стокхолмската борса падаше стремглаво надолу, а новоизлюпените финансови юпита заплашваха да се хвърлят през всевъзможни прозорци. Зададоха му въпроса дали „Милениум“ не трябва да поеме отговорността за сриването на шведската икономика.

— Твърдението, че шведската икономика е на път да се срине, е пълна глупост — бе отвърнал светкавично Микаел.

Журналистката от ТВ4 остана озадачена. Не бе очаквала подобен отговор и внезапно се видя принудена да импровизира. Зададе му точно този въпрос, който той се бе надявал да чуе: „В момента сме свидетели на най-големия срив в историята на шведската борса. Нима твърдите, че това са глупости?“

— Трябва да разграничите шведската икономика от шведския борсов пазар. Шведската икономика представлява съвкупността от всички стоки и услуги, които се произвеждат и предлагат в страната ежедневно. Телефонните апарати с марката „Ериксон“, автомобилите „Волво“, пилетата „Скан“ и транспортирането на стоки от Кируна до Шьовде. Това е шведската икономика и днес тя е също толкова силна или слаба колкото преди седмица.

Журналистката направи изкуствена пауза и отпи глътка вода.

— Борсата е нещо съвсем различно. При нея не става въпрос за икономика или за производство на стоки и предлагане на услуги, а за чиста проба фантазьорство, при което някой на всеки час решава, че едно или друго предприятие се оценява на еди-колко си милиарда повече или по-малко. Това няма нищо общо с действителността или с шведската икономика.

— Тоест искате да кажете, че е без значение, че борсовият пазар потъва като камък?

— Да, това няма абсолютно никакво значение — отвърна Микаел с толкова уморен и смирен глас, сякаш бе оракул. Тази реплика щеше да бъде цитирана многократно през идната година. Той продължи: — Това означава единствено, че доста от големите играчи ще прехвърлят акционните си пакети от шведски в немски предприятия. Тоест някой по-смел репортер би трябвало да разобличи финансовите играчи като национални предатели. Именно те систематично и вероятно целенасочено вредят на шведската икономика, в стремежа си да защитят интересите и осигурят печалба на клиентите си.

След това журналистката от ТВ4 направи грубата грешка да зададе на Микаел точно онзи въпрос, който той искаше да чуе.

— Тоест искате да кажете, че медиите не носят отговорност?

— Не, разбира се, че медиите носят отговорност, и то голяма. Поне от двайсет години насам огромен брой икономически журналисти избягваха да разследват Ханс-Ерик Венерстрьом. Тъкмо обратното — дори издигаха престижа му с идиотските си идеализирани портрети. Ако те си бяха гледали работата през последните двайсет години, днес нямаше да се намираме в подобна ситуация.

Телевизионната изява на Микаел представляваше повратна точка. След време Ерика Бергер бе абсолютно убедена, че именно когато Микаел спокойно седеше в студиото и отстояваше твърденията си, шведските медии осъзнаха, че фантастичната история, публикувана във вестника, бе истина, макар и „Милениум“ да не слизаше от първите страници вече седмица. Поведението му бе осигурило попътен вятър на историята.

След интервюто аферата „Венерстрьом“ незабележимо бе прехвърлена от икономическите редакции на бюрата на криминалните репортери. Това свидетелстваше за пробуждането на едно ново мислене у вестникарите. По-рано криминалните репортери почти никога не пишеха за икономически престъпления или пък това се случваше много рядко, освен ако не ставаше въпрос за руската мафия или контрабандистите на цигари от Югославия. От криминалните репортери не се очакваше да разследват заплетени борсови спекулации. Един вечерен вестник дори се вслуша в думите на Микаел Блумквист и посвети две издания на някои от основните борсови агенти на финансовите къщи, които в настоящия момент купуваха немски акции. Вестникът бе избрал заглавието „Те продават родината си“. На всички агенти бе предоставена възможност да коментират твърденията. Всички отказаха. Но търговията с акции значително намаля през този ден и някои агенти, които искаха да се покажат пламенни патриоти, се противопоставиха на въпросната тенденция. Микаел Блумквист умираше от смях.

Натискът нарасна до такава степен, че сериозните мъже с тъмни костюми обезпокоени сбърчиха чела и престъпиха най-важното правило на шведския финансов елит — те направиха изявления по адрес на свой колега. Изведнъж пенсионирани началници във „Волво“, индустриални лидери и банкови директори се появиха по телевизията и дадоха интервюта, за да ограничат щетите. Всички осъзнаваха сериозността на положението и побързаха да се дистанцират от „Венерстрьом груп“ и да се отърват от всички нейни акции, ако притежаваха такива. В крайна сметка се оказвало (според почти единодушните констатации), че Венерстрьом очевидно не бил истински индустриалец, а и никога не бил приеман като пълноправен член на „Клуба“. Някой припомни, че той всъщност беше най-обикновен работяга от Норланд и успехите явно му бяха замаяли главата. Друг описа поведението му като „лична трагедия“. Трети пък откриха, че от години изпитвали съмнения по отношение на Венерстрьом — той обичал твърде много да се хвали, а имал и други недостатъци.

През следващите седмици, след като представената от „Милениум“ документация бе внимателно проучена, а фактите — навързани един с друг, венерстрьомската империя от незначителни дружества бе причислена към сърцевината на международната мафия, която се занимаваше с всичко възможно — от търговия с оръжие и пране на пари на южноамериканските наркодилъри до проституция в Ню Йорк и дори индиректно — до трафик на деца за секс в Мексико. Една от фирмите на Венерстрьом, която бе регистрирана в Кипър, разбуни духовете, след като се разкри, че тя се е опитвала да закупи обогатен уран от Украйна. Имената на всяка една от безкрайните неизвестни фирми на Венерстрьом се оказаха забъркани в мътни сделки.

Ерика Бергер констатира, че книгата за Венерстрьом беше най-доброто, което Микаел някога бе писал. Стилът не бе особено издържан, а езикът на моменти беше дори тромав — той не бе имал време да го прецизира, — но на Микаел отново му се бе удало да си отмъсти, а освен това цялата книга беше пропита с гняв, който бе толкова силен, че не убягваше на нито един читател.

Микаел срещна съвсем случайно своя противник, бившия икономически репортер Уилям Борг. Сблъскаха се на изхода на „Кварнен“. Микаел, Ерика Бергер и Кристер Малм бяха решили да почиват вечерта на празника Св. Лусия, за да могат да излязат заедно с останалите служители и да се напият до припадък за сметка на вестника. Борг бе в компанията на една доста подпийнала девойка на възрастта на Лисбет Саландер.

Микаел спря като ударен от гръм. Уилям Борг винаги бе отключвал най-лошото у него и той се опита да се овладее, за да не каже или стори нещо неуместно. Двамата с Борг стояха като онемели един срещу друг и всеки измерваше другия с поглед.

Омразата на Микаел към Борг бе почти физическа. Ерика сложи край на играта им на мачовци, като се върна, хвана Микаел под ръка и го поведе към бара.

Микаел реши, че при първа възможност ще помоли Лисбет Саландер да проучи Борг. Ей така, от спортна злоба.

Главният герой на драмата, Ханс-Ерик Венерстрьом, се бе покрил по време на цялата медийна буря. Той бе коментирал статията в деня на публикуването й в „Милениум“ на една предварително организирана по съвсем друг повод конференция. Венерстрьом декларира, че обвиненията са безпочвени, а документацията — фалшива. Той припомни, че същият репортер е осъждан по-рано за клевета.

След това на въпросите на медиите отговаряха единствено адвокатите на Венерстрьом. Два дни след появата на пазара на книгата на Микаел Блумквист се разнесе слухът, че Венерстрьом е напуснал Швеция. Вечерните вестници използваха думата „бягство“ в заглавията си. Когато през втората седмица на януари икономическата полиция се опита да се свърже с Венерстрьом, бе установено, че той не се намира на територията на Швеция. В средата на декември полицията бе потвърдила, че Венерстрьом е обявен за издирване. В предпоследния ден на декември официално бе потърсена помощта на различни международни полицейски организации. Същия ден един от най-близките съветници на Венерстрьом беше заловен на Арланда, докато се опитваше да се качи на самолет за Лондон.

Няколко седмици по-късно един шведски турист свидетелства, че е видял Ханс-Ерик Венерстрьом да се качва в автомобил в Бриджтаун, столицата на Барбадос, в Западна Индия. В подкрепа на твърдението си туристът бе приложил снимка, направена от доста голямо разстояние, на която бе изобразен мъж със слънчеви очила, бяла разкопчана риза и светъл панталон. Самоличността му не можеше да бъде идентифицирана със сигурност, но вечерните вестници изпратиха репортери, които напразно се опитваха да открият следите на Венерстрьом на Карибските острови. Това бе първото от поредица sightings[163] на милиардера беглец.

Полицейското търсене бе преустановено след шест месеца, след като Ханс-Ерик Венерстрьом бе открит мъртъв в апартамент в Марбеля, Испания, където бе живял под името Виктор Флеминг. Бе умъртвен с три куршума в главата, изстреляни от близко разстояние. Испанската полиция работеше върху версията, че бе станал жертва на крадец, влязъл с взлом в апартамента му.

Смъртта на Венерстрьом не изненада особено Лисбет Саландер. Тя имаше доста сериозни основания да предполага, че кончината му бе свързана с факта, че той вече нямаше достъп до парите в една банка на Каймановите острови, от които се нуждаеше, за да покрива определени колумбийски дългове.

Ако някой си бе направил труда да помоли Лисбет Саландер за помощ в издирването на Венерстрьом, то тя почти всеки ден можеше с точност да каже къде се намира той. Беше проследила по интернет отчаяното му бягство със спирки в дузина страни и бе усетила нарастващата паника в електронните писма, които изпращаше веднага щом влезеше в интернет през лаптопа си. Но дори и Микаел Блумквист не можеше да предположи, че бившият милиардер бе толкова глупав, че да продължи да мъкне със себе си същия компютър, който така усърдно бяха успели да преровят.

След половин година на Лисбет й омръзна да следи Венерстрьом. Трябваше да си отговори на въпроса докъде се простира собственият й ангажимент в този случай. Венерстрьом без съмнение беше голям престъпник, но не бе неин враг и тя нямаше интерес от залавянето му. Би могла да подшушне на Микаел Блумквист, но той най-вероятно щеше да публикува някоя статия. Можеше да даде сведения на полицията, но имаше голяма вероятност Венерстрьом да бъде предупреден и отново да успее да избяга. Освен това тя по принцип не желаеше да има какъвто и да било контакт с полицията.

Но Венерстрьом имаше други неизплатени дългове. Тя си спомни за двайсет и две годишната бременна сервитьорка, която бяха давили в собствената й вана.

Лисбет Саландер взе окончателно решение четири дни преди Венерстрьом да бъде открит мъртъв. Взе мобилния си телефон и позвъни на един адвокат в Маями, Флорида, който явно бе сред онези личности, от които Венерстрьом най-отчаяно се опитваше да се скрие. Бе разговаряла с някаква секретарка и я беше помолила да предаде кодирано съобщение. Името Венерстрьом и адрес в Марбеля. Това бе всичко.

Тя изключи телевизора по средата на драматичния репортаж за кончината на Венерстрьом. Включи кафеварката и си направи сандвичи с пастет и кисели краставички на кръгчета.

Ерика Бергер и Кристер Малм се посветиха на традиционната коледна суетня, докато Микаел седеше във фотьойла на Ерика, пиеше гльог и ги гледаше. Всички служители и голям брой журналисти на свободна практика получиха коледен подарък, който тази година представляваше чанта за рамо с логото на „Милениум“. След като опаковаха подаръците, се заловиха да надпишат и сложат марки на близо двестате коледни картички за печатницата, фотографите и колегите от други медии.

Микаел се опита, доколкото можа, да устои на изкушението, но накрая се предаде. Той грабна най-последната коледна картичка и написа следния текст: „Весела Коледа и щастлива Нова година! С благодарност за добре свършената работа през изминалата година.“

Подписа се със собственото си име и адресира картичката до Яне Далман, редакцията на „Финансмагазинет Монопол“.

Когато Микаел се прибра вкъщи вечерта, го чакаше покана за пощенска пратка. Той отиде да вземе коледния си подарък от пощата на следващата сутрин и го отвори, когато стигна в редакцията. В пакета имаше мехлем срещу комари и бутилка водка „Раймерхолмс“ от триста седемдесет и пет милилитра. Микаел отвори картичката и я прочете: „В случай че нямаш други планове, бих искал да знаеш, че ще акостирам в Архолма тази вечер.“ Картичката бе подписана от бившия му съученик Роберт Линдберг.

Обикновено редакцията на „Милениум“ бе затворена една седмицата преди Коледа до Нова година включително. Тази година обаче традицията бе нарушена; натискът върху малката редакция бе колосален и всеки ден продължаваха да се обаждат журналисти от всички краища на света. В деня преди Бъдни вечер Микаел Блумквист по една случайност попадна на статия във „Файненшъл таймс“, в която се обобщаваше работата на международната банкова комисия, съставена с цел да разследва империята на Венерстрьом. Статията информираше, че комисията работи по хипотезата, че Венерстрьом в последния момент вероятно е получил предупреждение за предстоящите разкрития.

Сметките му в банка „Крьоненфелд“ на Каймановите острови, съдържащи сумата от двеста и шейсет милиона американски долара, или около два милиарда шведски крони, бяха изпразнени в деня преди „Милениум“ да публикува материала си.

Парите са били съхранявани в няколко сметки, управлявани лично от Венерстрьом. Дори не е било необходимо да се явява в банката. Трябвало е само да предостави серия клирингови кодове, за да може да прехвърли спестяванията си до която и да било банка в света. Парите са били преведени в Швейцария, където една негова сътрудничка ги бе трансформирала в безименни лични облигации. Всички клирингови кодове са била верни.

Европол бе започнал международно издирване на неизвестната жена, която бе използвала фалшив английски паспорт на името на Моника Шолс и за която се знаеше, че бе живяла в лукс в един от най-скъпите хотели в Цюрих. Една доста ясна снимка, за да е направена от охранителна камера, изобразяваше ниска жена с руса коса, подстригана на черта, с голяма уста, едри гърди, ексклузивни маркови дрехи и златни бижута.

Микаел Блумквист разгледа снимката първоначално съвсем набързо, а впоследствие доста по-внимателно. Изражението на лицето му подсказваше, че той подозира какво се беше случило. След няколко секунди затърси лупата в чекмеджето на бюрото си и се опита да различи чертите на лицето от вестникарската растерна графика.

Накрая остави вестника и постоя известно време, без да знае какво да прави. След това започна да се смее толкова истерично, че Кристер Малм надникна през вратата и го попита какво се е случило. Микаел просто махна с ръка.

Сутринта на 24 декември Микаел отиде до Оршта на гости на бившата си жена и дъщеря си Пернила, където заедно отвориха коледните си подаръци. Пернила получи от Микаел и Моника компютър, както си бе пожелала. Моника бе купила на Микаел вратовръзка, а от дъщеря си получи криминален роман от Оке Едуардсон. Те бяха възбудени от разигралата се около „Милениум“ медийна драма.

Обядваха заедно. Микаел гледаше крадешком Пернила. Той не бе виждал дъщеря си след ненадейното й посещение в Хедестад. Внезапно осъзна, че все още не бе обсъждал с майка й влечението на Пернила към една секта в Шелефтео, която се придържаше към библейския канон. Също така не бе успял да им разкаже, че именно благодарение на запознатостта на дъщеря си с текста на Библията най-накрая бе попаднал на вярна следа по случая с изчезването на Хариет Вангер. Той не бе разговарял с дъщеря си оттогава и съвестта леко го гризеше.

Не беше добър баща.

След като се наобядваха, Микаел целуна дъщеря си за довиждане, срещна се с Лисбет Саландер до Слусен и заедно заминаха за Сандхамн. Те почти не се бяха виждали, след като „Милениум“ пусна новинарската си бомба. Пристигнаха късно следобед и останаха през почивните дни.

Микаел, както обикновено, бе доста забавна компания, но Лисбет Саландер беше обзета от неприятното чувство, че той я изгледа доста странно, когато му даде чек за сто и двайсет хиляди крони, с който погаси дълга си. Но не й каза нищо.

Разходиха се до Трувил и обратно (което за Лисбет си беше чиста загуба на време), вечеряха в кръчмата и се върнаха в къщата на Микаел. Запалиха огън в камината от сапунен камък, пуснаха един диск на Елвис и се отдадоха на секс без задръжки. Лисбет се връщаше в реалността от време на време и се опитваше да контролира емоциите си.

Микаел не й създаваше проблеми като любовник. Забавляваха се в леглото. Връзката им бе определено на физическа основа. А освен това той никога не се опитваше да я дресира.

Проблемът й беше, че не знаеше как да тълкува чувствата си към Микаел. От пубертета насам не бе сваляла гарда и не бе допускала някой толкова близо в живота си колкото Микаел Блумквист. Той притежаваше ужасната способност да преодолява защитните й механизми и непрекъснато да я подлъгва да говори за личния си живот и за чувствата си. Макар и да бе достатъчно разумна и да игнорираше повечето му въпроси, тя все пак разказваше за себе си по начин, по който не би си и помислила да разговаря с друг човек дори да я заплашваше смъртна опасност. Това я плашеше и я караше да се чувства разголена и зависима от волята му.

Едновременно с това обаче, когато гледаше спящото му лице и слушаше похъркването му, чувстваше, че никога преди не бе вярвала толкова безпрекословно на някого. Тя беше абсолютно убедена, че Микаел Блумквист никога няма да използва нещата, които знаеше за нея, за да й навреди. Това не му бе присъщо.

Отношенията им бяха единственото, което никога не обсъждаха. Тя не смееше, а Микаел така и не повдигаше въпроса.

По някое време сутринта на Коледа тя стигна до един ужасяващ извод. Нямаше представа как се бе стигнало дотук, нито как да се справи със ситуацията. Тя бе влюбена за първи път за своите двайсет и пет години.

Не й пукаше, че той бе почти два пъти по-възрастен от нея. Нито, че в момента беше един от най-обсъжданите от медиите хора в Швеция и дори бе сниман за корицата на „Нюзуик“ — това бяха дреболии. Но Микаел не бе нито еротична фантазия, нито илюзия. Трябваше да сложи точка. Нищо нямаше да излезе. За какво му беше тя? Може би гледаше на нея като на приятно развлечение, докато чакаше да срещне някоя друга, чийто живот не беше тотално объркан.

Лисбет изведнъж осъзна, че любовта бе онзи миг, в който сърцето ти едва не се пръсва.

Когато Микаел се събуди късно сутринта, тя вече бе сварила кафе и бе приготвила закуска. Той се настани до нея и веднага забеляза, че нещо в поведението й се беше променило — тя бе малко по-резервирана. Когато я попита дали всичко е наред, Лисбет го погледна неразбиращо, с безизразен поглед.

На 27 декември Микаел се качи на влака за Хедестад. Той носеше топли дрехи и стабилни зимни обувки, когато Дирх Фроде го посрещна на гарата и го поздрави за медийните успехи. Микаел посещаваше Хедестад за първи път от август насам и това се случваше почти в същия ден, когато дойде тук за първи път преди година. Те си стиснаха ръцете и разговаряха учтиво, но Микаел усещаше, че между тях има доста неизказани неща и това му създаваше дискомфорт.

Всичко бе предварително подготвено и довършването на сделката отне само няколко минути. Фроде бе предложил за по-удобно да внесе парите в сметка в чужбина, но Микаел настоя да бъдат изплатени под формата на обикновен хонорар на името на издателството му.

— Не мога да си позволя друга форма на заплащане — отговори той остро, когато Дирх Фроде бе попитал защо.

Посещението обаче не беше свързано единствено с пари. Една част от дрехите, книгите и други лични принадлежности бяха останали в къщата за гости, след като Лисбет и Микаел бяха напуснали Хедебю така набързо.

Здравето на Хенрик Вангер все още беше доста крехко след прекарания инфаркт, но той се бе върнал вкъщи. За него продължаваше да се грижи лична медицинска сестра, която не му позволяваше да прави дълги разходки, да изкачва стълби и да обсъжда теми, които биха могли да го развълнуват или разстроят. Освен това точно сега страдаше от лека настинка и му бе заповядано да лежи в леглото.

— На всичкото отгоре ми излиза доста скъпичко — оплака се Хенрик Вангер.

Микаел Блумквист не се трогна особено. Той смяташе, че старецът може да си позволи подобен разход, като се има предвид колко данъци бе укрил през живота си. Хенрик Вангер го погледна сърдито, преди да избухне в смях.

— По дяволите, струваше си всяка крона да те наема. Никога не съм се съмнявал в това.

— Честно казано, аз не вярвах, че ще успея да разреша загадката.

— Нямам намерение да ти благодаря — рече Хенрик Вангер.

— Не съм го и очаквал — отвърна Микаел.

— Ти получи солиден хонорар.

— Не се оплаквам.

— Свърши определена работа за мен и парите са достатъчна благодарност.

— Тук съм единствено за да кажа, че смятам работата за приключена.

Хенрик Вангер сбърчи устни.

— Не си я приключил.

— Знам.

— Не си написал фамилната хроника, както се договорихме.

— Знам. Не възнамерявам и да го правя.

Те поседяха мълчаливо известно време и размишляваха върху това нарушение на договора. След което Микаел продължи.

— Не мога да напиша историята. Не мога да разкажа за семейство Вангер и умишлено да пропусна основните събития за последните няколко десетилетия, които засягат Хариет, баща й, брат й и убийствата. Как бих могъл да напиша глава за времето на управлението на Мартин и да се преструвам, че не знам какво се е случвало в мазето му? Но и не бих могъл да довърша историята, като за пореден път разруша живота на Хариет.

— Разбирам дилемата ти и съм благодарен за избора ти.

— Значи тук участието ми в играта приключва.

Хенрик Вангер кимна.

— Поздравления. Успя да корумпираш душата ми. Ще унищожа всички бележки и магнетофонни записи с теб.

— Не смятам, че душата ти е корумпирана — рече Хенрик Вангер.

— Това чувствам, което вероятно означава, че нещата стоят точно така.

— Трябваше да направиш избор между задълженията си на журналист и на човешко същество. Убеден съм, че нямаше да успея да купя мълчанието ти и че щеше да избереш да се вслушаш в гласа на журналиста, ако Хариет бе съучастник в престъпленията или ако ме смяташе за боклук.

Микаел не каза нищо. Хенрик го погледна.

— Разказахме всичко на Сесилия. С Дирх Фроде скоро ще си отидем от този свят, а Хариет се нуждае от подкрепата на няколко членове на семейството. Сесилия ще се включи активно в управлението. С Хариет ще отговарят за концерна отсега нататък.

— Как го прие тя?

— Беше шокирана естествено. Замина за известно време за чужбина. В един период ме беше страх, че няма да се върне.

— Но тя се върна.

— Мартин бе един от малкото роднини, с които Сесилия винаги се беше разбирала. Бе й трудно да научи истината за него. Сега тя знае и колко много направи ти за семейството.

Микаел вдигна рамене.

— Освен това нямаше да имам сили да напиша историята — рече той. — До гуша ми дойде от семейство Вангер.

Те поразсъждаваха малко върху това, след което Микаел смени темата.

— Какво е усещането отново да си генерален директор след двайсет и пет години?

— Това е съвсем за кратко, но… Иска ми се да бях по-млад. Сега работя само три часа на ден. Всички срещи се провеждат в тази стая, а Дирх Фроде отново се включи в играта, за да уреди нещата, ако някой се опъва.

— Горките младежи. Много бързо проумях, че Фроде не е просто смирен икономически съветник, а човекът, който разрешава проблемите ти.

— Точно така. Но Хариет участва във вземането на всички решения и именно тя върши черната работа в офиса.

— Как е тя? — попита Микаел.

— Наследи дяловете и на майка си, и на брат си. Заедно контролираме около трийсет и три процента от концерна.

— Достатъчни ли са?

— Не знам. Биргер се опъва и се опитва да й подлага крак. Александър изведнъж осъзна, че му се предоставя възможност да започне да играе по-значима роля, и се сдуши с Биргер. Брат ми Харалд страда от рак и не му остава още много. Той притежава последния голям пакет акции, възлизащ на седем процента, който може да бъде наследен единствено по пряка линия. Сесилия и Анита са на страната на Хариет.

— Тогава ще контролирате над четирийсет процента.

— В семейството не е имало подобен картел преди, що се отнася до гласуването. Достатъчно голяма част от притежателите на по един-два процента акции също ще застанат на наша страна. Хариет ще заеме поста ми през февруари.

— Тя няма да е особено щастлива.

— Не, но се налага. Трябват ни нови партньори и свежа кръв. Освен това ни се предоставя възможност да си сътрудничим с нейния собствен концерн в Австралия. Това отваря доста врати.

— Къде е Хариет днес?

— Нямаш късмет. Тя е в Лондон. Но с удоволствие би се срещнала с теб.

— Ще се видим на срещата на Управителния съвет през януари, ако тя заеме мястото ти във вестника.

— Знам.

— Предай й, че не възнамерявам да обсъждам случилото се през шейсетте години с никой друг освен с Ерика Бергер.

— Знам. И Хариет го знае. Ти си морален човек.

— Предай й още, че всичко, което прави отсега нататък, ще попадне във вестника, ако не внимава. Концернът „Вангер“ няма да се отърве от зоркото ни око.

— Ще я предупредя.

Микаел напусна дома на Хенрик Вангер, когато старецът неусетно задряма. Той събра багажа си в две чанти. Заключи вратата на къщата за гости за последен път, след което се поколеба за миг, но накрая се отби до Сесилия Вангер и почука. Нямаше я вкъщи. Микаел извади бележника си, откъсна една страница и драсна няколко реда. „Прости ми. Желая ти всичко най-хубаво.“ Пусна бележката заедно с една визитка в пощенската й кутия. Къщата на Мартин Вангер бе пуста. На кухненския прозорец светеше коледен свещник с електрически лампички.

Той се качи на вечерния влак за Стокхолм.

Лисбет Саландер се изолира от света през дните между Коледа и Нова година. Не вдигаше телефона и не сядаше пред компютъра. Отдели два дни, за да изпере дрехите си и да изчисти и подреди апартамента си. Събра на купчини трупаните в продължение на година картонени кутии от пица и ги изхвърли. Изнесе общо шест черни торби за смет и около двайсетина хартиени торбички, пълни с вестници. Изглежда бе решила да сложи ново начало. Възнамеряваше да си купи нов апартамент, когато открие нещо подходящо, но дотогава старият й дом щеше да блести от чистота както никога досега.

След това се строполи върху дивана като парализирана и се замисли. Никога през живота си не бе изпитвала подобна жажда. Искаше й се Микаел Блумквист да позвъни на вратата й… И какво? Да я прегърне и да я вдигне на ръце? Да я завлече в спалнята, изпълнен със страст, и да смъкне дрехите й? Не, всъщност искаше единствено да е до нея. Искаше да го чуе да казва, че я обича заради самата нея. Че в целия свят и в живота му няма по-специална жена от нея. Искаше да получи от него обич, а не само приятелство… „На път съм да си загубя ума“, помисли си тя.

Не й достигаше вяра в себе си. Светът на Микаел Блумквист бе населен от хора с уважавани професии и подреден живот, истински възрастни. Познатите му извършваха определени дейности, имаха телевизионни изяви и влизаха в заглавията. „За какво съм ти аз?“ Най-огромният страх на Лисбет Саландер, толкова силен и мрачен, че напомняше фобия, бе, че хората щяха да се присмиват на чувствата й. Изведнъж й се стори, че цялото й самочувствие, изградено с толкова усилия, се срина.

Тогава взе решение. Отне й няколко часа да събере нужната смелост, но тя трябваше да го види и да му каже как се чувства.

Всичко друго бе непоносимо.

Трябваше да измисли повод, който да я отведе до вратата му. Не му бе подарила нищо за Коледа, но знаеше какво точно да му купи. В един малък магазин за ненужни вещи бе видяла серия рекламни ламаринени табели от петдесетте години с релефни фигури. На една от тях бе изобразен Елвис Пресли с китара на бедрото. До устата му имаше балонче със следния текст: „Heartbreak Hotel“. Тя нямаше никакво чувство за вътрешен дизайн, но веднага разбра, че тази табела подхожда чудесно на къщата в Сандхамн. Струваше седемстотин и осемдесет крони, а тя се спазари за седемстотин заради принципа. Помоли да й я опаковат, взе я под мишница и тръгна пеша към апартамента на Микаел на улица „Белмансгатан“.

Докато вървеше по улица „Хорнсгатан“, хвърли поглед на кафене „Кафебар“ и съзря Микаел Блумквист да излиза отвътре с Ерика Бергер, която вървеше зад него. Той каза нещо, Ерика се разсмя, прегърна го през кръста и го целуна по бузата. Изчезнаха по улица „Бреншуркагатан“ в посока към „Белмансгатан“. Езикът на телата им не оставяше място за съмнение — намеренията им бяха напълно ясни.

Болката бе толкова силна и ненавистна, че Лисбет Саландер застина на място; бе неспособна да се движи. Една част от нея искаше да ги настигне. Искаше да вземе ламаринената табела и да използва острия ръб, за да разсече главата на Ерика Бергер. Мислите се щураха в главата й, но тя не направи нищо. „Анализ на последствията.“ Накрая се успокои.

— Саландер, ти си пълен идиот — каза си тя на глас.

Обърна се и се прибра в току-що почистения си апартамент. Докато вървеше през квартал „Цинкендам“, заваля сняг. Тя хвърли Елвис в един контейнер за смет.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5230

Издание:

Стиг Ларшон. Мъжете, които мразеха жените

Шведска, първо издание

Превод: Неда Димова-Бренстрьом

Коректор: Любов Йонева

Художник на корицата: Стефан Касъров

ИК „Колибри“, 2009 г.

ISBN: 978-954-529-694-9

1

Южен мирт или Leptospermum scoparium — растение от семейство миртови. Среща се като храст, висок 30 сантиметра, или дърво с височина 10 метра. Има зелени или бронзовочервени листа, които завършват с тесен бодлив връх. Цветовете са бели, розови и червени. — Б.пр.

2

Най-големият скален монумент в света, огромна скална могила. — Б.пр.

3

„Афтонбладет“ и „Експресен“ са шведски вечерни ежедневници, ТТ е Шведската национална телеграфна агенция, а ТВ4 е един от частните телевизионни канали в Швеция. — Б.пр.

4

Шведското название на Доналд Дък е Кале Анка. Оттам идва и прякорът на Микаел Блумквист — Кале Блумквист. — Б.пр.

5

Модел на автомат „Калашников“. — Б.пр.

6

Ридарфйерден е един от каналите в центъра на Стокхолм. — Б.пр.

7

Гамла стан е старият град в центъра на Стокхолм. — Б.пр.

8

Част от Стокхолм, свързваща Гамла стан със Сьодермалм, наречена така заради многото шлюзове в минаващия оттам канал. Sluss — шлюз (швед.). — Б.пр.

9

Мидсъмър е шведски празник през месец юни по случай лятното слънцестоене. — Б.пр.

10

Стокхолмския архипелаг. — Б.пр.

11

H-båt — вид платноходка от пластмаса с голямо триъгълно платно. — Б.пр.

12

Архипелаг в Швеция. — Б.пр.

13

„Златен парашут“ е финансов термин, клауза от договора на ръководители на компании, която им гарантира изплащането на големи компенсации при уволнение или загуба на поста. — Б.пр.

14

Световен концерн, лидер в областта на енергетиката, електротехниката и автоматизацията. — Б.пр.

15

Строителна фирма. — Б.пр.

16

Швеция се разделя на три области — Норланд, Свеаланд и Йоталанд, като Норланд обхваща най-северните й части. — Б.пр.

17

Една от най-големите вериги магазини за търговия със строителни материали в Швеция. — Б.пр.

18

Sida — Шведската международна агенция за сътрудничество и развитие. — Б.пр.

19

Млади воини (англ.). — Б.пр.

20

И така нататък (англ.). — Б.пр.

21

Проблем с оборотните средства (англ.). — Б.пр.

22

Шведска охрана (швед.). — Б.пр.

23

И аз съм извънземно (англ.). — Б.пр.

24

Жилищен район в центъра на Стокхолм. — Б.пр.

25

Лява шведска партия. — Б.пр.

26

Ехо (швед.). — Б.пр.

27

Специализирани магазини в Швеция за продажба на алкохол под контрола на държавата. Това са единствените места, където могат да се закупят високоалкохолни напитки. — Б.пр.

28

Ебе Карлсон е издател, който след убийството на Улоф Палме излиза със собствена теория за смъртта му. Според неговата теза убийството е дело на кюрдска организация или е поръчано от Иран, след като тази държава получава отказ за закупуването на произведената от шведската оръжейна компания „Буфош“ ракета „Робот 70“. — Б.пр.

29

Кралския драматичен театър в Стокхолм, основан през 1788 г. от Густав III. — Б.пр.

30

До следващия път (англ.). — Б.пр.

31

Център за курсове, лекции и конференции в Стокхолм. — Б.пр.

32

Съкратено от Säkerhetspolisen — шведските тайни служби. — Б.пр.

33

Шведска верига магазини, която предлага богат и разнообразен асортимент, включително хранителни стоки. — Б.пр.

34

Площад в центъра на Стокхолм. — Б.пр.

35

Съжалявам, няма сделка (англ.). — Б.пр.

36

Стара шведска банкерска фамилия, която и до ден-днешен има значително влияние върху шведската икономика посредством така наречените фондации на Валенберг. Днешната SEB — скандинавска частна банка, е наследник на основаната от семейството през 1856 година Частна банка на Стокхолм. — Б.пр.

37

Таге Ерландер (1901–1985) — министър-председател на Швеция и ръководител на Шведската социалдемократическа работническа партия през периода 1946–1969 г. — Б.пр.

38

На шведски SFKO. — Б.пр.

39

Пер Енгдал (1909–1994 г.) е шведски националист и антидемократ, политик и автор на книги. Един от първите фашисти в Швеция. — Б.пр.

40

Дороти Сеърс (1893–1957) — известна авторка на криминални романи. — Б.пр.

41

Една от най-големите телекомуникационни компании в Швеция. — Б.пр.

42

В Швеция съществуват различни категории мотоциклети. Категорията „леки“ включва мотори с тегло под 75 кг. — Б.пр.

43

Чума (англ.). — Б.пр.

44

Оса (англ.). — Б.пр.

45

Виждам (швед.). — Б.пр.

46

Преимуществата на живота в провинцията (англ.). — Б.пр.

47

Една от основните шведски партии. — Б.пр.

48

Карина Рюдберг (1962) — шведска писателка, станала известна с романа си „Върховната каста“ (Den högsta kasten), пълен с неласкави портрети на известни шведи, които се споменават със собствените им имена. — Б.пр.

49

SVT — Шведската национална телевизия. — Б.пр.

50

Крепост (швед.). — Б.пр.

51

Имат се предвид „Афтонбладет“ и „Експересен“. — Б.пр.

52

Майната ти (англ.). — Б.пр.

53

Буквално търговска банка. — Б.пр.

54

Прикритие (англ.). — Б.пр.

55

Провинция в Швеция, разположена в областта Свеаланд. — Б.пр.

56

Нощ в Тунис (англ.). — Б.пр.

57

Неофициално (англ.). — Б.пр.

58

Лорен Бакол (16 септември 1924) — американска филмова и театрална актриса. — Б.пр.

59

Герой от книгата на Джон Толкин „Властелинът на пръстените“. — Б.пр.

60

Котка герой от сериала „Салткрокан“, чийто сценарий е написан от Астрид Линдгрен. — Б.пр.

61

Човек трябва да свърши каквото трябва и така нататък (англ.). — Б.пр.

62

Голям трън в задника. — Б.пр.

63

Сериозен проблем (англ.). — Б.пр.

64

Ян Хуго Стенбек (1942–2008) — шведски финансист и предприемач. Основател на MTG — Modem Times Group, която притежава някои от най-известните радиа, телевизионни станции и вестници в Швеция, включително мобилния оператор Теле 2. — Б.пр.

65

Модерни времена (швед.). — Б.пр.

66

Любовник (англ.). — Б.пр.

67

Последният технологичен писък на „Епъл“ (англ.). — Б.пр.

68

Любовник от време на време (англ.). — Б.пр.

69

Организация, която се бори за обща собственост на обществените места, против глобализацията и колата като основно транспортно средство. Протестите им обикновено се изразяват в мирна демонстрация по дадена улица, булевард или магистрала. — Б.пр.

70

Шведска игра, подобна на бейзбол. — Б.пр.

71

„Злите пръсти“ (англ.). — Б.пр.

72

Типична шведска напитка от червено вино и водка, богата на подправки. Обикновено се пие през зимата, около празниците. — Б.пр.

73

Верига магазини за облекло, парфюмерия и козметика. — Б.пр.

74

Фондация, която събира дарения под формата на дрехи, обувки, книги, касети и така нататък, които след това продава в специални магазини, а с получените средства подпомага бедстващи деца по света. — Б.пр.

75

Шведска дамска организация. — Б.пр.

76

Специална карта за пазаруване, при която всяка крона носи точка. Картата предлага различни бонуси и отстъпки. Тя обхваща някои от най-големите вериги магазини и книжарници в Швеция. — Б.пр.

77

Шведска верига хранителни магазини. — Б.пр.

78

Край на проблема (англ.). — Б.пр.

79

Случайно насилие (англ.). — Б.пр.

80

Споменатият сноп е герб на благородническата фамилия, от която произлиза крал Густав Ваза (вероятно 12 май 1496 — 29 септември 1560). След качването му на престола снопът става част и от националния герб. Използван е като символ от редица фашистки организации в Швеция. Снопът е изключително тачен от десните екстремисти, които смятат, че Густав Ваза е обединител на шведската нация. — Б.пр.

81

Ивар Крюгер (1880–1932) — известен като „Графът на първата глобална финансова империя“. В началото на двайсети век основава строителна фирма, чиято основна дейност е производството на армиран бетон. С помощта на агресивни инвестиции и нов подход той успява да разшири дейността си и създава истинска финансова империя, която в края на двайсетте години на двайсети век контролира различни шведски предприятия и притежава по-голямата част от производството на кибрит в световен мащаб. Концернът се натъква на проблеми след борсовата криза в Ню Йорк през 1929 г. Смъртта на Крюгер предизвиква така наречената Криза Крюгер, която има сериозен отзвук в Швеция, Америка и други страни. — Б.пр.

82

Криминален роман, посветен на шведската полиция, която се опитва да залови един сериен убиец, използващ лазер за оръжие. — Б.пр.

83

Телевизионна програма за разследваща журналистика, в която понякога се показват материали, заснети със скрита камера. — Б.пр.

84

Ерик Пенсер (1942) — шведски финансист. — Б.пр.

85

Шведски вестник, занимаващ се с разследваща журналистика. — Б.пр.

86

Най-големият шведски ежемесечник за култура и общество. — Б.пр.

87

И какво от това? (англ.). — Б.пр.

88

Парад, демонстрация (англ.). — Б.пр.

89

Вид шведска платноходка, конструирана от Торд Сунден за двама до трима души. — Б.пр.

90

Фатална жена (фр.). — Б.пр.

91

Големи цици (англ.). — Б.пр.

92

Tjänstemännens Centralorganisation (TCO) — Централна работническа организация — един от главните синдикати в Швеция. Той не участва в преговори като другия голям синдикат ЛО, а по-скоро има за задача да защитава интересите на членовете си пред политиците и други големи организации. Повечето от членовете на този профсъюз са висококвалифицирани специалисти и хора с висше образование. — Б.пр.

93

Герои на американски филм и телевизионен сериал — Б.пр.

94

Началото на един от най-известните шведски псалми, посветени на лятото. — Б.пр.

95

„Се“ (se) — виждам, „Тидсфьордрив“ (tidsfördrif) — занимание през свободното време, и „Лектюр“ (lektyr) — забавно четиво (швед.). — Б.пр.

96

Шведски ежеседмичник, който излиза през периода 1954–1969 г. Списанието е посветено на музикалните идоли на младежта и представя модерните вълни в музиката. — Б.пр.

97

Mitt livs novell — „Историята на моя живот“ — шведско младежко дамско списание. — Б.пр.

98

Шведски хумористичен комикс. — Б.пр.

99

Мики Спилейн (1918–2006) — американски автор на криминални романи. — Б.пр.

100

Инид Блайтън (1897–1968) — английска писателка, известна с детективските си романи за юноши. Едни от най-известните й творби са сериите от пет и съответно седем романа като „The Famous Five“ и „The Secret Seven“. — Б.пр.

101

Сивар Алрюд е псевдоним на Ивар Алстед и Сид Роланд Ромерюд — автори на юношеската серия детективски романи „Детективите близнаци“, които излизат през периода 1944–1974 г. — Б.пр.

102

Нови улики (англ.). — Б.пр.

103

Шведска верига магазини в миналото, предлагащи евтини стоки с ниско качество. — Б.пр.

104

Специални атракциони по време на детски празници, където се опитваш да ловиш скрити зад преграда подаръци с помощта на въдица. — Б.пр.

105

Евтин, лесен за използване модел на „Кодак“, излязъл за първи път на пазара през 1963 г. — Б.пр.

106

Най-голямата религиозна секта в Швеция. — Б.пр.

107

Верига малки магазини за продажба на вестници и списания, книги, закуски, напитки, бонбони, десерти и най-различни сладки и солени изделия. — Б.пр.

108

Мелница (швед.). — Б.пр.

109

Парад на хомосексуалистите в Швеция. — Б.пр.

110

Армагедон беше вчера — днес имаме сериозен проблем (англ.). — Б.пр.

111

Фирма, предлагаща ключарски услуги (швед.). — Б.пр.

112

БДСМ (на английски: BDSM) е абревиатура, състояща се от имената на следните три съставляващи: BD (Bondage & Discipline — връзване и дисциплина), DS (Domination & Submission — доминиране и подчинение) и SM (Sadism & Masochism — садизъм и мазохизъм). Това е субкултура, основаваща се на еротичния обмен на власт, нетрадиционни форми на сексуални отношения, базирани на ролеви игри на господство и подчинение. Освен това в БДСМ се предполага спазването на определени рамки — принципите за Безопасност, Доброволност и Разумност (възприета е абревиатурата от английските думи Safe, Sane, Consensual — SSC). Физиологически БДСМ е основана на опитите да се повиши нивото на възбуда на човека за сметка на съзнателното нарушаване на едни или други социално детерминирани условия или табута. — Б.пр.

113

Ленарт Хюланд (1919–1993) — шведски журналист и водещ в Националното радио и телевизия. — Б.пр.

114

Вероятна аналогия с ежегодния лов на лосове в Швеция. — Б.пр.

115

Вал МакДърмид (1955) — известна шотландска авторка на криминални романи. Носител на много награди. — Б.пр.

116

Песента на русалките (англ.). — Б.пр.

117

Принципът за откритост предполага, че шведските масмедии и обществеността имат право да получават пълна информация за дейността на държавата и общините. — Б.пр.

118

Голямата улица (швед.). — Б.пр.

119

Специален вид хамбургер с широк малотраен колбас, който носи името „парисаре“ и е масово предпочитан в Швеция. — Б.пр.

120

„Вермландска култура“ (швед.). — Б.пр.

121

Град в Швеция, в който има медна мина. — Б.пр.

122

Застояла вода (швед.). — Б.пр.

123

Чуй това (англ.). — Б.пр.

124

„Единствено писанието“ — учение в протестантството, че единствено Библията се явява безпогрешен извор на християнското вероучение. — Б.пр.

125

Учението, че само вярата спасява човека, когато той положи свето упование в Жертвеното дело на Христос. Основата на реформаторското учение на Мартин Лутер. — Б.пр.

126

Едноседмична ваканция в началото на календарната година, обикновено през януари и февруари, чиято основна цел е да предостави възможност на децата да упражняват различни зимни спортове. — Б.пр.

127

Местност в Норланд. — Б.пр.

128

Пипнах те (англ.). — Б.пр.

129

Информационно претоварване (англ.). — Б.пр.

130

Андерш Зорн (1860–1920) — един от най-известните, международно признати шведски художници. Изключителен портретист. — Б.пр.

131

Код на града (англ.). — Б.пр.

132

Район в Австралия, обхващащ по-голямата част от централните територии на континента. — Б.пр.

133

Wannado — искам да направя (англ.). — Б.пр.

134

Приятел, другар — стандартно обръщение в Австралия (англ.). — Б.пр.

135

Междуградски път (англ.). — Б.пр.

136

Ами приятел (англ.). — Б.пр.

137

Здравей, шефе. Имаме посетител (англ.). — Б.пр.

138

Наред (англ.). — Б.пр.

139

Глупости (англ.). — Б.пр.

140

Аз мога да съм истинска кучка. Само ме провокирай (англ.). — Б.пр.

141

Потулване, прикриване (англ.). — Б.пр.

142

Дълбокото гърло (англ.). — Б.пр.

143

Усташа — хърватско революционно движение, създадено през 1929 г. По време на Втората световна война усташите управляват големи райони от Югославия, както и профашисткия режим в Независимата хърватска държава. По време на войната в Югославия сред хърватското население има настроения за възраждане на подкрепата на усташите, въпреки че те са забранени от хърватските закони. — Б.пр.

144

Вражеско поглъщане (англ.). — Б.пр.

145

От bitch — кучка (англ.). — Б.пр.

146

Дезинформация (англ.). — Б.пр.

147

С това название сред хората е известна част от улица „Хорнсгатан“ срещу църквата „Мария Магдалена“ в квартал „Сьодермалм“ в Стокхолм. — Б.пр.

148

Да, господарю (англ.). — Б.пр.

149

Улица в старата част на Стокхолм „Гамла стан“, която върви покрай северната страна на Слусен. — Б.пр.

150

Мечтай си (англ.). — Б.пр.

151

Vaxholmsbåt (швед.) — лодки, които пътуват между остров Ваксхолм в Стокхолмския архипелаг и Стокхолм. — Б.пр.

152

Списание „Наемен войник“ (англ.). — Б.пр.

153

Избийте ги до един и нека Бог отсъди (англ.). — Б.пр.

154

Празник в Швеция, Финландия, Германия и други страни, който се чества на 30 април или 1 май, свързан с култа към Света Валборг и борбата със злите духове и вещици. Култът възниква през 779 г., след смъртта й. Празникът се отбелязва с паленето на големи огньове. — Б.пр.

155

Модна къща „Камила“ (англ.). — Б.пр.

156

Тези хора да не би да са си изгубили ума? (англ.). — Б.пр.

157

Но разбира се (нем.). — Б.пр.

158

Вид приспивателно. — Б.пр.

159

Шведският вестник „Свенска Дагбладет“. — Б.пр.

160

Шведският вестник „Дагенс Нюхетер“. — Б.пр.

161

Шведска банка, която едва не фалира по време на банковата криза в началото на деветдесетте години. — Б.пр.

162

Инвестиционно дружество, чиито ресурси биват присвоени през лятото на 1997 г. от четири лица. Смята се, че откраднатата сума възлиза на около шестстотин милиона крони. Това е най-голямата подобна измама в историята на Швеция. — Б.пр.

163

Наблюдение, визуален контакт (англ.). — Б.пр.

Content

Стиг Ларшон
Мъжете, които мразеха жените

Пролог Един петък през ноември

Част първа Стимулът 20 декември — 3 януари

Глава 1 Петък, 20 декември

Глава 2 Петък, 20 декември

Глава 3 Петък, 20 декември — събота, 21 декември

Глава 4 Понеделник, 23 декември — четвъртък, 26 декември

Глава 5 Четвъртък, 26 декември

Глава 6 Четвъртък, 26 декември

Глава 7 Петък, 3 януари

Част втора Анализ на последствията 3 януари — 17 март

Глава 8 Петък, 3 януари — неделя, 5 януари

Глава 9 Понеделник, 6 януари — сряда, 8 януари

Глава 10 Вторник, 9 януари — петък, 31 януари

Глава 11 Събота, 1 февруари — вторник, 18 февруари

Глава 12 Сряда, 19 февруари

Глава 13 Четвъртък, 20 февруари — петък, 7 март

Глава 14 Събота, 8 март — понеделник, 17 март

Част трета Сливания 16 май — 14 юли

Глава 15 Петък, 16 май — събота, 31 май

Глава 16 Неделя, 1 юни — вторник, 10 юни

Глава 17 Сряда, 11 юни — събота, 14 юни

Глава 18 Сряда, 18 юни

Глава 19 Вторник, 19 юни — неделя, 29 юни

Глава 20 Вторник, 1 юли — сряда, 2 юли

Глава 21 Четвъртък, 3 юли — четвъртък, 10 юли

Глава 22 Четвъртък, 10 юли

Глава 23 Петък, 11 юли

Част четвърта Hostile Takeover 11 юли — 30 декември

Глава 24 Петък, 11 юли — събота, 12 юли

Глава 25 Събота, 12 юли — понеделник, 14 юли

Глава 26 Вторник, 15 юли — четвъртък, 17 юли

Глава 27 Събота, 26 юли — понеделник, 28 юли

Глава 28 Вторник, 29 юли — петък, 24 октомври

Глава 29 Събота, 1 ноември — вторник, 25 ноември

Епилог: Отчетен доклад Четвъртък, 27 ноември — вторник, 30 декември

Информация за текста

1