Стиг Ларшон

Момичето, което си играеше с огъня

Пролог

Тя лежеше завързана с кожени ремъци на тясно легло от закалена стомана. Ремъците я стягаха през гърдите. Лежеше по гръб. Ръцете й бяха заключени с белезници за ръба на леглото на нивото на бедрата.

Отдавна се бе отказала от опитите да се освободи. Бе будна, ала лежеше със затворени очи. Ако ги отвореше, щеше да съзре единствено мрак, с изключение на тясната ивица светлина, която се процеждаше през горния край на вратата. Имаше лош вкус в устата и копнееше да си измие зъбите.

Част от съзнанието й непрекъснато бе нащрек в очакване да чуе звука от приближаващи стъпки — знак, че той идва към нея. Нямаше никаква представа колко бе напреднала вечерта, ала й се струваше, че той закъснява. Леглото й внезапно завибрира и тя отвори очи. Сякаш някъде в сградата бе включена машина. Изминаха няколко секунди и вече не бе сигурна дали звукът е реален, или си въобразява.

Зачеркна още един ден в съзнанието си.

Четирийсет и третия в плен.

Засърбя я носът и извърна глава, за да се почеше на възглавницата. Потеше се. В стаята бе топло и задушно. Беше облечена със съвсем обикновена нощница, която се бе нагънала под тялото й. Попремести бедрото си и успя да хване нощницата с показалеца и средния си пръст. След това я задърпа надолу сантиметър по сантиметър. После направи същото и от другата страна. Ала въпреки това точно под кръста й остана една гънка. Матракът бе неудобен и на буци. Пълната изолация, в която се намираше, засилваше неимоверно всички усещания, дори и най-ненатрапчивите. Ремъците бяха достатъчно хлабави, за да може да променя позата си и да лежи на една страна. Но и така не й бе много удобно, защото едната й ръка оставаше прилепена за гърба и непрекъснато изтръпваше.

Потиснатият й гняв нарастваше. Измъчваха я и собствените й мисли, които непрекъснато прерастваха в страховити фантазии за това как ще приключи всичко. Ненавиждаше безпомощното положение, в което бе поставена против волята си. Колкото и да се опитваше да отклони мислите си от настоящата ситуация, не можеше да приглуши страха. Той се стелеше около нея като облак газ и заплашваше да проникне в порите й и да отрови живота й. Бе открила, че най-добрият начин да го победи бе, като се замисли за нещо, което да й създаде усещане за надмощие. Затвори очи и си представи миризмата на бензин.

Той седи в кола със свален прозорец. Тя изтичва до нея, излива бензин през прозореца и драсва клечка кибрит. Всичко протича в един миг. Пламъците веднага лумват. Той се гърчи и вика от ужас и болка. Тя усеща миризмата на опърлено месо, примесена с по-острия мирис на пластмаса и на материала, с който е натъпкана горящата седалка.

Явно бе задрямала, защото не чу стъпките му, ала отварянето на вратата веднага я събуди. Нахлулата в стаята светлина я заслепи.

Значи той все пак е дошъл.

Бе висок. Не можеше да отгатне точната му възраст, ала не беше младеж. Имаше рижавокафява разрошена коса, очила с черна рамка и рядка брадичка. Миришеше на одеколон за след бръснене.

Мразеше мириса му.

Той застана до края на леглото и дълго я наблюдава.

Мразеше мълчанието му.

Лицето му оставаше в сянка на фона на нахлуващата от отвора на вратата светлина. Виждаше само силуета му. Изведнъж й заговори. Имаше басов ясен глас и педантично наблягаше на всяка дума.

Мразеше гласа му.

Каза й, че днес е рожденият й ден и че искал да я поздрави. В гласа му не се долавяше нито враждебност, нито ирония. Бе неутрален глас. Тя предположи, че мъжът се усмихва.

Мразеше го.

Той се приближи, заобиколи леглото и застана до главата й. След това постави влажната опака страна на дланта си върху челото й и нежно прокара пръсти по края на косата й. Това бе подаръкът му за рождения й ден.

Мразеше да я докосва.

Говореше й. Виждаше как устните му се движат, ала заключи съзнанието си за думите му. Не искаше да го слуша. Не искаше да отговаря. Чу го да повишава тон. В гласа му се бе промъкнала нотка на раздразнение, пробудено от липсата на реакция от нейна страна. Говореше нещо за взаимно доверие. След няколко минути млъкна. Тя отклони поглед. В следващия миг той сви рамене и започна да наглася ремъците. Пристегна тези на гърдите й и се надвеси над нея.

Внезапно тя се извъртя рязко наляво, доколкото й позволяваха ремъците, в опит да го избегне. Сви крака до брадичката си и ритна силно към главата му. Целеше се в адамовата му ябълка и успя да го удари с палец някъде под брадичката, ала той бе подготвен, извърна се и почти нищо не усети. Опита се да го ритне отново, но той вече се бе отдалечил на достатъчно голямо разстояние, за да не го достигне.

Тя отпусна крака.

Чаршафът й висеше надолу от края на леглото, стигайки до пода. Нощницата й се бе събрала доста по-нагоре от бедрата.

Той дълго остана неподвижен и мълчалив. След това заобиколи леглото и извади ремъци и за краката. Тя се опита да свие краката си, ала той я хвана за единия глезен, с другата си ръка натисна надолу коляното й и я завърза през ходилото. След това стори същото и от другата страна.

Сега бе напълно безпомощна.

Той вдигна чаршафа и я зави. После я наблюдава мълчаливо в продължение на две минути. Усещаше възбудата му в полумрака, макар той самият да се опитваше да я скрие. Сигурно бе получил ерекция. Знаеше, че му се иска да протегне ръка и да я докосне.

След това той се обърна, излезе от стаята и затвори вратата след себе си. Чу го да спуска резето, което бе напълно излишно. Тъй или иначе нямаше как да се освободи и да стане от леглото.

Лежа така в продължение на няколко минути, загледана в тънката ивица светлина, струяща от горния край на вратата. След това се поразмърда малко, за да провери колко са стегнати ремъците. Успя да повдигне леко колене, ала каишите през гърдите и ходилата й веднага се опънаха. Отпусна се. Остана да лежи съвсем неподвижно, загледана в нищото.

Вижда го пропит с бензин. Усеща кибритената кутия в ръката си. Разтърсва я. Клечките в нея започват да трополят. Отваря кутията и изважда една от тях. Чува го да казва нещо, ала ушите й са глухи за думите му. Съзира изражението на лицето му, когато драсва клечката. Чува съскащия звук на запалената сяра. Прилича на продължителен гръм при буря. После вижда лумналите пламъци.

Усмихна се студено.

Тази нощ навършваше тринайсет.

Част първа

Неверни уравнения

16–20 декември

Уравненията получават името си според най-високата степен на неизвестната величина (стойността на степенния показател). Ако тя е едно, уравнението е от първа степен. Ако е две, става въпрос за уравнение от втора степен и така нататък. Уравнения от по-висока от първа степен предполагат повече стойности на неизвестните величини. Тези стойности се наричат корени.

Уравнение от първа степен (линейно уравнение):

3x — 9 = 0 (корен: x = 3)

Глава първа

Четвъртък, 16 декември — петък, 17 декември

Лисбет Саландер смъкна слънчевите си очила до върха на носа и примижа под шапката си с периферия. Видя как дамата от стая 32 излезе от страничния вход на хотела и отиде до един от шезлонгите на зелени и бели райета до басейна. Ходеше с поглед забит в земята и с олюляваща се походка.

Саландер я бе виждала преди само от разстояние. Предполагаше, че жената е на около 35 години, ала съдейки по външния й вид, можеше да е на всякаква възраст — от 25 до 50 години. Имаше кестенява, дълга до раменете коса, овално лице и женствено тяло като на моделите от каталог за дамско бельо. Носеше сандали, черни бикини и лилавеещи слънчеви очила. Бе американка и говореше на южен диалект. Имаше жълта шапка, която пусна на земята до шезлонга, преди да направи знак с ръка на бармана в бара на Елла Кармайкъл.

Лисбет Саландер остави книгата в скута си, отпи глътка кафе и посегна към кутията с цигари. След това извърна очи към хоризонта. От мястото й на терасата край басейна се виждаше късче от Карибско море между няколкото палми и рододендрони, растящи до оградата пред хотела. Навътре в морето се носеше платноходка, устремена на север, навярно към Санта Лусия или Доминика. А зад нея се очертаваха контурите на сив товарен кораб, запътил се на юг към Генуа или към някоя съседна страна. Лек бриз разхлаждаше предобедната мараня, ала Лисбет усети как една капка пот бавно се стече по челото й надолу към веждите. Не обичаше да се пържи на слънцето. Бе прекарала дните си тук главно на сянка, като седеше почти непрекъснато под шатрата. Въпреки това беше черна като негър. Носеше кафяви шорти и черен потник.

Слушаше странните тонове на стийл дръма[1], долитащи от тонколоните на бара. Никога не се бе интересувала особено от музика и не можеше да направи разлика между Свен-Ингварш и Ник Кейв[2], ала тринидадският музикален инструмент я очароваше. Струваше й се нереално, че някой може да свири на варел и на всичкото отгоре да изтръгва от него звуци, които нямат равни на себе си. За нея тоновете бяха магически.

Изведнъж усети раздразнение и отново погледна жената, която току-що бе получила стъклена чаша с напитка с цвят на портокал.

Това не беше проблем на Лисбет Саландер. Тя обаче просто не можеше да разбере защо жената продължава да стои тук. В продължение на четири нощи, откакто двойката пристигна в хотела, Лисбет Саландер ставаше свидетел на разправии в съседната стая. Бе чувала плач, снишени разстроени гласове, а понякога и звук от шамари. Отговорният за това — Лисбет предполагаше, че е съпругът й, — беше четирийсетгодишен мъж с тъмна права коса, която, противно на съвременната мода, носеше сресана на път. Явно бе в Гренада по работа. Лисбет Саландер нямаше абсолютно никаква представа в какво се изразяваше тя, ала мъжът всяка сутрин се обличаше делово, с вратовръзка и сако, пиеше чаша кафе в бара на хотела, след което вдигаше куфарчето си и вземаше такси.

Връщаше се късно следобед, след което се къпеше в басейна в компанията на съпругата си. Обикновено вечеряха заедно и изглеждаха щастливо влюбени. Вярно, че жената изпиваше две-три чашки в повече, ала лекото й опиянение не бе натрапчиво и не притесняваше околните.

Разправиите в съседната стая започваха обикновено между 10 и 11 часа вечерта, точно когато Лисбет си лягаше и се зачиташе в книга за загадките на математиката. Жената не бе подлагана на груб тормоз. Доколкото Лисбет можеше да разбере през стената, двамата се караха продължително все за едно и също. Предната нощ не устоя на изкушението и излезе на балкона, за да чуе през отворената към терасата им врата за какво точно става въпрос. В продължение на повече от час съпругът бе ходил напред-назад из стаята, повтаряйки, че е гадняр, който не заслужава жена си. Не спираше да твърди, че тя вероятно го смята за лицемерен. Жената всеки път го уверяваше, че това не е истина, и се опитваше да го успокои. Превъзбудата му обаче растеше, докато накрая не я бе хванал и разтърсил. Тогава тя явно се видя принудена да му даде отговора, който той искаше да чуе: „… Да, ти си лицемер“. Мъжът обаче прие насилствено изтръгнатото признание като оправдание да се нахвърли върху нея с укори за поведението и характера й. Нарече я курва. Ако някой посмееше да използва същата дума по отношение на Лисбет Саландер, тя веднага щеше да предприеме съответните мерки. В този случай обаче това не беше неин проблем и й бе трудно да прецени дали трябва да се намеси.

С почуда изслуша непрестанното му бръщолевене, което внезапно бе последвано от звук от шамар. Точно реши да излезе в коридора и да разбие вратата на съседите си, когато в стаята настана тишина.

Докато сега наблюдаваше жената до басейна, забеляза единствено лека синина на едното й рамо и драскотина на бедрото. Нямаше набиващи се на очи контузии.

Девет месеца по-рано Лисбет бе прочела една статия в списание „Популярна наука“, забравено от някого на летище „Леонардо да Винчи“ в Рим. Статията внезапно събуди у нея неизмерим интерес към така слабо познатата наука, наречена сферична астрономия. Тогава съвсем импулсивно посети книжарницата на университета в Рим и закупи няколко от най-важните трудове в тази област. За да успее обаче да разбере принципите на сферичната астрономия, трябваше първо да се запознае с далеч по-заплетените загадки на математиката. По време на пътуванията си през последните месеци бе посетила различни университетски книжарници в търсене на още книги.

Книгите обаче седяха най-вече в раницата й, а заниманията й бяха несистематични и без ясна цел до мига, в който влезе в една такава книжарница в Маями и закупи „Измерения на математиката“ от Л. С. Перно (Харвард, 1999). Откри труда точно преди да замине за Флорида Кийс и да започне да обикаля островите в Карибския басейн.

Вече бе посетила Гуадалупе (две денонощия в една ужасна дупка), Доминика (пет денонощия в приятна и лежерна обстановка), Барбадос (една вечер в американски хотел, където се бе почувствала ужасно нежелана) и Света Лусия (девет дни). Би останала там малко повече, ако не се бе спречкала с един местен задръстен член на младежка банда, който не излизаше от бара на затънтения й хотел. Накрая й причерня и го удари с тухла по главата, напусна хотела и взе ферибота за Сейнт Джордж, столицата на Гренада. Дори не бе чувала за тази страна, преди да се качи на кораба.

Пристигна в Гренада една ноемврийска сутрин в десет часа, посрещната от проливен тропически дъжд. Благодарение на пътеводителя „Карибийън Травълър“ бе разбрала, че Гренада е известна като Спайс Айлънд, острова на подправките, и е един от най-големите производители на индийско орехче в света. Островът имаше 120 000 обитатели, ала още около 200 000 гренадци живееха в САЩ, Канада или Англия, което свидетелстваше за състоянието на работния пазар в родината им. Островът бе хълмист, а по средата му имаше загаснал вулкан, Гранд Етанг.

В исторически план Гренада бе една от множеството маловажни британски колонии. През 1795 г. островът привлича вниманието на политическите кръгове, когато един получил свободата си бивш роб на име Джулиан Федон оглавява вдъхновено от Френската революция въстание, принудило британската корона да изпрати на острова войски, които съсичат, прострелват, обесват и измъчват огромен брой въстаници. Това, което разклаща колониалния режим, е фактът, че към въстанието на Федон се присъединява и група бели бедни заселници, които явно са тотално лишени от обноски и от разбирането за расова сегрегация. Въстанието е потушено, ала Федон не попада в плен. Успява да се скрие в планинския масив Гранд Етанг, където се превръща в местна легенда от величината на Робин Худ.

Около двеста години по-късно, през 1979, адвокатът Морис Бишъп слага началото на нова революция, която според пътеводителя е вдъхновена от „комунистическите диктатури в Куба и Никарагуа“. Лисбет Саландер обаче си изгради съвсем друга представа за нея след срещата си с Филип Кембъл, лекар, библиотекар и баптистки свещеник, в чиято странноприемница отседна първите дни. Цялата история можеше да бъде сведена до следното — Бишъп е бил изключително популярен сред народа водач, успял да свали от власт един луд диктатор, който освен всичко друго бил и маниак на тема НЛО и похарчил част от и без това ограничения бюджет на страната в преследване на летящи чинии. Бишъп пледирал за икономическа демокрация и въвел първия в страната закон за равноправието между половете, преди да бъде убит през 1983 година.

След масовото убийство на 120 човека, сред които министърът на външните работи, министърът за правата на жените и няколко важни профсъюзни лидери, войските на САЩ навлезли в страната и въвели демокрация. Това предизвикало скок на безработицата от около шест на почти петдесет процента, а търговията с кокаин отново се превърнала в основен източник на доходи. Филип Кембъл прочете информацията в пътеводителя на Лисбет Саландер, поклати глава и й даде ценни съвети от кои лица и квартали да стои настрана след падането на нощта.

По отношение на Лисбет Саландер тези съвети бяха напразни. Във всеки случай тя успя да избегне каквото и да било познанство с престъпния свят на Гренада, тъй като се влюби в Гранд Ансе Бийч, разположен непосредствено след Сейнт Джордж в южна посока. Това бе километричен, рядко заселен плаж, където можеше да се разхожда в продължение на часове, без да среща други хора и да й се налага да разговаря с когото и да било. Настани се в „Кийс“, един от малкото американски хотели край Гранд Ансе. Живееше тук вече седем седмици, през които не правеше почти нищо друго, освен да се разхожда по плажа, да похапва от местните плодове, които страшно напомняха шведските вишни и които тя обожаваше.

Сезонът още не бе започнал, така че две трети от стаите в хотела бяха празни. Единственият проблем бе тихият терор от съседната стая, който нарушаваше спокойствието й и откъслечните й занимания по математика.

Микаел Блумквист натисна с пръст звънеца на апартамента на Лисбет Саландер на улица Лундагатан. Не очакваше да му отвори, ала си бе изградил навика да минава покрай жилището й веднъж-дваж месечно, за да види дали нещо се е променило. Когато вдигна капака на отвора за поща във вратата, видя купчината рекламни материали. Бе малко след десет вечерта и следователно прекалено тъмно, за да може да прецени колко е нараснала тя от последния път.

Остана за малко на стълбището, изпълнен с колебание, след което се обърна и си тръгна разочарован. Прибра се пеша в апартамента си на улица Белмансгатан, без да бърза особено. Сложи да вари кафе и прегледа вечерните вестници, докато вървеше късната новинарска емисия. Бе в мрачно настроение. Чудеше се къде ли може да е Лисбет Саландер. Усещаше леко притеснение и за хиляден път си задаваше въпроса какво всъщност се бе случило.

По Коледа бе поканил Лисбет в хижата си в Сандхамн. Там двамата излизаха на дълги разходки, по време на които спокойно обсъждаха отзвука от драматичните събития от изминалата година, в които и те самите бяха участници. Преживяванията си от този период Микаел впоследствие определяше като един вид житейска криза. Бе обвинен в клевета и прекара няколко месеца в затвора. Това срина професионалната му кариера на журналист и дори го принуди да напусне поста си на отговорен редактор на вестник „Милениум“ с подвита опашка. После всичко се промени — получи предложение да напише биографията на индустриалеца Хенрик Вангер, което за него бе един вид добре платена терапия. Тази му задача обаче внезапно се превърна в отчаян лов на хитър неизвестен сериен убиец.

Именно този лов го бе срещнал с Лисбет Саландер. Микаел докосна леко малкия белег, който примката бе оставила под лявото му ухо. Лисбет не само му помогна да залови убиеца, а и буквално му спаси живота.

Тя многократно го бе изненадвала със странните си способности — фотографска памет и феноменални компютърни умения. Микаел Блумквист се смяташе за компютърно грамотен, ала Лисбет Саландер се оказа дяволски добра. Постепенно бе осъзнал, че тя е хакер от световна класа. И същинска легенда в ексклузивния международен клуб, който се занимаваше с компютърни престъпления. Там я знаеха единствено под псевдонима Wasp.

Именно благодарение на уменията й да прониква в чужди компютри Микаел бе получил необходимите материали, за да обърне в своя полза изхода от аферата „Венерстрьом“ и да изчисти журналистическото си име. Самата афера се превърна в сензация, която и до момента, една година след публикуваните разкрития, бе предмет на международни полицейски разследвания на икономически престъпления. Поради тази причина Микаел редовно се появяваше на телевизионния екран като гост на различни предавания.

Преди година бе следил развитието на сензационната новина с огромно задоволство. За него това бе един вид отмъщение и възстановяване на доброто му име сред журналистическите среди. Задоволството му обаче твърде бързо се изпари. Само след няколко седмици му омръзна да отговаря на едни и същи въпроси, задавани от журналистите и от финансовата полиция. „Съжалявам, но не мога да обсъждам източниците си.“ Съвсем му прикипя, когато един журналист от англоезичния „Азербайджан Таймс“ прелетя цялото разстояние до Стокхолм само за да го пита за същите глупави неща. Микаел намали броя на интервютата си до минимум и през последните месеци се появяваше по телевизията единствено по настояване на журналистката от ТВ4. Обикновено това се случваше при някоя нова знаменателна фаза в хода на разследването.

Сътрудничеството между Микаел и журналистката от ТВ4 имаше особени измерения. Тя бе първият човек в тези среди, който се съгласи да представи направените от Микаел разкрития. Без нейната помощ във вечерта, когато „Милениум“ пусна сензационната новина, историята едва ли щеше да придобие такива огромни мащаби. Едва впоследствие Микаел разбра, че тя се бе борила със зъби и нокти, за да убеди редакторите да пуснат материала. Бе срещнала значителен отпор по повод поставянето на измамника от „Милениум“ в центъра на вниманието. До последния миг преди да излезе в ефир, не било ясно дали армията от адвокати на телевизията ще пусне новината. Повечето от по-възрастните й колеги й показали свален надолу палец и заявили, че ако историята й се окаже блъф, с кариерата й е свършено. Тя обаче бе отстояла позициите си. Така бе разпространена новината на годината.

Журналистката редовно отразяваше историята през първата седмица — все пак беше единственият добре запознат с въпроса репортер. По някое време преди Коледа обаче Микаел забеляза, че всички коментари и нови гледни точки, свързани с аферата, биваха представяни от колегите й мъже. По нова година разбра, че са й отнели новината с мотивацията, че случаят е твърде важен и трябва да бъде следен от сериозни икономически репортери, а не от някаква си девойка от Готланд или Бергслаген, или откъдето там идваше, по дяволите. Следващия път, когато от ТВ4 му се обадиха и го помолиха за коментар, той съвсем открито им обясни, че ще дава изявления за тях единствено ако тя му задава въпросите. Изминаха няколко дни на сърдито мълчание, докато накрая момчетата не се предадоха.

Микаел изгуби интерес към аферата „Венерстрьом“ по времето, когато Лисбет Саландер изчезна от живота му. Той така и не можеше да проумее какво се бе случило.

Разделиха се на 26 декември и в дните до Нова година повече не я видя. Позвъни й късно вечерта на трийсети декември, ала никой не вдигна. В навечерието на самата Нова година на два пъти се разхожда до апартамента й и звъня на вратата. Първия път в жилището й светеше, ала тя не му отвори. Втория път вътре цареше тъмнина. Микаел отново се опита да й се обади на първи януари, но тя отново не вдигна. След това чуваше единствено съобщението, че номерът на абоната не може да бъде избран.

През следващите няколко дни я видя два пъти. Тъй като не успя да се свърже с нея по телефона, отиде до дома й в началото на януари и седна на стълбите пред вратата. Бе си взел книга и упорито я чака в продължение на четири часа да се появи пред входа, което се случи малко преди единайсет часа вечерта. Тя носеше кафяв кашон и спря като закована, когато го видя.

— Здравей, Лисбет — поздрави я той и затвори книгата.

Тя го изгледа безизразно и в погледа й не се четеше нито топлина, нито приятелство. След това мина покрай него и пъхна ключа в ключалката.

— Няма ли да ме поканиш на чаша кафе? — попита Микаел.

Тя се обърна към него и тихо каза:

— Върви си! Не искам да те виждам повече.

След това затръшна вратата под носа му и Микаел, изпълнен с безгранична почуда, я чу да заключва от вътрешната страна.

Втория път, когато я видя, бе след три дни. Пътуваше с метрото в участъка между Слусен и централната станция и погледна през прозореца, когато влакът спря на „Гамла стан“. Лисбет стоеше на перона, на по-малко от два метра от него. Забеляза я точно в мига, когато вратите се затвориха. В продължение на пет секунди тя гледа право през него, сякаш той не съществуваше, след което се обърна и когато мотрисата потегли, изчезна от погледа му.

Посланието бе съвсем ясно. Лисбет Саландер не желаеше да има нищо общо с Микаел Блумквист. Беше го изтрила от живота си като компютърен файл, без да му даде каквито и да било обяснения. Бе сменила номера на мобилния си телефон и не отговаряше на електронната си поща.

Микаел въздъхна, изгаси телевизора, отиде до прозореца и се загледа в кметството.

Чудеше се дали постъпва неправилно, като минава покрай апартамента й през равни интервали от време. До този момент, когато някоя жена му дадеше толкова ясни сигнали, че не иска да го вижда, негов принцип бе да се отдръпва. Според него пренебрегването на подобно послание би изразявало липса на респект към самата дама.

Микаел и Лисбет се бяха любили. Това се случи по нейна инициатива и връзката им продължи половин година. Ако искаше да сложи край на любовния им роман също толкова изненадващо, колкото го бе започнала, то Микаел бе „за“. Това си беше нейна работа. Микаел нямаше нищо против да приеме ролята на бившето гадже, ако действително нещата бяха стигнали дотам, ала пълната липса на желание за контакт от страна на Лисбет го объркваше.

Не беше влюбен в нея — двамата бяха прекалено противоположни, ала я харесваше и проклетата й сложна личност наистина му липсваше. Бе вярвал, че приятелските им чувства са взаимни, и сега, накратко казано, се чувстваше като идиот.

Дълго стоя до прозореца.

Накрая взе важно решение.

Щом Лисбет Саландер питаеше такава силна ненавист към него, че дори отказваше да го поздрави, когато се срещаха случайно в метрото, то вероятно приятелството им бе приключило завинаги. От този момент нататък той нямаше да поема каквито и да било инициативи, за да се вижда с нея.

Лисбет Саландер погледна часовника си и констатира, че е подгизнала от пот, макар да седеше на сянка. Бе десет и половина сутринта. Запамети една математическа формула от три реда и затвори книгата „Измерения на математиката“. След това взе ключа за стаята си и пакета цигари от масата.

Стаята й се намираше на втория етаж, който се явяваше и последен за хотела. Съблече се и влезе да вземе душ.

Един зелен гущер, дълъг около два дециметра, я гледаше от стената, точно под тавана. Лисбет Саландер също го погледна, но не направи опит да го прогони. Гущерите бяха навсякъде на острова. Промъкваха се в стаите през дървената щора на отворения прозорец. Харесваше й компанията на тези малки животинки, които не й досаждаха. Водата бе хладка, но не студена. Стоя пет минути под струята на душа, за да се разхлади.

Когато отново се върна в стаята, застана гола пред огледалната врата на гардероба и огледа любопитно тялото си. Все още тежеше около 40 килограма и бе висока 150 см. Това не можеше да промени. Крайниците й бяха твърде слаби, като на кукла… Ръцете й бяха малки и почти нямаше бедра.

Ала вече имаше бюст.

През целия си живот бе била почти плоска, точно както преди да навлезе в пубертета. Изглеждаше, откровено казано, смехотворно и винаги изпитваше дискомфорт, когато трябваше да се съблече гола.

Сега обаче вече разполагаше с истински бюст. Не ставаше въпрос за някакви бомби (тя не искаше подобни гърди, а и те щяха да изглеждат още по-смешно на кльощавото й тяло), а за две овални гърди със среден размер. Промяната бе извършена внимателно, така че тялото й да запази пропорциите си. Разликата обаче беше огромна, що се отнася не само до външния й вид, но и до самочувствието й.

Бе прекарала пет седмици в една клиника край Генуа, където й поставиха гръдните импланти. Избра клиниката и лекарите, които имаха най-добрата репутация в Европа. Нейният хирург, очарователна бойна дама на име Алесандра Перини, констатира, че гърдите на Лисбет са физически недоразвити и че уголемяването им е дори медицински обосновано.

Намесата не се оказа напълно безболезнена, ала бюстът бе съвсем естествен и на вид, и при допир. Освен това белезите бяха почти незабележими. Не съжаляваше за решението си нито за миг. Беше доволна. От операцията измина вече половин година, а Лисбет не можеше да погледне в огледалото голото си тяло, без да ахне и да си каже, че си е осигурила по-качествен живот.

По време на престоя си в клиниката в Генуа премахна и една от деветте си татуировки, която представляваше двусантиметрова оса и се намираше отдясно на шията й. Харесваше татуировките си, най-вече огромния дракон, който се простираше от ключицата до задните й части, ала въпреки това реши да махне осата. Причината бе, че татуировката се намираше на прекалено забележимо място и се набиваше на очи, в резултат на което Лисбет лесно можеше да бъде запомнена и разпозната. А тя не искаше да бъде запомнена и разпозната. Татуировката премахнаха с помощта на лазер. Когато прекараше пръст по шията си, Лисбет усещаше лек белег. При по-внимателно вглеждане се забелязваше, че изгорялата от слънцето й кожа е по-светла на това място, ала при един бърз поглед всичко изглеждаше нормално. Целият й престой в Генуа бе струвал 190 000 крони.

Които тя имаше.

Лисбет спря да фантазира, отдръпна се от огледалото и си облече бикини и сутиен. Два дни след като напусна клиниката в Генуа, за първи път за двайсет и петте си години живот посети магазин за дамско бельо и закупи всички онези артикули, които дотогава й се бяха стрували безполезни. Не след дълго навърши двайсет и шест и вече носеше сутиен с определено задоволство.

Сложи си дънки и черна тениска с надпис Consider this a fair warning[3]. Намери сандалите и шапката си с периферия и метна една черна найлонова торба през рамо.

На излизане забеляза малка група гости на хотела, които стояха до рецепцията и разговаряха.

— Колко опасна е тя всъщност? — попита една чернокожа жена с писклив глас и европейски акцент.

Лисбет я разпозна като един от членовете на туристическата група от Лондон, която бе пристигнала десет дни по-рано.

Фреди Макбейн, рецепционистът с посребряла коса, който винаги се усмихваше вежливо на Лисбет в знак на поздрав, изглеждаше притеснен. Той обясни, че на всички гости на хотела ще бъдат дадени инструкции и че няма от какво да се опасяват, ако ги спазват стриктно. Отговорът му бе последван от вълна от въпроси.

Лисбет Саландер сбърчи чело и отиде в бара, където откри Елла Кармайкъл зад барплота.

— За какво става въпрос? — попита тя и посочи с палец купчината хора пред рецепцията.

— Матилда заплашва да ни посети.

— Матилда?

— Матилда е ураган, който се образува край Бразилия преди две седмици и премина през Парамарибо тази сутрин. Това е столицата на Суринам. Не е ясно в каква посока ще поеме сега. Може да тръгне на север към САЩ. Ала ако продължи да се движи по крайбрежието на запад, Тринидад и Гренада ще се озоват точно на пътя му. Така че може да стане ветровито.

— Мислех, че сезонът на ураганите е отминал.

— Така е. Обикновено е през септември и октомври. Ала в днешно време климатът и парниковият ефект създават толкова проблеми, че човек за нищо не може да бъде сигурен.

— Добре. Кога се очаква тази Матилда?

— Скоро.

— Трябва ли да се подготвя по някакъв начин?

— Лисбет, ураганите не са шега работа. През седемдесетте години един нанесе огромни щети на Гренада. Тогава бях на единайсет години и живеех в едно селце в Гранд Етанг, по пътя за Гренвил. Никога няма да забравя онази нощ.

— Хм.

— Няма нужда да се притесняваш. Не се отдалечавай много от хотела в събота. Приготви една чанта с ценни вещи — например този твой компютър, с който обикновено си играеш, и бъди готова да я вземеш със себе си, ако получим инструкции, че трябва да слезем в убежището. Това е всичко.

— Окей.

— Искаш ли нещо за пиене?

— Не.

Лисбет Саландер си тръгна, без да си вземе довиждане. Елла Кармайкъл се усмихна примирено след нея. Бяха й трябвали няколко седмици, за да свикне със странното поведение на това чудато момиче. Но разбра, че Лисбет Саландер не е високомерна, а просто различна. Винаги плащаше напитките си без проблем, не се напиваше, обикновено седеше сама и не предизвикваше кавги.

Градският транспорт на Гренада се състоеше основно от декорирани с много фантазия минибуси, които се движеха, без да спазват каквито и да било формалности, от рода на разписание например. Но поне през светлата част от денонощието вървяха редовно. След падането на нощта обаче бе почти невъзможно да се придвижиш, ако нямаш собствен автомобил.

Лисбет Саландер трябваше да почака само минута-две край пътя за Сейнт Джордж, преди един от автобусите да спре до нея. Шофьорът имаше расти, а от стереото звучеше No Woman No Cry[4] на максимален звук. Тя заключи съзнанието си за музиката, плати един долар за билет и се промъкна между една едра дама със сива коса и две момчета с училищни униформи.

Сейнт Джордж бе разположен на залив под формата на буквата U, наречен Каринидж. Над пристанището се издигаха стръмни хълмове, покрити с жилищни домове, стари колониални постройки и едно укрепление, Форт Рупърт, построено на ръба на стръмна скала.

Сейнт Джордж бе изключително компактно и гъсто застроен град с тесни улици и множество пресечки. Къщите бяха накацали по склоновете на хълма и единственият равнинен участък представляваше игрище, което се използваше едновременно за крикет и за надбягвания. То се намираше в северните покрайнини на града.

Лисбет слезе към пристанището и се разходи до „Макинтайърс електроникс“, разположен на върха на нисък стръмен склон. Продуктите, които се продаваха в Гренада, бяха предимно внос от САЩ или Англия и съответно бяха два пъти по-скъпи, отколкото на други места, но в магазина поне имаше климатик.

Резервните батерии, които бе поръчала за своя преносим компютър „Епъл Пауърбук“ (G4 титануим със 17-инчов монитор) най-накрая бяха пристигнали. В Маями се сдоби с ръчен компютър, палмтоп, със сгъваема клавиатура, на който можеше да проверява електронната си поща. Освен това той спокойно се събираше в найлонова торбичка, така че не й се налагаше да мъкне навсякъде своя „Пауърбук“, макар нищо да не можеше да се сравни със седемнайсетинчовия му екран. Оригиналните батерии на стария й компютър обаче вече бяха напълно изтощени и издържаха само половин час след всяко презареждане. Истинско мъчение, особено ако искаше да поседи по-дълго на терасата до басейна. Освен това електроподаването в Гренада не бе на особено високо ниво. През двете седмици тук вече бе имало две по-продължителни прекъсвания на тока. Лисбет плати с кредитна карта на Wasp Enterprises, прибра батериите в найлоновата торбичка и отново излезе в обедната мараня.

Отби се в Барклис банк и изтегли триста долара в брой, след което слезе до пазара и си купи връзка моркови, шест плода манго и бутилка минерална вода от литър и половина. В резултат на това найлоновата торбичка доста натежа. Когато се върна на пристанището, Лисбет изпитваше и глад, и жажда. В началото мислеше да отиде в „Нътмег“, ала входът на ресторанта бе барикадиран от гости. Затова продължи нататък до по-спокойния „Търтълбек“, който се намираше в най-отдалечения край на пристанището. Седна на верандата и си поръча порция калмари с пържен ориз и бутилка бира от местната марка „Кариб“. Придърпа един забравен брой на вестник „Гласът на Гренада“ и го прегледа за две минути. Единствената статия, която предизвикваше някакъв интерес, представляваше изпълнено с драматизъм предупреждение за евентуалното преминаване на Матилда оттук. Към материала имаше снимка на разрушена къща и текст, който припомняше опустошенията в страната, причинени от последния силен ураган.

Сгъна вестника, отпи глътка бира направо от бутилката и се облегна назад. В този миг видя мъжа от стая 32 да излиза на верандата на бара. Той носеше кафявото си куфарче в едната си ръка и голяма чаша кока-кола в другата. Мъжът плъзна поглед по нея, без да я разпознае, настани се на другия край на верандата и втренчи поглед във водата.

Седеше, обърнат с профил към Лисбет, която го наблюдаваше с интерес. Беше се отнесъл напълно и стоя неподвижно в продължение на седем минути, преди внезапно да вдигне чашата си и да отпие три глътки. След малко Лисбет отвори чантата си и извади от нея „Измерения на математиката“.

През целия си живот Лисбет бе изпитвала влечение към пъзели и загадки. Беше на девет години, когато получи куба на Рубик като подарък от майка си. Кубът подложи логическото й мислене на изпитание за почти цели четирийсет дразнещи минути, преди най-накрая да се досети как да разреши проблема. След това набързо го подреди правилно. Никога не правеше грешки, когато решаваше тестовете за интелигентност във вестниците — обикновено това бяха пет фигури със странна форма и трябваше да реши как би изглеждала шестата от редицата. Отговорът винаги бе очевиден.

В началното училище се научи да събира и изважда. Усвои умножението, делението и геометрията. Без проблем можеше да изчисли стойността на ресторантска сметка или фактура, както и траекторията на артилерийска граната, движеща се с определена скорост и под определен ъгъл. Приемаше всичко това за даденост. Преди да прочете статията в списание „Популярна наука“, нито за секунда не бе намирала математиката за интересна, нито пък смяташе, че таблицата за умножение всъщност е чиста математика. Лисбет я запамети за един следобед в училище и не можеше да разбере защо учителят продължава да им я припомня отново и отново цяла година.

Впоследствие съзря неоспоримата логика зад представените формули и разсъждения, което на свой ред я отведе до полиците с математически книги в университетските книжарници. Ала чак когато отвори „Измерения на математиката“, пред очите й се разгърна цял един нов свят. Математиката всъщност бе логически пъзел с безкрайни вариации загадки, чието решение може да бъде намерено. Номерът не бе да пресмяташ числови задачи. Пет по пет винаги дава двайсет и пет. Номерът бе да разбереш взаимодействието на различните правила, което прави възможно разрешаването на който и да било математически проблем.

„Измерения на математиката“ не беше учебник по математика, а една тухла от 1200 страници, която разказваше историята на науката от времето на древните гърци до съвременните опити на учените да овладеят сферичната астрономия. Тя бе като Библията и имаше същото значение за математиците днес, каквото бе имала (а и все още има) Диофантовата „Аритметика“ за сериозните учени преди и сега. Когато за първи път отвори „Измеренията“ на терасата на хотела до Гран Ансе Бийч, Лисбет внезапно се пренесе в един магически свят от цифри, поместен на страниците на книга, чийто автор не само бе добър педагог, но и умееше да разсмее читателя с анекдоти и неочаквани задачи. Лисбет можа да проследи развитието на математиката от времето на Архимед до приложението й в съвременната Лаборатория за реактивно движение в Калифорния. Разбра методите, които използваха при разрешаването на проблемите.

Питагоровата теорема (x^2 + у^2 = z^2), формулирана около 500 година пр.Хр., я накара да ахне. Изведнъж проумя значението на запаметеното още в основното училище по време на някой от малобройните часове, на които бе присъствала. „В един правоъгълен триъгълник квадратът на хипотенузата е равен на сумата от квадратите на катетите.“ Остана впечатлена от откритието на Евклид през 300 г. пр.Хр., че съвършено число, това е сумата от две числа, едното от които е степен на две, а другото разликата между следващата степен на две и едно. Това бе леко усъвършенстван вариант на Питагоровата теорема. Лисбет веднага съзря безбройните комбинации.

6 = 2^1x (2^2 — 1)

28 = 2^2x (2^3 — 1)

496 = 2^4x (2^5 — 1)

8128 = 2^6x (2^7 — 1)

Можеше да продължава така до безкрай, без да открие изключение от правилото. Тази логика провокираше усещането й за абсолютното. Прочете с наслада главите за Архимед, Нютон, Мартин Гарднер и дузина други класици в областта на математиката.

След това стигна до частта за Пиер дьо Ферма, чиято математическа загадка „Теоремата на Ферма“ не й даде покой цели седем седмици. Което не бе кой знае колко дълго време, като се има предвид, че задачата бе подлудявала математиците в продължение на 400 години, преди един англичанин на име Андрю Уайлс да успее да я разреши чак през 1993 г.

Теоремата на Ферма изглеждаше примамливо лесна задача.

Пиер дьо Ферма бе роден през 1601 г. в Бомон дьо Ломан, Югозападна Франция. Особено дразнещ бе фактът, че той дори не бил математик, а държавен чиновник. Математиката за него била един вид странно хоби, на което се отдавал през свободното си време. Въпреки това той е смятан за един от най-талантливите самоуки математици, родени някога. И за него, като за Лисбет Саландер, разрешаването на различни пъзели и загадки било форма на забавление. Особено голямо удоволствие му доставяло да дразни останалите математици, като измисля задачи, без обаче да представя решението им. Философът Рене Декарт използва по негов адрес доста обидни епитети, а английският му колега Джон Уолис говори за него като за „онзи проклет французин“.

През трийсетте години на XVII век е публикуван френският превод на Диофантовата „Аритметика“, която съдържа всички теории, формулирани от Питагор, Евклид и останалите древни математици. Именно докато размишлява над Питагоровата теорема, Ферма получава гениално прозрение и създава безсмъртната си задача, която по своята формулировка представлява вариант на Питагоровата теорема. Ферма променя квадратното уравнение (x^2 + у^2 = z^2) в кубично (x^3 + у^3 = z^3).

Проблемът бил, че отговорите на новото уравнение не били цели числа. По този начин чрез малка академична промяна Ферма превърнал една формула, която притежавала безброй съвършени решения, във формула, която сама по себе си водела до задънена улица и нямала нито едно решение. Неговата теорема била следната: Ферма твърдял, че в безкрайната вселена на числата не съществува цяло число, чийто куб да може да бъде представен като сумата от два куба, и това се отнася за всички степени, по-големи от две, тоест като в Питагоровата теорема.

Скоро останалите математици изразили съгласието си с него. Чрез trial and error[5] те констатирали, че не могат да открият число, което да опровергае твърдението на Ферма. Имало само един проблем — дори и да изчислявали и пресмятали докато свят светува, било невъзможно да изпробват теоремата върху всички съществуващи числа, които са безброй. Следователно математиците не можели да бъдат напълно сигурни, че някое следващо число няма да послужи като доказателство за отхвърляне на теоремата на Ферма. В областта на математиката всяко твърдение следва да бъде доказано по математически път и да може да бъде изразено с универсална и коректна в научно отношение формула. Математикът трябва да може да застане на подиума и да каже: „Това е така, защото…“.

Ферма останал верен на себе си и показал на колегите си среден пръст. В полето на своя екземпляр от „Аритметика“ той драснал набързо теоремата си, като завършил със следните няколко реда: Cuius rei demonstrationem mirabilem sane detexi hanc marginis exiquitas non caperet. Тези редове се превърнали в безсмъртна част от историята на математиката: „Имам наистина великолепно доказателство на това твърдение, но полето е твърде тясно, за да го побере“.

Ако намерението му е било да разяри колегите си, то той се е справил отлично. От 1637 г. насам всеки себеуважаващ се математик е отделял време, понякога много време, за да открие доказателства, подкрепящи твърдението на Ферма. Поколения мислители се провалят до деня, в който Андрю Уайлс представя решението на задачата през 1993 г. Той размишлявал над него двайсет и пет години, като през последните десет от тях това било основното му занимание.

Лисбет Саландер бе напълно озадачена.

Всъщност не отговорът я интересуваше, а самият процес на търсенето му. Когато някой поставеше загадка пред нея, тя я разрешаваше. Числовите мистерии й отнемаха доста време, докато не откриеше от кои точно принципи трябва да се води в разсъжденията си. Но накрая винаги стигаше до правилния отговор, още преди да погледне ключа.

Следователно, след като прочете теоремата на Ферма, тя извади лист хартия и започна да изписва цифри. Ала не успя да докаже твърдението му.

Лисбет категорично не желаеше да погледне в ключа и затова прескочи частта, която представяше решението на Андрю Уайлс. Вместо това прочете докрай „Измерения на математиката“ и констатира, че никоя друга от поместените в книгата задачи не представлява особена трудност за нея. Впоследствие се връщаше всеки ден с нарастващо раздразнение към загадката на Ферма и се чудеше кое е „великолепното доказателство“, за което говори Ферма. Попадаше от една задънена улица в друга.

Лисбет вдигна глава, когато мъжът от стая 32 внезапно се изправи и тръгна към изхода. Тя погледна ръчния си часовник и установи, че той бе седял неподвижно в продължение на два часа и десет минути.

Елла Кармайкъл остави чашата на барплота пред Лисбет Саландер и констатира, че младата жена не обича префърцунените розови коктейли със смешни чадърчета. Винаги поръчваше едно и също — ром с кола. С изключение на една-единствена вечер, когато бе в странно настроение и така се напи, че Елла се видя принудена да помоли един от помощниците си да я занесе горе до стаята й, обичайната консумация на Лисбет се състоеше от кафе лате, някой и друг коктейл или бутилка от местната бира „Кариб“. Както обикновено, Лисбет се усамоти в далечния десен края на барплота и отвори книга със странни математически формули. Това в очите на Елла Кармайкъл бе странен избор на литература за момиче на нейната възраст.

Тя забеляза също и че Лисбет Саландер не желае да бъде сваляна. Малцината свободни мъже, които се бяха пробвали, бяха вежливо, но категорично отблъснати, а веднъж и не особено вежливо. Крис Маккелън, въпросният брутално отхвърлен господин, бе местен хулиган, който си заслужаваше някой да го понатупа. Така че Елла никак не се разстрои от факта, че той се спъна и падна в басейна, след като цяла вечер беше досаждал на Лисбет Саландер. В интерес на истината следва да се спомене, че Маккелън не беше злопаметен. На следващата вечер се върна в трезво състояние и покани Лисбет Саландер на бира. След известно колебание тя прие. След това двамата продължиха да се поздравяват учтиво, когато се срещаха в бара.

— Наред ли е всичко? — попита Елла.

Лисбет Саландер кимна и взе чашата.

— Нещо ново за Матилда? — попита тя.

— Все още се движи в посока към нас. Може би ни очаква доста неприятен уикенд.

— Кога ще знаем със сигурност?

— Всъщност не и преди да премине оттук. Ураганът може да стигне до Гренада и да се насочи на север точно преди да навлезе в страната.

— Често ли имате урагани тук?

— От време на време. Обикновено ни подминават, иначе островът вече щеше да е изчезнал. Не е нужно да се притесняваш.

— Аз не съм притеснена.

Изведнъж чуха малко по-силен смях и извърнаха глави към дамата от стая 32, която изглеждаше развеселена от нещо, което съпругът й бе разказал.

— Кои са тези?

— Доктор Форбс и жена му. Американци от Остин, Тексас.

Елла Кармайкъл произнесе думата американци с известна ненавист.

— Знам, че са американци. Какво правят тук? Той лекар ли е?

— Не, не такъв лекар. Тук е от името на фондация „Санта Мария“.

— Каква е тази фондация?

— Поемат обучението на надарени деца. Той е добър човек. Води преговори с Министерството на образованието за построяването на ново основно училище в Сейнт Джордж.

— Той е добър човек, който бие жена си.

Елла Кармайкъл замълча и погледна остро Лисбет Саландер, след което отиде до другия край на плота, за да сервира чаша „Кариб“ на един от местните клиенти.

Лисбет остана в бара десет минути, забила нос в „Измерения на математиката“. Още след навлизането си в пубертета бе разбрала, че притежава фотографска памет, благодарение на която ярко се открояваше сред съучениците си. Но никога не разкри тази си способност пред някого, освен в момент на слабост пред Микаел Блумквист. Вече знаеше текста на книгата наизуст и я мъкнеше със себе си само защото тя представляваше един вид връзка с теоремата на Ферма. Бе се превърнала в нещо като талисман.

Тази вечер обаче Лисбет не можеше да фокусира мислите си нито върху Ферма, нито върху теоремата му. Вместо това си спомни как д-р Форбс бе седял неподвижен в ресторанта, втренчил поглед в една точка във водата на залива.

Не можеше да обясни защо имаше усещането, че нещо не е наред.

Накрая затвори книгата и се върна обратно в стаята си, където включи своя „Пауърбук“. И дума не можеше да става за сърфиране из мрежата. В хотела нямаше интернет.

Тя обаче разполагаше с вграден модем, който можеше да включи към мобилния си телефон „Панасоник“ и с негова помощ да изпраща и да получава съобщения. Написа набързо писмо до plague_xyz_666@hotmail.com.

Нямам интернет. Трябва ми информация за някой си д-р Форбс от фондация „Санта Мария“ и за съпругата му. Живеят в Остин, Тексас. Ще платя 500 долара на този, който направи проучването.

WASP

Прикрепи официалния си PGP ключ[6], криптира електронното писмо с ключа на Plague и натисна бутона за изпращане. След това погледна часовника и видя, че бе малко след седем и половина вечерта. Изключи компютъра си, излезе от стаята, заключи вратата след себе си, стигна до пътя за Сейнт Джордж четиристотин метра по-надолу по плажа, пресече го и почука на вратата на една колиба зад „Коконът“. Джордж Бланд бе шестнайсетгодишен ученик, който възнамеряваше да стане лекар или адвокат, или дори астронавт. Имаше почти същото телосложение и ръст като Лисбет Саландер.

Лисбет бе срещнала Джордж Бланд на плажа през първата седмица от престоя си в Гренада, ден след като се премести в хотела над Гранд Ансе Бийч. Разхождаше се край морето, реши да седне на сянка под няколко палми и се загледа в децата, които играеха футбол малко по-надолу до водата. След това отвори „Измеренията“ и потъна в четене, докато момчето не дойде и не седна само на няколко метра пред нея. Май изобщо не я бе забелязало. Лисбет го разгледа скришом. Слабо, тъмно момче със сандали, черни панталони и бяла риза.

Точно като нея и той бе отворил книга и четеше задълбочено. И неговата книга, също като тази на Лисбет, беше от областта на математиката — „Основи на математиката 4“. Четеше съсредоточено и в един момент започна да пише нещо в някакъв учебник. Забеляза Лисбет чак след около пет минути, когато тя се прокашля. Сепна се, извини се за създаденото безпокойство и понечи да си тръгне, когато тя го попита дали става въпрос за сложни числа.

Алгебра. След две минути Лисбет бе открила фундаментална грешка в неговото изчисление. След трийсет минути бяха готови с домашната му работа. След един час бяха минали цялата следваща глава от учебника и тя педагогично му бе обяснила тънкостите на аритметичните действия. Момчето я наблюдаваше с благоговение и респект. След два часа вече бе успяло да й разкаже, че майка му живее в Торонто, Канада, баща му — в Гренвил, от другата страна на острова, а той самият обитава една колиба малко по-нагоре на плажа. Бил най-малкият от четири деца и имал три по-големи сестри.

Лисбет Саландер намираше компанията му за странно отпускаща. Цялата ситуация бе необичайна. Тя рядко, да не кажем почти никога не завързваше разговор с други хора само за да си побъбри. Не че беше срамежлива. Просто смяташе, че разговорът има чисто практически цели, помага й например да разбере как да стигне до аптеката или колко струва стаята в хотела. И професионални цели — докато работеше за Драган Армански в „Милтън Секюрити“, без проблем можеше да води каквито и да било разговори с цел да изкопчи информация.

За сметка на това обаче мразеше личните разговори, които винаги довеждаха до ровене в интимното й пространство. „На колко си години? — Познай. — Харесваш ли Бритни Спиърс? — Кого? — Харесваш ли картините на Карл Ларшон? — Никога не съм се замисляла. — Лесбийка ли си? — Това определено не е твоя работа.“

Джордж Бланд бе непохватен и самоуверен, ала винаги се държеше любезно с нея и се опитваше да води интелигентен разговор, без да го превръща в състезание и без да се рови в личния й живот. И точно като нея изглеждаше самотен. Колкото и да бе странно, той явно я възприемаше като някаква богиня на математиката, слязла на плажа Гранд Ансе, и очевидно бе доволен от факта, че тя е съгласна да му прави компания. Разделиха се след няколко часа на плажа, когато слънцето бе започнало да се снишава към хоризонта. Той я изпрати до хотела и й показа колибата, която беше неговото ученическо леговище. След това срамежливо я покани на чай. Тя се съгласи, което очевидно го учуди.

Домът му беше доста спартански. Представляваше колиба, в която имаше груба маса, два стола, легло и шкаф за дрехи и спално бельо. Единственият източник на светлина бе една настолна лампа с кабел, който идваше от „Коконът“. За печка използваше газов котлон. Нагости я с вечеря, която включваше ориз и зеленчуци, поднесени в пластмасови чинии. Освен това прояви дързост и й предложи да пуши от местната забранена субстанция и тя отново се съгласи.

За Лисбет не бе трудно да забележи, че компанията й го притеснява и че не знае как точно трябва да се държи с нея. Импулсивно реши да му позволи да я съблазни. Това на свой ред се превърна в мъчителен и сложен процес, по време на който той безпогрешно изтълкува сигналите й, но не знаеше как да подходи. Бе се суетил като котка край паница с вряла овесена каша, докато накрая Лисбет загуби търпение, решително го бутна на леглото и се съблече.

За пръв път се показваше гола след операцията в Генуа. Бе напуснала клиниката с леко чувство на паника. Отне й доста време да осъзнае, че никой не я гледа втренчено. Лисбет Саландер обикновено изобщо не се интересуваше от мнението на останалите хора за себе си и не можеше да разбере откъде се бе взела тази внезапна неувереност.

Джордж Бланд бе съвършеният кандидат за дебюта на новото й аз. Когато (след доста поощряване) най-накрая успя да разкопчае сутиена й, той веднага загаси лампата до леглото си, след което започна да съблича собствените си дрехи. Лисбет разбра, че е срамежлив, и светна лампата. Докато непохватно я докосваше, тя наблюдаваше внимателно реакциите му. Едва доста по-късно вечерта се отпусна и си каза, че той възприема гърдите й като напълно естествени. От друга страна обаче, момчето явно нямаше голяма база за сравнение.

Тя не бе планирала да се сдобие с тийнейджър любовник в Гренада. Аферата им бе плод на чист импулс и Лисбет нямаше намерение да я продължи, след като си тръгна тази нощ. Само че го срещна на плажа още на следващия ден и осъзна, че всъщност й е приятно в компанията на непохватното момче. През седемте седмици на престоя й в Гренада Джордж Бланд бе неразделна част от ежедневието й. Те не общуваха денем, ала той прекарваше късните следобеди преди залез-слънце на плажа, а вечерите — сам в колибата си.

Тя констатира, че когато се разхождат заедно, приличат на тийнейджъри. Sweet sixteen[7]. Той явно смяташе, че животът му е станал доста по-интересен. Бе срещнал жена, която да му преподава не само математика, а и еротика.

Отвори вратата и й се усмихна щастливо.

— Искаш ли компания? — попита го тя.

Лисбет Саландер си тръгна от дома на Джордж Бланд малко след два часа през нощта. Усещаше приятно чувство на топлина и реши да се разходи по плажа, вместо да тръгне по пътя към Хотл Кий. Вървеше сама през мрака, но много добре знаеше, че Джордж Бланд я следва на около стотина метра.

Винаги го правеше. Никога не бе оставала да преспи у тях. Той често остро протестираше срещу избора й да се прибира сама в мрака и настояваше, че е негов дълг да я изпрати. Особено когато тя много окъсняваше. Лисбет Саландер обикновено изслушваше коментарите му, след което слагаше край на дискусията с едно-единствено „не“. „Ще се разхождам където си поискам, когато си поискам. End of discussion[8]. И не, не искам ескорт.“ Първия път, когато осъзна, че я е последвал, я обзе ярост. Сега обаче намираше известен чар в инстинкта му да я закриля и затова се правеше, че не знае, че той върви след нея и ще си тръгне едва когато я види да влиза в хотела си. Чудеше се как ли би постъпил той, ако внезапно я нападнеха. Тя самата възнамеряваше да използва чука, който бе купила в железарията на „Макинтайър“ и носеше във външния джоб на чантата си. Лисбет Саландер смяташе, че почти няма ситуации, включващи физическа заплаха, при които един добър чук да не е от полза.

Беше ясна нощ със сияйни звезди и пълна луна. Лисбет вдигна поглед и различи Регул[9] в съзвездието Лъв на хоризонта. Почти бе стигнала до хотела, когато спря внезапно. Съзря човешки силует малко по-надолу по плажа, близо до водата под хотела. Това бе първият път, в който зърваше жив човек на плажа след падането на нощта. Макар и да ги деляха 100 метра, Лисбет Саландер без проблем различи мъжа на лунната светлина.

Това бе уважаемият д-р Форбс от стая 32.

Тя направи няколко бързи крачки встрани и застана тихо в сянката на дърветата. Когато извърна глава, видя, че и Джордж Бланд бе изчезнал. Фигурата до водата се разхождаше бавно напред-назад. Пушеше цигара. Спираше през равни интервали от време и се навеждаше напред, сякаш разглеждаше пясъка. Тази пантомима продължи около двайсет минути. След това той изведнъж пое в друга посока, с бързи стъпки стигна до входа на хотела откъм плажа и изчезна.

Лисбет изчака няколко минути. После отиде до мястото, където доктор Форбс бе стоял допреди миг. Започна да ходи бавно в полукръг, като оглеждаше внимателно земята. Единственото, което можеше да види, бе пясък, няколко камъни и миди. След две минути приключи с изучаването на плажната ивица и се прибра в хотела.

Излезе на балкона, наведе се през парапета и надзърна в съседната стая. Там цареше тишина и спокойствие. Явно вечерният скандал бе приключил. След малко взе чантата си, извади лист хартия и си направи цигара с тревата, с която я бе запасил Джордж Бланд. Седна на балконския стол и се загледа в тъмната вода на Карибско море. Пушеше и размишляваше.

Чувстваше се като радарен пост в пълна бойна готовност.

Глава втора

Петък, 17 декември

Нилс Ерик Бюрман, петдесет и пет годишен адвокат, остави чашата с кафе на масата и се загледа през прозореца на кафене „Хедон“ до Стюреплан в тълпата отвън. Виждаше как се движи потокът от хора, без погледът му да се спира върху никого.

Мислеше си за Лисбет Саландер. Често мислеше за нея.

От това в гърдите му започваше да бушува истински гняв.

Лисбет Саландер го бе пречупила. Никога нямаше да забрави онзи миг. Тя просто пое контрола и го унижи. Малтретира го по начин, който остави буквално незаличими следи по тялото му. По-точно казано, върху участък от около два квадратни дециметра от корема точно над половия му орган. Завърза го с вериги в собственото му легло и татуира върху плътта му кристално ясно послание, което не можеше да бъде изтрито лесно. АЗ СЪМ САДИСТИЧНА СВИНЯ, ОТРЕПКА И ИЗНАСИЛВАЧ.

Лисбет Саландер бе обявена от районния съд на Стокхолм за юридически неспособна да поема отговорност за действията си и той получи задачата да бъде неин настойник, което директно я поставяше в изключително зависимо положение. Още първия път, когато я видя, започна да фантазира за нея. Не можеше да обясни защо, но тя пораждаше подобни мисли.

От чисто интелектуална гледна точка адвокат Нилс Бюрман знаеше, че постъпката му не е нито социално приемлива, нито простима. Че е постъпил неправилно. Освен това бе наясно, че за действията му няма и юридическо оправдание.

В емоционално отношение тези рационални факти не струваха нищо. Съзнаваше, че не може да устои на Лисбет Саландер, още от мига, в който я срещна преди две години през декември. Закони, правила, морал и отговорност нямаха никакво значение.

Тя бе странно момиче — възрастна, но с външен вид на малолетна. Бяха му поверили контрола върху живота й, тя бе негова и той можеше да прави каквото си поиска с нея. Това бе неустоимо.

Бе обявена за лице, което не може да носи отговорност за постъпките си, а биографията й беше такава, че никой нямаше да я вземе насериозно, дори и да решеше да протестира. Не ставаше въпрос и за изнасилване на някое невинно дете — досието й съдържаше информация, че е имала безчет сексуални контакти, и поведението й спокойно можеше да бъде определено като развратно. Един социален работник дори бе представил доклад, съгласно който не било изключено на седемнайсетгодишна възраст Лисбет Саландер да е предлагала сексуални услуги срещу заплащане. Докладът бе съставен, след като един полицейски патрул забелязал на пейка в парка Тантолунден грозник на средна възраст — стар познайник на полицията, в компанията на младо момиче. Патрулът спрял и обискирал двойката. Момичето отказало да отговори на въпросите им, а грозникът бил твърде пиян, за да може да даде разумно обяснение.

За адвокат Бюрман всичко бе напълно ясно — Лисбет Саландер беше курва от дъното на социалната пирамида. Освен това изцяло зависеше от него. Нямаше никакъв риск. Даже и да се оплачеше пред специалната Агенция за контрол, Бюрман щеше да я обяви за лъжкиня, изтъквайки своята благонадеждност и професионалните си постижения.

Тя бе идеалната играчка — пълнолетна, развратна, социален инвалид, оставена на добрата му воля.

За първи път се възползваше от някого от клиентите си. Преди дори не си бе и помислял да се пробва с жена, с която има професионални отношения. За да може да задоволи специфичните си сексуални потребности, се обръщаше към проститутки. Винаги се държеше дискретно и внимателно и плащаше добре. Имаше само един проблем — с проститутките всичко бе само игра. Услуга, закупена от жена, която стенеше и охкаше, влизаше в роля и следователно бе фалшива като картина от Хьогторг[10].

Той се бе опитал да доминира над съпругата си по време на брака им, но тя нямаше нищо против и всичко отново се обърна на игра.

Лисбет Саландер бе идеална. Безпомощна, без роднини и приятели. Истинска жертва, напълно беззащитна. Апетитът идва с яденето.

Тя обаче изведнъж го съсипа.

Отвърна на удара с такава сила и решителност, на каквито той не вярваше, че е способна. Унижи го. Измъчва го. За малко да го унищожи.

През почти двете години, които изминаха от тази случка, животът на Нилс Бюрман се бе променил драстично. В началото след среднощното посещение на Лисбет Саландер в апартамента му бе напълно парализиран — неспособен да мисли и действа. Затвори се в дома си, не отговаряше на телефонните обаждания и нямаше сили да поддържа връзка с редовните си клиенти. Една-две седмици по-късно излезе в болнични. Секретарката му получи задачата да отговаря на текущата делова кореспонденция, да отмени срещите му и да се опита да реагира на въпросите на ядосаните клиенти.

Всеки ден бе принуден да вижда тялото си в огледалото на вратата на банята. Накрая го махна.

Върна се на работа едва в началото на лятото. Актуализира списъка с клиентите си, като ги преся и преотстъпи повечето на свои колеги. Запази единствено няколко компании. Водеше юридическата им бизнес кореспонденция, без да е необходимо да полага особени усилия. Единственият му същински клиент бе Лисбет Саландер — всеки месец изготвяше икономическия й баланс и отчет за Агенцията за контрол. Правеше точно каквото му бе казала — отчетите бяха свободни съчинения, според които тя не се нуждаеше от настойник.

Всеки отчет му причиняваше болка и му напомняше за съществуването й, ала нямаше друг избор.

Бюрман бе прекарал лятото и есента в безплоден размисъл. През декември най-накрая се стегна и си купи почивка във Франция. Запази си и час в клиника за козметична хирургия до Марсилия — искаше да се консултира с лекар, който да му каже как най-лесно може да премахне татуировката.

Лекарят разгледа с удивление обезобразения му корем. Накрая му предложи лечение. Най-лесно било да обработят неколкократно кожата с лазер. Татуировката обаче бе твърде голяма и иглата бе прониквала на значителна дълбочина. Лекарят се страхуваше, че единствената реална възможност за премахването й е поредица от трансплантации на кожа. Бе скъпо и щеше да отнеме време.

През изминалите две години Бюрман срещна Лисбет Саландер само веднъж.

През нощта, когато го нападна и пое контрола над живота му, тя взе и резервните ключове за офиса и апартамента му. Каза му, че ще го наблюдава и ще го посети, когато най-малко очаква. След изтичането на първите десет месеца бе започнал да вярва, че това са просто празни приказки, но не посмя да смени ключалката. Заплахата й бе недвусмислена — ако някога го видеше с жена в леглото му, щеше да разпространи деветдесетминутния филм, на който бе запечатано изнасилването й.

Една нощ в средата на януари преди близо година изведнъж се бе събудил в три часа през нощта, без да знае защо. Запали лампата на нощното си шкафче и едва не изрева от уплаха, когато я видя да седи до леглото му. Приличаше на внезапно материализирал се в спалнята му призрак. Лицето й бе бледо и безизразно. Държеше в ръка проклетата си електрошокова палка.

— Добро утро, адвокат Бюрман — рече тя накрая. — Извинявай, че те събудих този път.

„Мили боже, и друг път ли е била тук, докато съм спял?“

Не можеше да прецени дали блъфира. Прокашля се и отвори уста. Тя обаче му направи знак да мълчи.

— Събудих те по една-единствена причина. Скоро ще замина за дълго време. Ти ще продължиш да пишеш отчетите си за моето благосъстояние всеки месец, но вместо да изпращаш копие на домашния ми адрес, ще го правиш по електронната ми поща в хотмейл.

Извади един прегънат на две лист от джоба на якето си и го пусна на ръба на леглото.

— Ако Агенцията за контрол на попечителите иска да се свърже с мен или пък ако се случи нещо друго, което изисква присъствието ми тук, ще ми пратиш писмо на този адрес. Разбра ли?

Той кимна.

— Да…

— Мълчи. Не искам да чувам гласа ти.

Той стисна зъби. През изминалото време така и не посмя да се свърже с нея, защото го бе заплашила, че ако го направи, ще изпрати филма на властите. Вместо това месеци наред планираше какво ще й каже, ако тя го потърси. Съзнаваше, че няма какво да представи в своя защита. Можеше единствено да разчита на великодушието й. Ако само му дадеше възможност да говори, щеше да се опита да й обясни, че действията му през онази нощ са се дължали на временно умопомрачение, че съжалява и иска да я компенсира за стореното. Бе готов да пълзи в краката й, само и само да я умилостиви и да я елиминира като заплаха.

— Трябва да говоря — отвърна той нещастно. — Искам да те помоля за прошка…

Тя внимателно изслуша неочакваната му молба. Накрая се наведе към рамката на леглото и го погледна злобно.

— Слушай сега. Ти си нищожество. Никога няма да ти простя. Но ако се държиш прилично, ще те оставя на мира в деня, в който институциите решат, че вече нямам нужда от попечител.

Тя изчака, докато той сведе поглед. „Принуждава ме да пълзя в краката й.“

— Казаното от мен преди година още е в сила. Ако се провалиш, ще разпространя официално филма. Ако се опиташ да се свържеш с мен по начин, който не съм ти позволила, пак ще го сторя. Ако загина при нещастен случай, филмът пак ще стигне до обществеността. Ако отново ме докоснеш, ще те убия.

Той й вярваше. Нямаше място за съмнения и преговори.

— Има още нещо. След деня, в който ти върна свободата, можеш да правиш, каквото поискаш. Но дотогава само да си посмял да стъпиш отново в онази клиника в Марсилия. Ако отидеш там и се подложиш на каквито и да било процедури, ще те татуирам отново. Следващия път обаче на челото.

„По дяволите. Как е разбрала…“

В следващия миг бе изчезнала. Той чу леко щракване откъм външната врата, когато тя превъртя ключа. Чувстваше се така, сякаш бе посетен от дух.

Именно в този миг бе започнал да мрази Лисбет Саландер с пареща ненавист, която изгаряше съзнанието му като нажежена до червено стомана и го изпълваше с диво желание да я унищожи. Представяше си смъртта й.

Представяше си я как пада на колене пред него и го моли за милост. Той обаче щеше да е неумолим. Мечтаеше да я стисне за врата и да я души, докато не започне съвсем да се задъхва. Искаше да изтръгне очите й от кухините им и сърцето от тялото й. Искаше да я заличи от лицето на земята.

Но колкото и да беше парадоксално, именно в този миг усети, че сковалото го вцепенение го напуска, и успя да възвърне душевното си равновесие. Все още бе обсебен от Лисбет Саландер и посвещаваше всяка будна минута на съществуването й. Същевременно обаче откри, че отново може да мисли рационално. Ако искаше да я унищожи, трябваше да възвърне контрола върху интелекта си. Вече имаше нова цел.

Това се случи в деня, когато спря да си представя смъртта й и започна да я планира.

Микаел Блумквист мина на по-малко от два метра зад гърба на адвокат Нилс Бюрман, докато в кафене „Хедон“ се опитваше да стигне с две чаши вряло кафе лате до главната редакторка Ерика Бергер. Нито той, нито Ерика бяха чували за адвокат Нилс Бюрман и съответно не го забелязаха.

Ерика сбърчи нос и бутна настрани един пепелник, за да направи място за чашите. Микаел свали якето си и го закачи на облегалката на стола, дръпна пепелника към себе си и запали цигара. Ерика мразеше цигарен дим и го наблюдаваше с измъчен поглед. Той извинително издиша дима далеч от нея.

— Мислех, че си ги отказал.

— Да кажем, че навикът ми се върна за кратко.

— Ще спра да правя секс с мъже, които миришат на цигарен дим — рече тя и се усмихна ослепително.

— No problem. Навън има други дами, които не са толкова взискателни — отвърна Микаел и на свой ред се усмихна.

Ерика Бергер извърна очи.

— Какъв е проблемът? Трябва да се срещна с Чарли след двайсет минути. Ще ходим на театър.

Чарли бе Шарлота Розенберг, приятелка на Ерика от детството.

— Нашата практикантка ме притеснява. Тя е дъщеря на твоя приятелка. Работи при нас от две седмици и й остават още осем. Само че аз едва ли ще мога да я издържа още дълго.

— Забелязах, че ти хвърля страстни погледи. Разбира се, очаквам, че ти ще постъпиш като джентълмен.

— Ерика, момичето е на седемнайсет, а интелектуалното му ниво е като на десетгодишно, че дори и на по-малко.

— Тя просто е впечатлена от запознанството си с теб. Може би дори малко те боготвори.

— Вчера в десет и половина вечерта позвъни на домофона ми и искаше да се качи с бутилка вино.

— Опа! — рече Ерика Бергер.

— Точно така, опа — съгласи се Микаел. — Ако бях с двайсет години по-млад, вероятно нямаше да се поколебая нито за миг. Но я стига — тя е на седемнайсет, а аз скоро ще навърша четирийсет и пет.

— Не ми напомняй. Нали знаеш, че сме набори.

Микаел Блумквист се облегна назад и изтръска цигарата.

Микаел Блумквист бе наясно, че аферата „Венерстрьом“ го е превърнала в звезда, колкото и странно да бе това. През изминалата година бе получил покани за най-различни тържества и събития.

Очевидно хората му изпращаха покани с надеждата да го превърнат в част от приятелския си кръг. Получаваше целувки за „добре дошъл“ от лица, с които по-рано дори не беше се ръкувал, но които желаеха да изглеждат в очите на останалите като негови близки приятели и довереници. Те дори не бяха негови колеги журналисти — тях вече ги познаваше и бе наясно дали ги харесва или не, — а се числяха към така наречените дейци на културата, към гилдията на актьорите, към посредствените участници в обществени дебати и към множеството на недотам известните личности. Присъствието на Микаел Блумквист на някое парти по случай пускането на нов продукт на пазара или на частна вечеря придаваше по-висок статус на въпросното събитие. През изминалата година бе затрупан от покани. Превърна му се в навик да им отговаря по следния начин: „Много благодаря, но вече съм обещал да бъда на друго място“, и т.н.

Известността имаше и други отрицателни страни — все по-широкото разпространение на най-различни слухове. Един познат се обади притеснен на Микаел, след като бе чул, че той се е обърнал за помощ към клиника за наркозависими. В действителност единственото наркотично вещество, към което бе посягал Микаел след пубертета, беше марихуаната, чиято употреба свеждаше до някоя и друга цигара. Само веднъж, преди около петнайсет години, бе пробвал кокаин в компанията на холандска девойка, член на рок група. Алкохол консумираше в значително по-големи количества, но въпреки това случаите, в които бе доста пийнал, обикновено след някоя вечеря или купон, можеха да се преброят на пръсти. В заведение рядко изпиваше повече от една високоалкохолна бира, като със същото удоволствие би изпил и нискоалкохолна. Личният му бар вкъщи включваше водка и бутилка уиски „сингъл малц“[11], които му бяха подарък и биваха отваряни смехотворно рядко.

Фактът, че Микаел нямаше сериозна приятелка, а разни краткотрайни връзки и любовни афери, бе добре известен както в рамките на приятелския му кръг, така и извън него, което подхранваше всички клюки. Дългогодишната му афера с Ерика Бергер винаги ставаше предмет на множество спекулации. През последната година те бяха доукрасени с твърденията, че той скача от легло в легло, че непрестанно съблазнява нови жени и се възползва от известността си, за да чука наред клиентелата на нощните заведения в Стокхолм. Един слабо познат му колега журналист веднъж дори зададе въпроса дали не следва Микаел да потърси помощ заради своята пристрастеност към секса. Този коментар бе породен от факта, че известен американски актьор се бил обърнал към някаква клиника с подобен проблем.

Микаел, разбира се, бе имал множество краткотрайни връзки, а понякога и по няколко едновременно. Самият той не знаеше със сигурност на какво се дължи това. Беше наясно, че изглежда доста добре, но не се възприемаше като изключително привлекателен. За сметка на това често му бяха казвали, че у него има нещо, което допада на жените. Ерика Бергер веднъж му обясни, че той излъчва едновременно самоувереност и сигурност и че притежава умението да кара жените да се отпускат и да забравят всяка пристойност. Сексът с него не беше нито проблемен, нито опасен, нито пък водеше до усложнения. Дори напротив — бе освободен от изисквания и изпълнен с еротична наслада. Както и следваше да бъде (поне според Микаел).

Макар и повечето от неговите познати да си мислеха точно обратното, Микаел никога не бе свалял жени. В най-добрия случай той просто ясно показваше желанието си, ала винаги оставяше инициативата в ръцете на жената. Сексът се явяваше просто като един вид естествено последствие. Жените, с които преспиваше, рядко бяха анонимни авантюри за по една нощ. Бе имал и такива, но те обикновено не му носеха никаква наслада. Най-добрите му връзки бяха с жени, които познаваше добре и които му харесваха. Затова никак не бе случайно, че преди двайсет години сложи началото на аферата си с Ерика Бергер — двамата бяха приятели и изпитваха влечение един към друг.

Настоящата му известност обаче бе увеличила интереса на жените към него по странен и неразбираем за Микаел начин. Най-изненадващи бяха импулсивните опити за свалка от страна на млади момичета при напълно неочаквани обстоятелства.

Микаел обаче изпитваше влечение към съвсем друг тип жени, различни от нахъсаните тийнейджърки. Те никога не носеха ужасно къси поли и имаха красиви и пропорционални тела. Познатите му на младини дами обикновено бяха по-възрастни от него, а в няколко единични случаи разликата в годините и опита бе доста внушителна. Паралелно със собственото му остаряване разликата обаче постепенно изчезваше. Лисбет Саландер, която бе на двайсет и пет, определено представляваше значителна стъпка надолу по тази възрастова скала.

Това бе и причината да помоли Ерика за въпросната внезапна среща.

В „Милениум“ бе започнала работа практикантка от една гимназия с медийна насоченост — с наемането й Ерика правеше услуга на своя позната. В това само по себе си нямаше нищо странно — те имаха по няколко практиканти всяка година. Микаел поздрави вежливо седемнайсетгодишното момиче и веднага установи, че то проявява доста слаб интерес към журналистиката като цяло. Водеше я желанието „да бъде показвана по телевизията“ и (както Микаел подозираше) обстоятелството, че да работиш в „Милениум“ в момента носеше определен статус.

Бързо осъзна, че тя не изпуска възможност за по-близък контакт с него. Преструваше се, че не забелязва нейните доста очевидни опити за свалка, в резултат на което тя единствено удвои усилията си. Това му бе просто неприятно.

Ерика Бергер изведнъж се разсмя.

— Миличък, ти си жертва на сексуален тормоз на работното място.

— Рики, това е ужасно. В никакъв случай не бих искал да я нараня или унижа. Ала тя е проницателна колкото разгонена кобила. Направо се притеснявам какво може да й щукне.

— Микаел, тя е влюбена в теб и е твърде млада, за да знае как да изрази чувствата си.

— Съжалявам. Грешиш! Знае дяволски добре как да го стори. Поведението й не е съвсем нормално и дори започва да проявява раздразнителност, че не съм клъвнал на въдицата й. Освен това последното, от което в момента имам нужда, е нова вълна от слухове, които да ме изкарат като Мик Джагър — гнусен и стар похотливец на лов за младо месо.

— Ясно. Разбирам проблема. Значи почука на вратата ти вчера вечерта.

— С бутилка вино в ръка. Каза, че била на купон у някаква „позната“ наблизо, явно в опит да ме убеди, че посещението й е случайно.

— Ти какво й каза?

— Не я пуснах вътре. Излъгах я и й казах, че идва в неподходящ момент и че точно сега една дама ми е на гости.

— А тя как го прие?

— Страшно се ядоса, но си тръгна.

— Какво искаш да направя?

— Get her off my back[12]. Смятам да си поговоря сериозно с нея в понеделник. Или ще престане, или ще я изритам от редакцията.

Ерика Бергер се замисли за миг.

— Не — рече тя. — Не прави нищо. Аз ще говоря с нея.

— Нямам избор.

— Тя търси приятел, а не любовник.

— Не знам какво търси, но…

— Микаел. Била съм в същата ситуация. Ще говоря с нея.

Нилс Бюрман, точно като всички останали хора, които бяха гледали телевизия или чели вестници през изминалата година, бе чувал за Микаел Блумквист. Обаче не го позна, а даже и да го бе познал, едва ли щеше да реагира по някакъв начин. Той изобщо не подозираше за връзката, която съществуваше между редакцията на „Милениум“ и Лисбет Саландер.

Освен това бе напълно погълнат от собствените си мисли, за да забележи околните.

След като излезе от обладалото го интелектуално вцепенение, той бавно започна да анализира ситуацията, в която се намираше, и да размишлява как да унищожи Лисбет Саландер.

Проблемът се въртеше около едно и също нещо.

Лисбет Саландер притежаваше деветдесетминутен филм, който бе заснела с помощта на скрита камера. На него ясно се виждаше как той я напада. Беше гледал филма. Кадрите не оставяха място за тълкувания в негова полза. Ако филмът някога станеше достояние на прокуратурата, или по-лошо — попаднеше в ръцете на медиите, с живота, кариерата и свободата му бе свършено. Съдейки от собствените си познания за полагащото се наказание за тежко изнасилване, възползване от лице в зависимо положение и нанасяне на тежки телесни повреди, той смяташе, че би получил около шест години затвор. Някой по-усърден прокурор дори можеше да използва един момент от филма, за да повдигне обвинение в опит за убийство.

Едва не я удуши по време на изнасилването, когато във възбудата си затисна лицето й с възглавница. Сега му се искаше да го бе сторил.

Те нямаше да разберат, че тя е играла през цялото време. Че го е провокирала, гледала го е с красивите си детски очи и го е съблазнила с тялото си, което бе като на дванайсетгодишно момиче. Че му е позволила да я изнасили. Тя бе виновна. Те никога нямаше да разберат, че тя в действителност бе режисирала нещо като театрална пиеса. Че всичко беше планирано…

Каквито и действия да предприемеше, първо трябваше да се сдобие с филма и да се увери, че няма никакви други копия. Тук се криеше и същината на проблема.

Нямаше никакво съмнение, че вещица като Лисбет Саландер е успяла да си създаде врагове през годините. Адвокат Бюрман обаче беше в изгодна позиция. За разлика от всички останали, които тя бе ядосала по една или друга причина, той имаше неограничен достъп до нейния медицински картон, до разследванията на социалните служби и до психиатричните заключения. Бе един от малцината хора в Швеция, които знаеха най-съкровените й тайни.

Досието, което Агенцията за контрол на попечителите му предостави, когато прие да стане неин попечител, бе кратко и повърхностно. Състоеше се от по-малко от петнайсет страници, които съдържаха информация основно за живота й след навършване на пълнолетие, окончателната обобщаваща диагноза, до която психиатрите бяха достигнали, решението на районния съд за поставянето й под попечителство и отчет за икономическото й състояние от предходната година.

Бе чел доклада многократно. След това систематично започна да събира информация за миналото на Лисбет Саландер.

Благодарение на професията си на адвокат прекрасно знаеше как трябва да подходи, за да получи информация от обществените регистри на властите. В качеството си на неин попечител нямаше да има никакъв проблем да получи достъп до медицинските й картони, които иначе бяха защитени от принципите на лекарската тайна. Той бе един от малцината, които можеха да получат който пожелаят документ, отнасящ се до Лисбет Саландер.

Въпреки това му трябваха три месеца, за да подреди картината на живота й, детайл по детайл, като се започне от първите оценки в началното училище, премине се през разследванията на социалните служби и се стигне до тези на полицията и до протокола на районния съд. Лично посети д-р Йеспер Х. Льодерман и обсъди с него състоянието й. Това бе лекарят, препоръчал Саландер да бъде оставена под попечителство и след навършване на пълнолетие. Той сподели с Нилс Бюрман доводите си в най-големи подробности. Всички искаха да му помогнат. Заради желанието му да се запознае с всички аспекти от живота на Лисбет Саландер една жена от социалните служби дори го похвали, че се ангажира до такава необичайно голяма степен със случая.

Същинска златна мина за него обаче се оказаха два тефтера с твърди корици, които събираха прах при един чиновник от Агенцията за контрол на попечителите. Те съдържаха записките на неговия предшественик, адвокат Холгер Палмгрен, който явно познаваше Лисбет Саландер по-добре от когото и да било. Той съвестно бе предоставял доклади на органа за контрол всяка година, но Бюрман предполагаше, че Лисбет Саландер няма представа за един друг факт — че Палмгрен старателно е записвал всичките си размишления в нещо като дневник. Тези очевидно лични материали на Палмгрен бяха попаднали в Агенцията за контрол преди две години, след като той получи удар. Там обаче никой не си бе направил труда дори да ги отвори, камо ли да ги прочете.

Те съществуваха само в този единствен оригинален екземпляр.

Страхотно.

Палмгрен рисуваше една друга картина за Лисбет Саландер, съвсем различна от тази в разследванията на социалните служби. Той бе успял да проследи трудната трансформация на Лисбет Саландер от неконтролируема тийнейджърка в млада жена и служителка на компанията за сигурност „Милтън Секюрити“ — работа, получена благодарение на връзките на Палмгрен. Бюрман с нарастващо удивление осъзна, че Лисбет Саландер изобщо не е била умствено изостанал сътрудник, който е отговарял за ксерокса и е варил кафе. Дори напротив, тя бе изпълнявала висококвалифицирана работа, като бе извършвала разследвания за изпълнителния директор на „Милтън Секюрити“ Драган Армански. Също толкова очевидно бе и че Армански се е познавал с Палмгрен и че двамата явно от време на време са обменяли информация за протежето си.

Нилс Бюрман запомни името на Драган Армански. От всички хора в живота на Лисбет Саландер май само тези двама души бяха в известен смисъл нейни приятели и очевидно и двамата гледаха на нея като на свое протеже. Сега Палмгрен бе извън играта. Единствено Армански можеше да представлява потенциална заплаха. Бюрман реши да стои далеч от Армански и да не се свързва с него.

Двата тефтера хвърлиха светлина върху много неща. Бюрман внезапно осъзна защо Лисбет Саландер знаеше толкова много за него. Въпреки това обаче все още не можеше да проумее как е разбрала, въпреки цялата му дискретност, че е посещавал клиника за пластична хирургия във Франция. И все пак голяма част от мистиката, която я обгръщаше, бе изчезнала. Професията й бе да се рови в личния живот на другите. Бюрман стана много по-внимателен със собственото си разследване и осъзна, че апартаментът му е изключително неподходящо място за съхранение на документацията за Лисбет Саландер, тъй като тя имаше ключ от него. Събра всичко в кашон и го закара в лятната си къща край Сталархолмен, където прекарваше все по-голяма част от посветеното си на самотни размишления време.

Колкото повече четеше за Лисбет Саландер, толкова повече се убеждаваше, че тя е патологичен случай. Потреперваше, като си спомнеше, че го бе закопчала с белезници в собственото му легло. Знаеше, че зависи изцяло от добрата й воля, и не се съмняваше, че ще изпълни заплахата си и ще го убие, ако я провокира.

Нямаше никакви задръжки. Беше една болна, опасна, проклета луда. Тиктакаща бомба със закъснител. Курва.

В дневниците на Холгер Палмгрен откри и последния ключ към загадката. На няколко пъти в личните си записки Палмгрен бе записвал разговорите си с Лисбет Саландер. „Ненормален старец.“ В два от случаите коментираше думите: „Тогава се случи Голямото зло“. Това явно бе казано от Лисбет Саландер, но не бе ясно за какво се отнасяше.

Бюрман записа удивено думите „Голямото зло“. Годините в приемен дом? Някое конкретно нападение? Изчерпателната документация, която вече бе успял да събере, би трябвало да съдържа всички факти.

Отвори картона й от психиатричния преглед, извършен след навършването й на пълнолетие, и го прочете внимателно за пети или шести път. В този миг осъзна, че в познанията му за живота на Лисбет Саландер има празнина.

Разполагаше с извлечения от дневниците от началното й училище, с документ, който удостоверяваше, че майката на Лисбет Саландер не е била в състояние да се грижи за нея, с отчети от различни приемни домове, където бе живяла през юношеските си години, притежаваше и заключението от психиатричния преглед, на който е била подложена след навършване на осемнайсет години.

Нещо бе отключило лудостта й, когато е била на дванайсет.

В биографията й имаше и други празнини.

За свое най-голямо удивление Бюрман откри, че Лисбет Саландер е имала сестра близначка, за която не се споменаваше никъде в предоставените му материали. „Мили Боже, те са две.“ Не успя обаче да намери информация за това какво се бе случило с другото момиче.

Бащата бе неизвестен и липсваше обяснение защо майка й не е можела да се грижи за нея. По-рано Бюрман предполагаше, че Лисбет Саландер се е разболяла и именно това е сложило началото на поредицата от посещения в детската психиатрична клиника. Сега обаче разбра, че нещо се бе случило с нея, когато е била на дванайсет-тринайсетгодишна възраст. „Голямото зло“. Някаква травма. Само че никъде не ставаше ясно какво е това „голямо зло“.

Накрая откри в картона от психиатричния й преглед препратка към липсващо приложение — номер на полицейско разследване с дата 12.03.1991 г. Номерът бе написан на ръка в полето на копието, което Бюрман изрови от забравените архиви на социалните служби. Ала когато се опита да вземе разследването, удари на камък. То бе засекретено в съответствие с правомощията на кралската институция. Можеше да обжалва пред правителството.

Нилс Бюрман бе озадачен. Фактът, че полицейско разследване, свързано с едно дванайсетгодишно момиче, е засекретено, не будеше изненада сам по себе си. Това бе нормално от гледна точка на правото на защитени лични данни. Като попечител на Лисбет Саландер обаче той можеше да изисква всеки свързан с нея документ. Не можеше да разбере защо едно полицейско разследване е с такава висока степен на секретност, че трябва да изпрати молба до правителството, за да получи достъп до него.

Нилс Бюрман изпрати молба. Изминаха два месеца, преди да я разгледат и за негово огромно учудване да я отхвърлят. Не проумяваше какво в едно полицейско разследване с почти петнайсетгодишна давност, отнасящо се до дванайсетгодишно момиче, може да го направи почти толкова недостъпно, колкото ключовете от Русенбад[13].

Отново взе дневника на Холгер Палмгрен и го прочете ред по ред, като се опитваше да разбере какво се крие зад думите „Голямото зло“. Текстът обаче не съдържаше никакъв ключ към загадката. Очевидно този въпрос бе обсъждан от Лисбет Саландер и Холгер Палмгрен, но така и не бе документиран на хартия. Думите се споменаваха отново в края на дългия дневник. Напълно възможно бе Холгер Палмгрен да не е успял да запише всичко, преди да получи инсулт.

Това наведе адвокат Бюрман на нови мисли. Холгер Палмгрен бе работил с Лисбет Саландер от тринайсетгодишната й възраст и пет години по-късно бе получил статут на неин попечител. Следователно бе станал част от живота й малко след „голямото зло“ и въдворяването на момичето в детска психиатрична клиника. Което предполагаше, че вероятността да е знаел какво се е случило, е голяма.

Бюрман отново отиде в архива на Агенцията за контрол на попечителите. Този път обаче не поиска да разгледа документацията за Лисбет Саландер, а заповедта за назначение на Палмгрен, издадена от социалните служби. Получи документа, който на пръв поглед го разочарова. Състоеше се от две страници сбита информация. Майката на Лисбет Саландер вече не била в състояние да носи отговорност за живота на дъщерите си. Те трябвало да бъдат разделени поради спецификата на обстоятелствата. Камила Саландер била изпратена от социалните служби в приемен дом. Лисбет Саландер била приета в детската психиатрична клиника „Санкт Стефан“. Решението не подлежало на преразглеждане.

Защо? Документът съдържаше следната мъглява формулировка: „Вследствие на събитията от 12.03.1991 година социалните служби взеха решение…“. Следваше препратка към номера на мистериозното засекретено полицейско разследване. Този път обаче имаше още една подробност — името на полицая, водил разследването.

Адвокат Нилс Бюрман втренчи удивен поглед в името. То му бе добре известно. Дори много добре.

И това хвърляше съвсем нова светлина върху нещата.

Отне му още два месеца, преди да успее да получи достъп до разследването по заобиколни пътища. То бе кратко и сбито и се състоеше от 47 страници във формат А4. Имаше приложени още около 60 страници допълнителни записки, които покриваха период от шест години.

В първия момент не можа да разбере за какво става въпрос.

След това видя снимките от „Съдебна медицина“ и провери името отново.

„Боже мили… Това не е възможно.“

Внезапно осъзна защо разследването е било засекретено. Адвокат Бюрман бе ударил джакпота.

След като внимателно прочете разследването ред по ред, осъзна, че в света съществува още един човек, който има основание да мрази Лисбет Саландер с ненавистта, изгаряща и него самия.

Бюрман не беше сам.

Имаше съюзник. Най-невероятният съюзник, който можеше да си представи.

Започна бавно да крои своя план.

Нилс Бюрман бе изтръгнат от мислите си, когато върху масата му в кафене „Хедон“ падна някаква сянка. Той вдигна поглед и видя рус… великан. Това бе точната дума. За част от секундата се дръпна рязко назад, но после се окопити.

Мъжът, който го гледаше отгоре, бе висок повече от два метра и доста мускулест. Всъщност изключително мускулест. Без съмнение се занимаваше с бодибилдинг. По тялото му нямаше нито следа от тлъстина или отпуснатост. И като цяло излъчваше страховита сила.

Беше рус с къси бакенбарди и бретон. Имаше овално, странно нежно, почти детско лице. Сините му очи обаче бяха ледени. Носеше черно кожено яке до кръста, синя риза, черна вратовръзка и черни панталони. Последното, което направи впечатление на адвокат Бюрман, бяха ръцете му. Мъжът може и да беше едър, но дланите му бяха направо огромни.

— Адвокат Бюрман?

Говореше със силен акцент, ала гласът му бе толкова чудновато звънлив, че Бюрман за малко да се усмихне. Той кимна.

— Получихме писмото ти.

— Кой сте вие? Аз искам да се срещна…

Мъжът с огромните длани игнорира въпроса, седна срещу Бюрман и го прекъсна.

— Вместо това ще се срещнете с мен. Обяснете ми какво искате.

Адвокат Нилс Бюрман се поколеба за миг. Идеята да разкрие тайната си пред един напълно непознат изобщо не му допадна. Само че се налагаше. Напомни си, че има и друг, който мрази Лисбет Саландер. Целта бе да се сдобие със съюзници. Започна тихо да обяснява на мъжа какво е желанието му.

Глава трета

Петък, 17 декември — събота, 18 декември

Лисбет Саландер се събуди в седем часа сутринта, взе душ и слезе на рецепцията при Фреди Макбейн, за да го попита дали има някое свободно плажно бъги, което би могла да наеме за деня. Десет минути по-късно вече бе платила депозита. Нагласи седалката и огледалото за обратно виждане, запали пробно мотора и провери дали в резервоара има достатъчно бензин. Отиде до бара и си поръча кафе лате и сандвич с кашкавал за закуска, както и бутилка минерална вода за из път. Докато закусваше, си драскаше цифри по една салфетка и размишляваше върху теоремата на Пиер дьо Ферма (x^3 + y^3 = z^3).

Д-р Форбс слезе в бара малко след 8 часа. Бе гладко избръснат и носеше тъмен костюм, бяла риза и синя вратовръзка. Поръча си яйца, препечена филийка, сок от портокал и кафе без мляко и захар. Стана от масата в осем и половина и тръгна към очакващото го такси.

Лисбет го последва, като вървеше на достатъчно голямо разстояние от него. Д-р Форбс слезе от таксито край „Сийскейп“ в началото на пристанището и започна да се разхожда край водата. Лисбет го подмина, спря по средата на плажа и изчака търпеливо да я настигне, след което отново тръгна след него.

В един часа Лисбет Саландер вече бе подгизнала от пот, а краката й се бяха подули. Бе вървяла в продължение на четири часа нагоре-надолу по улиците на Сейнт Джордж. Мъжът поддържаше спокойно темпо, но никъде не спря за почивка и стръмните хълмове се превърнаха в изпитание за мускулите на Лисбет. Тя изпи последните капки минерална вода, като се дивеше на енергията на доктора. Точно бе започнала да се замисля дали да не зареже всичко това, когато той изведнъж тръгна към „Търтълбек“. Лисбет изчака десет минути, преди да влезе в ресторанта и да се настани на верандата. Седяха на същите места като предния ден. Той отново пиеше кока-кола и гледаше втренчено водата край пристанището.

Форбс бе един от малцината мъже в Гренада, които носеха сако и вратовръзка. Лисбет забеляза, че жегата изобщо не го притеснява.

В три часа той я изтръгна от мислите й, като плати и напусна ресторанта. Разходи се надолу по пристанището и се качи на един от минибусите към Гранд Ансе. Лисбет паркира пред хотел „Кийс“ пет минути преди той да слезе от буса. Прибра се в стаята си, напълни ваната със студена вода и се изтегна в нея. Краката я боляха. Сбърчи чело.

Днешните събития хвърляха ясна светлина върху ситуацията. Всяка сутрин д-р Форбс напускаше хотела гладко избръснат и изтупан, с куфарче в ръка. След това прекарваше деня в пълно бездействие, а единственото му занимание бе да убива времето. Каквото и да правеше в Гренада, той очевидно не планираше построяването на ново училище. Въпреки това обаче искаше всички да мислят, че е на острова по работа.

За какво му беше този театър?

Единственият човек, от когото би искал да скрие нещо при дадените обстоятелства, бе съпругата му. Очевидно тя трябваше да е напълно убедена, че той е изключително зает денем. Но защо? Дали сделките му не се бяха провалили и бе твърде горд да го признае? Или пък може би престоят му в Гренада имаше съвсем друга цел? Чакаше ли някого или нещо?

Лисбет Саландер имаше четири писма в електронната си поща в хотмейл. Първото бе от Plague, изпратено един час след нейното до него. Съобщението бе криптирано и съдържаше следния лаконичен въпрос, състоящ се от три думи: „Жива ли си?“. Plague не си падаше особено по дългите емоционални писма, което всъщност важеше и за Лисбет.

Следващите две писма бяха изпратени към два часа сутринта. Едното отново бе от Plague, който в кодирано съобщение й пишеше, че един от интернет познатите му, с псевдонима Билбо, който случайно живеел в Тексас, проявил интерес към предложението й. Plague бе прикачил към писмото адреса и PGP-ключа на Билбо. Няколко минути по-късно самият Билбо й бе писал от някакъв адрес в хотмейл. Накратко й съобщаваше, че ще получи информация относно д-р Форбс в рамките на двайсет и четири часа.

Четвъртото писмо, отново от Билбо, бе пристигнало късно следобед. То съдържаше кодиран номер на банкова сметка и един FTP-адрес[14]. Лисбет избра адреса и там откри архивиран файл с размер 390 килобайта, който отвори след като го запази на твърдия диск. Представляваше папка с четири нискокачествени снимки в JPG формат и пет текстови документа.

Две от снимките бяха портрети на д-р Форбс. Третата бе направена на премиерата на някаква театрална постановка и изобразяваше Форбс в компанията на съпругата му. Четвъртата показваше Форбс в амвона на една църква.

Първият текстови документ — докладът на Билбо — се състоеше от единайсет страници. Вторият съдържаше 84 страници свалена от интернет информация. В следващите два документа имаше сканирани чрез системата за разпознаване на символи OCR изрезки от местния вестник „Остин Американ Стейтсман“. Последният документ представяше обобщена информация за енорията на д-р Форбс — презвитерианската църква на Остин Саут.

Като се изключи фактът, че Лисбет Саландер знаеше наизуст „Трета книга на Мойсей“ — през изминалата година й се бе наложило да се запознае с библейските закони, — познанията й по история на религията бяха твърде бедни. Имаше известна смътна представа за разликата между юдейската, презвитерианската и католическата църква, като освен това знаеше, че юдейският храм се нарича синагога. За миг се притесни, че може да й се наложи да се запознае с теологията в детайли. В следващия обаче осъзна, че пет пари не дава към коя енория принадлежи д-р Форбс.

Д-р Ричард Форбс, от време на време наричан пастор Ричард Форбс, бе на 42 години. От информацията, която представяше църквата на Остин Саут на собствената си интернет страница, ставаше ясно, че там работят седем служители. Името на пастор Дънкан Клег стоеше начело на списъка, което означаваше, че той оглавява църквата. На страницата имаше поместена негова снимка, която изобразяваше енергичен на пръв поглед мъж с буйна посребряла коса и добре поддържана прошарена брада.

Ричард Форбс бе на трето място в списъка и отговаряше за образователните въпроси. До името му в скоби бе написано Фондация „Св. Уолтър“.

Лисбет прочете въвеждащите думи от църковния постулат.

Ще служим на хората от Остин Саут с помощта на молитви и благодарствени думи към Бог и като им осигуряваме стабилност, достъп до теологичното учение и оптимистичната идеология, каквато е основната цел на Американската презвитерианска църква. В ролята си на служители на Христа ние предоставяме убежище на нуждаещите се, изкупление чрез молитви и благословията на баптистката църква. Нека се радваме на Божията любов. Наш дълг е да разрушим преградите между хората и да отстраним пречките, които не им позволяват да разберат Божието послание за любов.

Веднага след този увод бе поместена банковата сметка на църквата и призив към хората да изразят любовта си към Бога чрез конкретни действия.

Билбо й бе предоставил прекрасна кратка биография на Ричард Форбс. Благодарение на нея Лисбет разбра, че Форбс е родом от Седърс Блъф, Невада, и се е изявявал като земеделец, бизнесмен, училищен администратор, местен кореспондент на вестник от Ню Мексико и мениджър на някаква християнска рок група, преди да се присъедини към църквата на Остин Саут, когато става на трийсет и една. Той бе ревизор по образование, освен това бе изучавал и археология. Билбо обаче не бе открил данни за присъдена му докторска степен.

В енорията Форбс се запознава с Джералдин Найт, единствената дъщеря на собственика на ранчо Уилям Ф. Найт, който също е една от водещите фигури в Остин Саут. Ричард и Джералдин се женят през 1997 г., след което Ричард Форбс започва да се издига стремглаво в църковните кръгове. Става председател на Фондация „Санта Мария“, чиято основна цел е да „инвестира Божиите средства в образователни проекти в помощ на нуждаещите се“.

Форбс е арестуван на два пъти. На двайсет и пет годишна възраст през 1987 г. го обвиняват в нанасяне на тежка телесна повреда в резултат на автомобилна катастрофа. По време на процеса обаче е признат за невинен. Доколкото Лисбет успя да разбере от вестникарските изрезки, тогава той наистина няма вина. През 1995 г. го съдят за присвояване на средства от християнска рок група. И този път е оневинен.

Форбс е едно от добре познатите лица в града, както и член на местния комитет по образованието. Членува в Демократическата партия, участва активно в най-различни благотворителни прояви и събира пари за осигуряването на достъп до образование на деца от семейства в неравностойно положение. Мисионерската дейност на църквата в Остин Саут е насочена основно към испаноговорещи семейства.

През 2001 година срещу Форбс са повдигнати обвинения заради несъответствия в счетоводството на Фондация „Санта Мария“. Според една вестникарска статия съществуват подозрения, че Форбс е инвестирал в печеливши фондове по-голям дял от активите на фондацията, отколкото е позволено според устава й. Църквата отхвърля обвиненията, а в последвалия дебат пастор Клег ясно показва, че е на страната на Форбс. Случаят не стига до съда, а направената ревизия не открива никакви нередности.

Лисбет прегледа съсредоточено отчета за финансовото състояние на Форбс. Той имаше годишен доход от 60 000 долара, което бе доста добра заплата, ала същевременно не притежаваше никакви лични активи. Икономическата стабилност на семейството се крепеше на Джералдин Форбс, чийто баща беше починал през 2002 г. Дъщеря му бе единствена наследница на състояние, равняващо се на около 40 милиона долара. Двойката нямаше деца.

От всичко това следваше, че Ричард Форбс е зависим от съпругата си. Лисбет сбърчи вежди. Това му даваше още по-малко основания да малтретира жена си.

Лисбет влезе в интернет и изпрати кратко криптирано съобщение до Билбо, в което му благодари за информацията. След това прехвърли 500 долара по сметката, която й бе изпратил.

Излезе на балкона и се облегна на парапета. Слънцето точно бе започнало да залязва. Короните на палмите, които растяха край оградата, разделяща хотела от плажа, се люлееха под напора на усилващия се вятър. Матилда бе съвсем близо до Гренада. Лисбет послуша съвета на Елла Кармайкъл и опакова в един найлонов сак компютъра си, „Измерения на математиката“, някои лични принадлежности, комплект чисти дрехи. Сложи сака на пода до леглото, след това слезе до бара и си поръча за вечеря риба и бутилка „Кариб“.

Единственото, което привлече интереса й, бе д-р Форбс, който сега носеше маратонки, светла тениска и шорти и любопитно разпитваше Елла Кармайкъл за Матилда. Не изглеждаше особено притеснен. Носеше златна верижка с кръст на врата, изглеждаше бодър и дори привлекателен.

Лисбет Саландер бе напълно изтощена след досадното обикаляне из Сейнт Джордж. След вечеря си направи кратка разходка, но вятърът духаше доста силно и температурата бе паднала осезаемо. Затова се прибра в стаята си и се пъхна в леглото още в девет часа. Вятърът виеше зад прозореца. Възнамеряваше да почете малко, но почти веднага заспа.

Събуди се внезапно от страшен гръм. Хвърли бърз поглед към ръчния си часовник. Бе единайсет и петнайсет вечерта. Стана, олюлявайки се, от леглото и отвори балконската врата. Вятърът я блъсна и я накара да отстъпи крачка назад. Опря се на рамката на вратата, излезе внимателно на балкона и се огледа.

Няколко от висящите край басейна лампи летяха напред-назад, така че градината приличаше на жив театър от сенки. Лисбет видя, че доста от гостите на хотела се бяха събудили, бяха се скупчили край портата в оградата и гледаха втренчено към плажа. Други стояха близо до бара. Лисбет погледна на север и видя светлините на Сейнт Джордж. Небето бе покрито с облаци, но все още не валеше. Не можеше да различи морето в мрака, но вълните бучаха много по-силно от обикновено. Температурите паднаха още повече. За първи път от пристигането си на Карибските острови усети, че трепери от студ.

Докато стоеше на балкона, някой започна да чука силно на вратата й. Лисбет уви един чаршаф около тялото си и отвори. Фреди Макбейн стаеше на прага със сериозно изражение на лицето.

— Извинявай, че те безпокоя, но явно се задава буря.

— Матилда.

— Да, Матилда — потвърди той. — По-рано тази вечер вилня край Тобаго и получихме информация, че е нанесла огромни щети.

Лисбет си припомни познанията си по география и метеорология.

Тринидад и Тобаго се намираха на около двеста километра югоизточно от Гренада. Една тропическа буря можеше без проблем да се разрази над площ с радиус от сто километра, а центърът й се местеше с трийсет-четирийсет километра в час. Това означаваше, че Матилда буквално чука на вратата на Гренада. Всичко зависеше от посоката, в която щеше да поеме.

— Все още няма пряка опасност — продължи Макбейн. — Но ние предпочитаме да заложим на сигурното. Най-добре е да опаковаш ценните си вещи и да слезеш на рецепцията. Там можеш да получиш кафе и сандвич за сметка на хотела.

Лисбет последва съвета му. Изми лицето си, за да се разсъни, обу си дънки, сложи си ботуши и памучна риза и метна найлоновата торба през рамо. Преди да напусне стаята обаче, отвори вратата на банята и запали осветлението. Зеленият гущер не се виждаше никъде. Сигурно се бе сврял в някоя пукнатина. Умно момче.

Лисбет седна на обичайното си място в бара и се загледа в Елла Кармайкъл, която наблюдаваше как персоналът й пълни термоси с топли напитки. След малко тя дойде до ъгъла на Лисбет.

— Здравей. Изглеждаш доста сънена.

— Бях заспала. Какво следва оттук нататък?

— За момента изчакваме. В морето бушува страшна буря, а и получихме предупреждение за приближаващия от Тринидад ураган. Ако времето се влоши още повече и Матилда дойде насам, ще слезем в мазето. Искаш ли да помогнеш?

— Какво трябва да се направи?

— Имаме сто и шейсет одеяла в рецепцията, които трябва да се свалят в мазето. Освен това има куп неща, които трябва да се приберат.

През следващите часове Лисбет помагаше на персонала да свали одеялата в мазето и да събере саксиите с цветя, масите, шезлонгите и разни други предмети, разположени около басейна. Когато Елла прецени, че работата е свършена, и я освободи, Лисбет се разходи бавно до портата в оградата край обгърнатия в мрак плаж и дори направи няколко стъпки навън. Морето бучеше заплашително, а поривите на вятъра я блъскаха толкова силно, че трябваше да зарие крака в пясъка, за да не падне. Палмите край оградата се люлееха заплашително.

Лисбет се върна в бара, поръча си кафе лате и седна до плота. Бе малко след полунощ. Сред гостите и персонала на хотела се усещаше осезаемо притеснение. Край масите се водеха разговори на тих глас, а хората през равни интервали от време поглеждаха към небето. В хотел „Кийс“ имаше общо трийсет и двама гости и към десет души персонал. Лисбет изведнъж забеляза Джералдин Форбс на една маса в непосредствена близост до рецепцията. Лицето на жената бе напрегнато, в ръката си тя държеше питие. Мъжът й го нямаше.

Лисбет пиеше кафе и отново разсъждаваше над теоремата на Ферма, когато Фреди Макбейн излезе от офиса си и застана насред рецепцията.

— Моля за вашето внимание. Току-що получих съобщение, че ураганът е преминал през Малка Мартиника. Бих искал да помоля всички да слязат незабавно в мазето.

Фреди Макбейн отряза гостите на хотела, които се опитаха да му задават въпроси или да завържат разговор, и насочи всички към стълбата за мазето зад рецепцията. Малка Мартиника бе островче, принадлежащо към територията на Гренада, което се намираше на няколко морски мили северно от нея. Лисбет хвърли поглед към Елла Кармайкъл и наостри уши, когато тя се приближи до Фреди Макбейн.

— Колко лоша е ситуацията? — попита Елла.

— Не знам. Телефонът прекъсна — отвърна Макбейн тихо.

Лисбет слезе в мазето и остави сака си върху одеялото в един ъгъл. Замисли се за миг, след което тръгна да се изкачва нагоре по стълбите срещу потока от хора. Дръпна настрани Елла Кармайкъл и я попита дали може да помогне с нещо. Елла поклати глава със сериозно изражение на лицето.

— Ще видим какво ще стане. Матилда е същинска кучка.

Лисбет забеляза група от петима възрастни и десет деца, които бързо влязоха през входа. Фреди Макбейн ги посрещна и им показа пътя към мазето.

Изведнъж през съзнанието на Лисбет пробягна тревожна мисъл.

— Предполагам, че всеки ще се прибере в някакво подземие? — попита тя тихо.

Елла Кармайкъл погледна семейството, което вече бе стигнало до стълбите към мазето.

— За съжаление това е едно от малкото подземия на Гранд Ансе. Сигурно още хора ще потърсят убежище тук.

Лисбет погледна остро Елла.

— А останалите какво ще правят?

— Тези, които няма къде да се скрият? — Тя се разсмя горчиво. — Ще се залостят в къщите си или в някоя барака. Ще трябва да разчитат на Господ.

Лисбет се обърна, изтича покрай рецепцията и излезе навън.

Джордж Бланд.

Чу как Елла извика след нея, но не спря да й обясни.

„Той живее в една скапана барака, която ще се срути при първия повей на вятъра.“

Веднага щом стъпи на пътя към Сейнт Джордж, вятърът я блъсна и тя се олюля, но въпреки това продължи да тича упорито напред. От силните насрещни пориви губеше равновесие и залиташе. Отне й десет минути да измине около четиристотинте метра до къщата на Джордж Бланд. Не срещна жива душа по пътя си.

Дъждът рукна изведнъж като ледена струя от маркуч в мига, в който тя свърна към бараката на Джордж Бланд и видя светлината от фотогенната му лампа през един процеп на прозореца. Подгизна буквално за секунди, а видимостта намаля до няколко метра. Лисбет затропа по вратата. Джордж Бланд отвори с ококорени очи.

— Какво правиш тук? — изкрещя той в опит да надвика вятъра.

— Ела. Трябва да дойдеш с мен в хотела. Там има подземие.

Джордж Бланд изглеждаше стъписан. Вятърът внезапно затръшна вратата и изминаха няколко секунди преди Джордж с усилие да успее да я отвори отново. Лисбет го хвана за тениската и го издърпа. Тя избърса лицето си от водата, хвана го за ръката и се затича. Той я последва.

Избраха да минат по пътя край плажа. Той бе около стотина метра по-кратък от главния път, който се извиваше в голяма дъга към вътрешността на острова. Когато го преполовиха, Лисбет осъзна, че може би бяха сбъркали. На плажа нямаше къде да се скрият. Вятърът и дъждът ги блъскаха с такава сила, че на няколко пъти се виждаха принудени да спират. Пясък и клони летяха във въздуха. Гърмеше и святкаше страховито. Най-сетне Лисбет Саландер видя оградата на хотела да се материализира пред очите й и ускори ход. Имаше чувството, че е минала цяла вечност. Когато най-накрая стигнаха до портата, която им обещаваше сигурност, Лисбет хвърли през рамо поглед назад към плажа и спря.

Бе съзряла през водната завеса две светли фигури на около петдесет метра по-надолу по плажа. Джордж Бланд я дръпна за ръката и се опита да я повлече напред през портата, ала тя го пусна и се опря на оградата в опит да фокусира погледа си. За няколко секунди изгуби фигурите в дъжда, ала след това цялото небе се озари от блесналата светкавица.

Вече знаеше, че това са Ричард и Джералдин Форбс. Намираха се на почти същото място, където предната вечер Лисбет бе забелязала Ричард Форбс да върви напред-назад.

При проблясването на следващата светкавица видя как Ричард Форбс влачи съпругата си, а тя се дърпа.

Изведнъж всички парчета от мозайката се подредиха. Икономическата му зависимост. Обвиненията за несъответствия в счетоводните книги в Остин. Неспокойното му обикаляне из улиците на Сейнт Джордж и посещенията му на „Търтълбек“, където седеше неподвижно, потънал в размисъл.

„Смята да я убие. Залогът е четирийсет милиона. Ще използва бурята като прикритие. Това е неговият шанс.“

Лисбет Саландер бутна Джордж Бланд през портата, огледа се и откри разнебитения стол, на който обикновено седеше нощният пазач и който не бяха прибрали на сушина. Сграбчи го, разби го на парчета в оградата и се въоръжи с единия от краката му. Джордж Бланд завика сащисан след нея, ала тя се втурна с все сила към плажа.

Бурята едва не я събори, но Лисбет стисна зъби и продължи напред, стъпка по стъпка. Почти бе стигнала до двойката Форбс, когато следващата светкавица освети плажа и тя видя Джералдин Форбс паднала на колене до водата. Ричард Форбс стоеше, наведен над нея с вдигната за удар ръка, в която държеше нещо подобно на метален прът. Лисбет видя как ръката му изрисува дъга във въздуха и се стовари върху главата на жена му, която спря да се бори.

Ричард Форбс така и не забеляза Лисбет Саландер.

Лисбет стовари крака на стола върху тила му. Мъжът падна по лице. Лисбет се наведе и хвана Джералдин Форбс. Обърна тялото й под режещите пръски на падащия дъжд. Ръцете й изведнъж се покриха с кръв. Джералдин Форбс имаше голяма рана на темето. Освен това тежеше като олово и Лисбет се заоглежда отчаяно наоколо, докато същевременно се опитваше да измисли как да пренесе тялото до оградата на хотела. В следващия миг до нея застана Джордж Бланд. Той закрещя нещо, което тя не успя да чуе заради бурята.

Лисбет хвърли поглед към Ричард Форбс. Мъжът бе с гръб към нея, но бе успял да се изправи на четири крака.

Лисбет хвана лявата ръка на Джералдин, прехвърли я през раменете си и направи знак на Джордж Бланд да стори същото с другата. Двамата с усилие я завлачиха напред през плажа.

Бяха изминали едва половината път до оградата, а Лисбет бе напълно изтощена, сякаш в тялото й не бе останала капчица сила. Сърцето й прескочи, когато внезапно усети как някой я хваща за рамото. Пусна Джералдин Форбс, обърна се и ритна Ричард Форбс между краката. Той падна на колене. Лисбет се засили и го ритна в лицето. След това съзря ужасения поглед на Джордж Бланд. Той успя да задържи вниманието й само около половин секунда, след което тя отново хвана Джералдин Форбс и продължи напред.

След няколко мига пак извърна глава назад. Ричард Форбс се клатушкаше на около десет стъпки след тях, олюлявайки се като пиян под напора на вятъра.

Нова светкавица проряза небето и Лисбет Саландер ококори очи.

За първи път в живота си изпита парализиращ страх.

Зад Ричард Форбс, на около стотина метра навътре във водата съзря Божието провидение.

Застинал за миг на светлината от светкавицата, черен като въглен стълб, който се издигна от водата и изчезна в небето.

Матилда.

Не е възможно.

Ураган — да.

Торнадо — няма начин.

Гренада не бе застрашен от торнадо район.

Една нетипична буря на място, където нямаше условия за възникването на торнадо.

Торнадо не може да се образува по водната повърхност.

Това е грешка от научно гледна точка.

Това е нещо уникално.

То идва, за да ме прибере.

Джордж Бланд също бе забелязал торнадото. Взаимно си извикаха да побързат, без да чуят думите на другия.

До оградата оставаха двайсетина метра. Десет. Лисбет се препъна и падна на колене. Пет. Стигнаха до портата и Лисбет се обърна за последен път назад. Зърна Ричард Форбс точно в мига, когато невидима ръка го повлече към водата. После го изгуби от поглед. С помощта на Джордж Бланд Лисбет вкара тежкия си товар през портата. Преминаха, клатушкайки се, през двора и сред грохота на бурята Лисбет чу звънтенето на счупени прозорци и протяжния вой на огъваща се ламарина. Една дъска прелетя през въздуха точно пред носа й. В следващия миг усети как нещо я удря по гърба. Заболя я. Тук вятърът се усещаше по-слабо.

Лисбет спря Джордж Бланд и го хвана за яката. Наведе главата му до устата си и извика в ухото му:

— Намерили сме я на плажа. Не сме видели мъжа й. Разбра ли?

Той кимна.

Завлачиха Джералдин Форбс надолу по стълбата и Лисбет ритна по вратата на мазето. Фреди Макбейн им отвори и ги погледна втренчено. След това пое товара им и ги дръпна навътре, преди отново да залости вратата.

Шумът на бурята само за секунда се промени от непоносим рев до леко пращене и бучене в далечината. Лисбет си пое дълбоко въздух.

Елла Кармайкъл наля топло кафе в една чаша и я подаде на Лисбет, която бе толкова изтощена, че едва успя да вдигне ръка. Седеше напълно апатична на пода, облегната на стената. Някой бе завил с одеяло и нея, и Джордж Бланд. Лисбет бе подгизнала и кървеше силно от една прорезна рана точно под коляното. На дънките й имаше десетсантиметрова цепка. Нямаше никакъв спомен как се е появила. Лисбет наблюдаваше вяло как Фреди Макбейн и няколко от гостите на хотела бинтоват главата на Джералдин Форбс. Дочу отделни думи и разбра, че някой от групата е лекар. Забеляза, че мазето е препълнено, като към гостите на хотела се бяха присъединили външни лица, потърсили подслон.

Накрая Фреди Макбейн се приближи до Лисбет Саландер и клекна.

— Тя е жива.

Лисбет не отговори.

— Какво се случи?

— Открихме я на плажа до външната страна на оградата.

— Когато преброих гостите тук, открих, че липсват трима. Ти и семейство Форбс. Елла ми каза, че си побягнала навън като луда точно след началото на бурята.

— Отидох да доведа приятеля си Джордж — Лисбет кимна в посока към него. — Той живее в една барака малко по-надолу по пътя, от която най-вероятно вече нищо не е останало.

— Това е глупава, но и много смела постъпка — рече Фреди Макбейн и погледна към Джордж Бланд. — Видяхте ли съпруга й, Ричард Форбс?

— Не — отвърна Лисбет, а в очите й не се четеше никаква емоция.

Джордж Бланд й хвърли един поглед и поклати глава.

Елла Кармайкъл килна глава и стрелна остро Лисбет Саландер, която й отвърна с безизразен поглед.

Джералдин Форбс дойде в съзнание към три часа сутринта. По това време Лисбет Саландер спеше, склонила глава на рамото на Джордж Бланд.

Гренада като по чудо бе оцеляла през нощта. С настъпването на изгрева бурята бе утихнала, но за сметка на това навън се лееше проливен дъжд, какъвто Лисбет Саландер не бе виждала досега. Фреди Макбейн пусна гостите да излязат от мазето.

Хотел „Кийс“ се нуждаеше от основен ремонт. Бе понесъл огромни щети, което се отнасяше и за цялото крайбрежие. От външния, разположен до басейна бар на Елла Кармайкъл нямаше и следа, а едната веранда бе напълно разрушена. Капаците на много от прозорците на фасада на хотела липсваха, а покривът на една изпъкнала част от сградата се бе огънал. Цялата рецепция бе съсипана.

Лисбет, олюлявайки се, поведе Джордж Бланд към стаята си. Временно окачи едно одеяло пред празната рамка на прозореца, за да не вали в стаята. Джордж Бланд я погледна.

— Ще си спестим много обяснения, като кажем, че не сме видели съпруга й — рече Лисбет, преди той да успее да зададе някакъв въпрос.

Момчето кимна. Лисбет свали дрехите си, хвърли ги на купчина на пода и му направи знак с ръка да легне на леглото до нея. Той отново кимна, съблече се и се сгуши в нея. Заспаха почти на мига.

Когато Лисбет се събуди по обяд, слънцето грееше през разкъсаните облаци. Всеки мускул на тялото я болеше, а коляното й така се бе подуло, че едва можеше да го свие. Измъкна се тихо от леглото, пъхна се под душа и видя, че зеленият гущер отново се е появил на стената. После си облече шорти и тениска и закуцука обратно към стаята, за да събуди Джордж Бланд.

Елла Кармайкъл все още бе на крак. Изглеждаше уморена, ала въпреки това бе отворила бара при рецепцията. Лисбет седна край малка кръгла маса до барплота, поръча си кафе и помоли да й приготвят сандвич. Погледна през зейналите прозорци при входа и видя спряла отвън полицейска кола. Точно й бяха донесли кафето, когато Фреди Макбейн излезе от офиса си до плота на рецепцията, следван от един униформен полицай. Макбейн откри Лисбет с очи и каза нещо на полицая, преди да тръгнат към масата й.

— Това е полицай Фъргюсън. Той иска да ти зададе няколко въпроса.

Лисбет кимна учтиво. Полицай Фъргюсън изглеждаше уморен. Извади тефтерче и химикал и записа името на Лисбет.

— Госпожице Саландер, разбрах, че с приятеля си сте открили госпожа Ричард Форбс навън по време на бурята снощи.

Лисбет кимна.

— Къде точно я намерихте?

— На плажа точно до портата — отвърна Лисбет. — Практически се спънахме в нея.

Фъргюсън записа.

— Тя каза ли нещо?

Лисбет поклати глава.

— В безсъзнание ли беше?

Лисбет кимна.

— Има лоша рана на главата.

Лисбет отново кимна.

— Нямате представа как може да я е получила, така ли?

Лисбет поклати глава. Фъргюсън изглеждаше леко раздразнен от мълчанието й.

— Из въздуха летяха всякакви отломки — рече тя услужливо. — За малко да ме удари една летва по главата.

Фъргюсън кимна със сериозно изражение на лицето.

— Наранили сте си крака? — Той посочи превръзката й. — Как стана?

— Не знам. Забелязах раната едва когато слязохме в мазето.

— Били сте заедно с един млад мъж.

— Джордж Бланд.

— Той къде живее?

— В бараката зад „Коконът“, малко по-надолу по пътя към летището. Ако ураганът не я е отнесъл, разбира се.

Лисбет пропусна да спомене, че Джордж Бланд в момента спи в леглото й на втория етаж.

— Видяхте ли съпруга й, Ричард Форбс?

Лисбет поклати глава.

Полицай Фъргюсън явно изчерпа въпросите си и затвори тефтерчето.

— Благодаря, госпожице Саландер. Трябва да съставя доклад за смъртния случай.

— Тя да не е починала?

— Госпожа Форбс? Не, намира се в болницата в Сейнт Джордж. Трябва да благодари на вас и приятеля ви, че е жива. Съпругът й обаче е мъртъв. Откриха го на един паркинг до летището преди два часа. На около шестстотин метра в южна посока. Получил е жестоки наранявания — обясни Фъргюсън.

— Жалко — рече Лисбет Саландер, без да изглежда особено шокирана.

Когато Макбейн и полицай Фъргюсън се отдалечиха, до масата на Лисбет седна Елла Кармайкъл и сложи два шота с ром пред нея. Лисбет я погледна въпросително.

— След подобна нощ човек има нужда от нещо подсилващо… За моя сметка. Цялата закуска е за моя сметка.

Двете жени се погледнаха. След това вдигнаха чашите и се чукнаха.

Матилда още дълго щеше да бъде предмет на научни изследвания и дискусии сред метеорологичните институти в Карибския басейн и САЩ. Торнада с нейната сила бяха практически непознати в региона. От теоретична гледна точка бе невъзможно те да се образуват над водата. Постепенно експертите постигнаха съгласие, че странното взаимодействие на различни фронтове бе довело до възникването на псевдоторнадо, което всъщност не бе същинско торнадо, а само приличаше на такова. Разни дисиденти се опитаха да прокарат теории за въздействието на парниковия ефект и нарушеното екологично равновесие.

Лисбет Саландер не се интересуваше от теориите и дискусиите. Тя много добре знаеше какво бе видяла и твърдо беше решила от този момент нататък да не застава на пътя на никоя от посестримите на Матилда.

Мнозина бяха получили наранявания през тази нощ. Като по чудо загиналият бе само един.

Никой не можеше да проумее какво бе накарало Ричард Форбс да излезе навън насред бушуващия с пълна сила ураган, освен, разбира се, липсата на здрав разум, така характерна за американските туристи. Джералдин Форбс също не можеше да даде каквото и да било обяснение. Тя страдаше от тежко мозъчно сътресение и имаше само несвързани спомени от събитията през онази нощ.

За сметка на това неутешимо скърбеше, че е вдовица.

Част втора

От Русия с любов

10 януари — 23 март

Обикновено дадено уравнение съдържа една или повече така наречени неизвестни, най-често отбелязвани с x, y, z и така нататък. За стойностите на неизвестните величини, при които се постига равенство между двете части на уравнението, се казва, че удовлетворяват уравнението или че са негово решение.

Пример:

3x + 4 = 6x — 2 (x = 2)

Глава четвърта

Понеделник, 10 януари — вторник, 11 януари

Лисбет Саландер кацна на „Арланда“ в шест и половина сутринта. Бе пътувала в продължение на двайсет и шест часа, от които десет прекара на летище „Грантли Адамс“ на Барбадос. От „Бритиш Еъруейс“ отказаха да дадат разрешение за излитане на самолета, преди да отхвърлят възможна терористична заплаха и да свалят за разпит един пътник, който приличаше на арабин. Когато кацна на „Гетуик“ в Лондон, бе изпуснала връзката за последния самолет до Швеция и трябваше да изчака няколко часа, докато получи билет за следващата сутрин.

Лисбет се чувстваше като торбичка с банани, оставена дълго на слънце. Имаше само ръчен багаж, състоящ се от „Пауърбук“-а, „Измерения на математиката“ и комплект чисти дрехи, натъпкан между тях. Премина безпрепятствено през зелената линия на митницата. Когато излезе навън, за да се качи на специалния автобус, бе посрещната за „добре дошла“ от снежна киша и нулеви температури.

За части от секундата се поколеба. През целия си живот бе принудена да избира най-евтиния вариант и все още й беше трудно да свикне с мисълта, че разполага с малко над три милиарда крони, собственоръчно откраднати през интернет с методите на стара колкото света измама. След няколко минути размисъл загърби старите привички и спря едно такси. Каза на шофьора адреса си на улица Лундагатан и тутакси заспа на задната седалка.

Едва когато таксито спря на Лундагатан и шофьорът я побутна, осъзна, че му е казала грешен адрес. Поправи се и го помоли да продължи до улица Йотгатсбакен. Даде му тлъст бакшиш в американски долари и изруга, когато кракът й попадна в една локва в канавката. Носеше дънки, тениска и тънко платнено яке. Бе обула сандали и тънки къси чорапи. Заклатушка се към „Севън-Илевън“[15], откъдето си купи шампоан, паста за зъби, сапун, кисело мляко за мюсли, прясно мляко, кашкавал, яйца, хляб, замразени канелени кифлички, кафе, чай „Липтън“, краставици в саламура, ябълки, голяма замразена пица от марката „Билис“ и стек цигари „Марлборо лайт“. Плати с карта „Виза“.

Когато отново излезе на улицата, се поколеба по кой път да поеме. Можеше да тръгне нагоре по Свартенсгатан или надолу по Хьокенс, която водеше до Слусен. Недостатъкът на втория вариант бе, че така при всички случаи щеше да мине покрай входа на редакцията на „Милениум“, като по този начин рискуваше да се сблъска с Микаел Блумквист. Накрая реши, че няма да обикаля повече само за да го избегне. Тръгна пеша към Слусен, макар че реално този път бе по-дълъг, сви надясно по Хьокенс и продължи към площад Мусебаке. Прекоси го, мина покрай статуята „Сестрите“ до театър „Сьодра“ и се изкачи по стълбите до улица Фискаргатан. След това спря и разгледа замислено къщата. Нямаше усещането, че това е неин дом.

Огледа се. Намираше се в един изолиран край насред Сьодермалм. Оттук не минаваше трафик, което я устройваше чудесно. Лесно можеше да види всеки, който минеше наблизо. Кварталът вероятно бе популярно място за разходка през лятото, но през зимата го посещаваха единствено хора, които идваха тук по работа. Нямаше жива душа и което бе по-важно — никой, когото да познава и който съответно би могъл да разпознае лесно нея самата. Лисбет остави торбичката с продукти на земята и затърси ключа. Изкачи се до последния етаж и отвори вратата, на която имаше табелка с името В. Кулла.

Едно от първите неща, които Лисбет стори, след като стана притежател на огромна сума пари и следователно получи финансова независимост до края на живота си (или поне докато трите милиарда крони се свършеха), бе да си потърси ново жилище. Сделките с апартаменти бяха новост за нея. Никога преди не бе инвестирала пари в нещо по-голямо от вещите за всекидневна употреба, които можеше да си осигури на разумен лизинг или като плати в брой. Най-големият разход в бюджета й до този момент бяха различните компютри и моторът й „Кавазаки“. За него заплати 7000 крони, което си бе направо евтиния. След това купи резервни части горе-долу на същата стойност и посвети месеци работа на това собственоръчно да го разглоби и сглоби отново. Искаше й се да има кола, но не посмя да си купи, защото не беше сигурна дали ще издържи финансово.

Добре съзнаваше, че закупуването на апартамент е значително по-сериозно начинание. Като начало започна да чете обявите за продажби на интернет страницата на вестник „Дагенс Нюхетер“ и скоро откри, че това си бе цяла наука.

„Двустаен, фантастично местоположение до Централна гара. Цена: 2,7 млн. кр. или най-висока предложена цена при наддаване. Месечна такса: 5510 кр.“[16]

„Тристаен, изглед към парк, квартал Хьогалид. 2,9 млн. кр. Две стаи и сервизно помещение, 47 кв. м., освежена баня, ремонт на тръбопроводната система от 1998 г., улица Готландсгатан, 1,8 млн. кр. Месечна такса: 2200.“

Почуди се малко, след което реши да позвъни на подателите на няколко случайно избрани обяви, без обаче да е наясно какво да пита. Бързо се почувства много глупаво и прекрати тази практика. Вместо това през първата неделя на януари разгледа два обявени за продан апартамента. Първият се намираше на улица Винддрагарвеген на остров Раймешхолме, а другият — на улица Хеленборгсгатан, близо до квартал Хорнстул. Този на острова бе част от многоетажен квадратен жилищен блок, състоеше се от четири светли стаи с изглед към островите Лонгхолмен и Ессинген. Бе точно като за нея. Апартаментът на улица Хеленборгсгатан се оказа същинска дупка, която гледаше към съседната сграда.

Проблемът бе, че Лисбет всъщност не знаеше къде иска да живее, как трябва да изглежда жилището й и какви изисквания следва да има като купувач. Никога преди не бе възнамерявала да се мести от апартамента си от 47 квадрата на улица Лундагатан, където бе прекарала детството си и който си бе върнала, след като навърши пълнолетие, благодарение на предишния си настойник Холгер Палмгрен. Седна на изтъркания си диван в дневната, която й служеше едновременно и за кабинет, и се замисли.

Апартаментът на улица Лундагатан гледаше към вътрешен двор и бе тесен и неприветлив. От спалнята се виждаше противопожарната стена на една фасада с фронтон, а от кухнята се откриваше изглед към задната страна на къщата, чието лице бе към улицата, и към входа на едно мазе. От дневната можеха да се видят улична лампа и няколко брезови клонки.

Следователно първото й изискване бе новото й жилище да има хубаво изложение.

Настоящият й дом нямаше балкон и тя винаги бе изпитвала завист към по-заможните си съседи по горните етажи, които прекарваха топлите летни дни с охладена бира в ръка под маркизата на терасата си. Второто изискване бе новият й апартамент да има балкон.

Как трябваше да изглежда? Представяше си нещо подобно на апартамента на Микаел Блумквист — огромна стая от 65 квадрата на преустроен тавански етаж на улица Белмансгатан, с изглед към кметството и Слусен. Би се чувствала добре там. Искаше да има уютен, лесен за обзавеждане и поддръжка дом. Това бе трета точка от списъка с изисквания.

Бе живяла натясно години наред. Кухнята й нямаше повече от десет квадрата площ и побираше единствено малка маса и два стола. Дневната бе около двайсет квадрата. Спалнята — дванайсет. Четвъртото й желание: новият й дом да е просторен, с няколко гардероба. Искаше да има истински кабинет и голяма спалня, в която да се шири на воля.

Настоящата й баня приличаше на килер без прозорец, с четириъгълни сиви циментови плочи на пода, неудобна седяща вана и полиетиленов тапет, който винаги бе мръсен, колкото й да го търкаше. Затова искаше новата й баня да е облицована с плочки и да има голяма вана. Освен това апартаментът й трябваше да е оборудван с пералня, за да не й се налага да пере в някое плесенясало мазе[17]. И още — банята й трябваше да ухае на свежест и да може да се проветрява.

След като реши какво точно иска, Лисбет влезе в интернет и разгледа предложенията на различните агенции за недвижими имоти на пазара. На следващата сутрин стана рано и посети агенция „Нобелмекларна“, която според всеобщото мнение имаше най-добра репутация в Стокхолм. Носеше изтъркани черни джинси, ботуши и черното си кожено яке. Застана до един плот и разсеяно се загледа в русата, около трийсет и пет годишна жена, която току-що бе влязла в страницата на агенцията в интернет и започваше да качва снимки на апартаменти. Най-накрая един нисък закръглен мъж към четирийсетте, с изтъняла рижава коса, се приближи до Лисбет. Тя го попита какви апартаменти предлагат в момента. Той я погледна удивено за миг, след което й заговори с развеселен наставнически тон.

— Аха, млада госпожице, родителите ти знаят ли, че ще се местиш от вкъщи?

Лисбет Саландер го гледа известно време студено и мълчаливо, докато той не спря да се подсмихва.

— Нуждая се от апартамент — поясни тя.

Мъжът се прокашля и хвърли поглед към колегата си.

— Разбирам. Какъв точно?

— Искам да се намира в Сьодермалм. Трябва да има балкон с изглед към морето, минимум четири стаи и баня с прозорец и място за перална машина. Освен това трябва да има заключващ се гараж, където да мога да държа мотоциклет.

Жената зад компютъра остави работата си, извърна любопитно глава и се втренчи в Лисбет.

— Мотоциклет? — попита мъжът с изтънялата коса.

Лисбет Саландер кимна.

— Мога ли да попитам… Ъъ, как се казваш?

Лисбет Саландер се представи. На свой ред се поинтересува от името на служителя, който се казваше Йоаким Пешон.

— Работата е там, че апартаментите в Стокхолм струват доста скъпо…

Лисбет си спести коментара. Попитала го бе с какви жилища разполагат в момента и намираше пояснението му, че ще й струва скъпо, за ненужно и неуместно.

— Какво работиш?

Лисбет се замисли за миг. Формално сама си бе шеф. На практика работеше единствено за Драган Армански и „Милтън Секюрити“, ала това се случваше рядко през изминалата година, а през последните три месеца не бе получавала никакви задачи.

— В момента не работя — отвърна тя искрено.

— Не… не… Предполагам, че учиш.

— Не, не уча.

Йоаким Пешон заобиколи плота, прегърна приятелски Лисбет през рамо и внимателно я поведе към изхода.

— Слушай, млада госпожице, добре си дошла след няколко години, когато разполагаш с малко повече пари, отколкото спестовната ти касичка може да побере. Разбираш ли, с джобни тук нищо не можеш да си купиш.

И той я щипна добронамерено по бузата.

— Върни се някой ден и ще намерим бърлога и за теб.

Лисбет Саландер стоя няколко минути на улицата пред офиса на „Нобелмекларна“. Мислеше си как ли ще реагира Йоаким Пешон, ако през витрината му влети някой коктейл „Молотов“. След това се прибра и включи своя „Пауърбук“.

Отне й девет минути да влезе във вътрешната мрежа на „Нобелмекларна“ с помощта на паролите, които бе видяла, докато разсеяно наблюдаваше работата на жената на компютъра. Служителката ги бе използвала, за да качи снимките. След още три минути проумя, че въпросният компютър всъщност изпълняваше функцията и на мрежови сървър на агенцията — как можеше някой да е толкова глупав? След още три си бе осигурила достъп до всичките четиринайсет компютъра, включени в мрежата. След около два часа бе прегледала счетоводството на Йоаким Пешон, за да констатира, че той е укрил от данъчните почти 750 000 крони от сделки на черно през последните две години.

Свали всички необходими файлове и ги изпрати по електронната поща до данъчните власти от един анонимен адрес в американски сървър. След това заличи Йоаким Пешон от мислите си.

През остатъка от деня прегледа предлаганите от „Нобелмекларна“ апартаменти, които си струваха парите. Най-скъпият обект бе малък замък в покрайнините на град Мариефред, където тя нямаше ни най-малко желание да живее. От спортна злоба избра втория по стойност обект от списъка на агенцията — разкошен апартамент до площад Мусебаке.

Дълго разглежда снимките и разположението на стаите. Накрая констатира, че жилището до Мусебаке отговаря чудесно на всичките й изисквания. По-рано то бе принадлежало на един от директорите на групата „АББ“. Мъжът се бе покрил, след като бе прибрал „златен парашут“[18] от около милиард крони, с което разбуни духовете и предизвика множество критики.

Вечерта вдигна телефонната слушалка и позвъни на Джеръми Макмилън, съсобственик на адвокатска кантора „Макмилън & Маркс“ в Гибралтар. Бе работила с тях и преди, когато срещу щедро възнаграждение Макмилън основа няколко компании, фиктивни притежатели на сметките, в които тя внесе присвоеното преди година състояние на Ханс-Ерик Венерстрьом.

Сега отново се нуждаеше от услугите му. Този път го инструктира да се спазари с „Нобелмекларна“ от името на нейната компания „Уасп Ентърпрайзис“ и да закупи желания от нея апартамент на улица Фискаргатан, до площад Мусебаке. Сделката приключи след четири дни, а безбожно високата крайна цена я удиви. Освен това трябваше да плати и пет процента на Макмилън. Преди края на седмицата пренесе в новия си дом два кашона с дрехи, спално бельо, матрак и малко кухненски принадлежности. Спа на матрака около три седмици, като през това време проучи клиниките за пластична хирургия, довърши някои бюрократични процедури (към които се числеше и един среднощен разговор с адвокат Нилс Бюрман), предплати месечните такси и изчисти сметките за електричество и други текущи разходи.

След това организира пътуването си до Италия. След приключването на всички процедури и изписването й от клиниката отседна в хотел в Рим и се отдаде на размисъл какво да прави оттук нататък. Най-добре би било да се прибере в Швеция и да уреди живота си, ала по редица причини мисълта за Стокхолм й бе противна.

Нямаше истинска професия. Не виждаше бъдеще за себе си в „Милтън Секюрити“. Проблемът не бе в Драган Армански. Той с радост би я назначил на постоянна работа, превръщайки я по този начин в един от водещите фактори в компанията, ала тя бе на двайсет и пет години и нямаше образование. Не й се искаше да се събуди на петдесет и да осъзнае, че все още се занимава с проучване на мошениците от гилдията на изпълнителните директори. Това бе забавно хоби, а не призвание, на което да посвети живота си.

Имаше още една причина Лисбет да не иска да се прибере в Стокхолм и това бе Микаел Блумквист. В шведската столица тя без съмнение рискуваше да се сблъска с проклетия Кале Блумквист, а в момента това бе последното, което искаше. Той я бе наранил. В интерес на истината не го беше направил преднамерено. Лисбет признаваше това. Смяташе го за порядъчен мъж и сама си бе виновна, че се е „влюбила“ в него. Дори самата дума звучеше нелепо, що се отнася до тъпата гъска Лисбет Саландер.

Микаел Блумквист бе всеизвестен женкар и в най-добрия случай я възприемаше като приятно развлечение. Добросърдечно момиче, над което се бе смилил в миг на слабост, когато се нуждаеше от нея. След което я изостави заради друга, чиято компания му доставяше по-голямо удоволствие. Лисбет се проклинаше, че е свалила гарда и го е допуснала в живота си.

Когато дойде на себе си, веднага прекъсна всякакъв контакт с него. Не беше лесно, но успя да се справи. Последния път, когато го видя, стоеше на перона на метростанцията „Гамла стан“, а той на свой ред седеше в мотрисата в посока към центъра. Тогава го наблюдава в продължение на цяла минута, след което установи, че не изпитва абсолютно нищо към него. В противен случай би се обрекла на смърт. Fuck you. Той я забеляза точно когато вратите се затвориха и я загледа изпитателно, докато тя не се обърна и не си тръгна в мига, в който мотрисата потегли напред.

Не можеше да разбере защо той толкова упорито се опитва да се свърже с нея, сякаш тя е за него някакъв тъп социален проект. Ядосваше се, че той не се досеща за истината. Всеки път, когато получаваше електронно писмо от него, стискаше зъби и го изтриваше, без да го прочете.

Стокхолм изобщо не я привличаше. Работата за „Милтън Секюрити“, няколко бивши любовници и момичетата от разтрогнатата рок банда „Ивъл Фингърс“ — с това се изчерпваше кръгът на познатите й в нейния роден град.

Единствената личност, към която изпитваше известно уважение, бе Драган Армански. Беше й трудно да определи чувствата си към него. Удивляваше се от факта, че той донякъде я привлича. Ако не беше женен, толкова стар и толкова консервативен във възгледите си за живота, определено би се пробвала да го съблазни.

Накрая извади тефтера си и го отвори на страницата с атласа. Никога не бе посещавала Африка или Австралия. Само беше чела за пирамидите и за Ангкор Ват[19]. Не се бе качвала на ферибота „Стар Фери“, пътуващ между град Каулун и пристанище Виктория в Хонконг, не се бе гмуркала с шнорхел в Карибско море, нито пък бе лежала на плаж в Тайланд. Като се изключат няколкото кратки пътувания по работа, когато бе посещавала Прибалтика, съседните скандинавски страни и, разбира се, Цюрих и Лондон, никога не бе напускала Швеция. Всъщност рядко излизаше от Стокхолм.

Доскоро нямаше и финансовата възможност да го прави.

Стоеше до прозореца на хотелската си стая в Рим и гледаше надолу към улица Гарибалди. Градът приличаше на купчина руини. В този миг взе решение. Облече якето си, слезе на рецепцията и попита дали наблизо има туристическа агенция. Закупи еднопосочен билет до Тел Авив и прекара следващите дни в разходки из стария град на Йерусалим, разгледа джамията „Ал-Акса“ и Стената на плача. Наблюдава недоверчиво въоръжените войници по уличните ъгли, накрая замина за Банкок и продължи да пътува така до края на годината.

Оставаше й да направи само едно нещо. Пътува до Гибралтар два пъти. Първия път, за да проучи задълбочено мъжа, на когото бе възложила да управлява парите й. Втория път, за да провери дали се справя добре.

Стори й се странно да завърти ключа в ключалката на собствения си апартамент на улица Фискаргатан след толкова дълго отсъствие.

Остави торбичката с хранителни продукти в коридора и набра четирицифрения код, който изключваше електронната аларма. След това съблече всичките си дрехи и ги хвърли на пода в антрето. Отиде гола до кухнята, включи хладилника, прибра продуктите в него, после отиде до банята и прекара следващите десет минути под душа. Хапна всичко на всичко една нарязана на резени ябълки и пица „Билис“, която стопли в микровълновата печка. Отвори един кашон и извади от него възглавница, чаршаф и одеяло, които миришеха някак подозрително, след като цяла година бяха лежали опаковани.

Постла матрака на пода в съседната на кухнята стая.

Заспа десетина минути след като бе положила глава на възглавницата и се събуди дванайсет часа по-късно, малко преди полунощ. Стана от леглото, сложи кафеварката, загърна се с одеялото и седна с цигара в ръка в една ниша с прозорец, откъдето се виждаше остров Юргорден и заливът Салтшьон. Светлините я омаяха. Седеше в мрака и мислеше за живота си.

Лисбет Саландер бе планирала как да прекара първия ден след завръщането си. Заключи вратата на жилището си в седем часа сутринта. Преди да слезе надолу по стълбите, отвори стълбищния прозорец и закачи резервния ключ на тънка медна тел, която закрепи на задната страна на улука. Опитът я бе научил колко е полезно винаги да има резервен ключ под ръка.

Въздухът бе вледеняващ. Лисбет беше обула чифт стари изтъркани дънки с цепка под единия заден джоб, през която се виждаха сините й боксерки. Носеше още тениска и топъл пуловер с поло яка, единият шев на който се бе поразпрал на врата. Освен това бе успяла да открие старото си изтъркано кожено яке с капси на раменете. Установи, че трябва да го занесе на шивач, който да поправи скъсания и на практика почти липсващ хастар на джобовете. Краката й бяха обути в дебели чорапи и ботуши. Като цяло бе много топло облечена.

Разходи се по улица Санкт Павел до Синкенсдам[20] и продължи нататък до стария си адрес на улица Лундагатан. Първото, което направи, бе да провери дали „Кавазаки“-то й все още е в мазето. Потупа седалката му, преди да се качи до предишното си жилище и да прекрачи огромната купчина рекламни брошури.

Не беше решила какво да прави с апартамента. Затова преди да напусне Швеция година по-рано, откри разплащателен влог, чрез който да плаща текущите сметки. В апартамента се намираха мебелите й, събирани с труд от най-различни контейнери за смет, търкаляха се чаши с назъбени краища, имаше два стари компютъра и доста хартия, но нямаше нищо ценно.

Лисбет взе един чувал за смет от кухнята и за пет минути раздели рекламните брошури от истинската поща. Рекламите заминаха направо в чувала. Повечето от малкото на брой лични писма бяха банкови извлечения, служебни бележки за приходи от „Милтън секюрити“ или пак реклама, но прикрита под формата на писмо. Едно от преимуществата на това да имаш настойник бе, че никога не й се беше налагало да се оправя сама с данъците си — подобни съобщения просто липсваха. Най-общо казано, за цялата година бяха пристигнали три писма от личен характер.

Първото бе от някоя си адвокатка Грета Моландер, изпълнявала ролята на попечител на майката на Лисбет Саландер. Писмото съдържаше сбита информация, според която имуществото на майка й било инвентаризирано и Лисбет Саландер и сестра й Камила Саландер получавали по 9312 крони в наследство. Тази сума била преведена по банковата сметка на госпожица Саландер, би ли могла тя да потвърди получаването й. Лисбет пъхна писмото във вътрешния джоб на якето си.

Второто писмо бе от директор Микаелсон, управител на санаториума „Епелвикен“, който учтиво й напомняше, че те все още съхранявали кашон с вещи на починалата й майка, и я молеше да бъде така добра да се свърже с тях, за да се разпореди как да постъпят с това й наследство. Управителят завършваше с думите, че ако не установи контакт с Лисбет или сестра й (с чийто адрес не разполагал) до края на годината, то въпросните вещи щели да бъдат изхвърлени на боклука. Погледна в горния десен ъгъл на писмото — бе изпратено през юни. После взе мобилния си телефон. След две минути разбра, че кашонът все още не е изхвърлен. Помоли за извинение, че не се е обадила по-рано, и обеща да прибере вещите на майка си още на следващия ден.

Последното лично писмо бе от Микаел Блумквист. Поколеба се за миг, но реши да не го отваря и го хвърли директно в чувала.

Напълни един кашон с вещи и джунджурии, които искаше да запази, и се върна с такси обратно на площад Мусебаке. Гримира се, сложи си очила и руса перука с дълга до раменете коса и пъхна норвежки паспорт на името на Ирене Несер в чантата си. Огледа се внимателно в огледалото и установи, че Ирене Несер доста прилича на Лисбет Саландер, но въпреки това е съвсем отделна личност.

Обядва набързо с франзела, сирене бри и кафе лате в „Кафе Еден“ на улица Йотгана и отиде пеша до фирмата за отдаване на коли под наем на улица Рингвеген, където Ирене Несер нае нисан микра. Отиде до магазина на ИКЕА в близост до търговския комплекс „Кунгенс корва“, където в продължение на три часа разгледа целия асортимент на магазина и записа номерата на мебелите, от които се нуждаеше. Направи и няколко импулсивни покупки.

Лисбет закупи два жълтеникавокафяви дивана от модела „Карланда“, пет фотьойла с пружиниращ ефект „Поенг“, две кръгли ниски масички от бреза, една холна маса „Свансбу“ и няколко странни масички от марката „Лак“. В отдела за секции и етажерки поръча две секции от серията „Ивар“ и две етажерки „Бунде“, поставка за телевизор и етажерка с вратички „Магикер“. В допълнение към това закупи трикрилен гардероб „Пакс Нуксус“ и два малки шкафа с чекмеджета от модела „Малм“.

Отдели доста време на избора на легло и накрая се спря на рамка „Хемнес“, плюс матрак и принадлежности. За всеки случай взе и едно легло „Лилехамер“, което възнамеряваше да разположи в стаята за гости. Не че очакваше такива, но след като имаше стая за гости, бе най-добре да я обзаведе.

Банята в новия й апартамент притежаваше всичко необходимо — шкафове, етажерка за съхранение на хавлиите и една оставена от предишните собственици перална машина. Затова Лисбет си купи единствено евтин кош за пране.

За сметка на това обаче имаше нужда от кухненски мебели. След известно колебание се спря на маса „Росфош“ от масивен бук, с плот от закалено стъкло и четири пъстри стола.

Нуждаеше се и от мебели за кабинета си и с почуда разгледа невероятните комплекти за „работен кът“ с хитри шкафове, където да прибереш компютъра и клавиатурата си. Накрая поклати глава и поръча едно съвсем обикновено ъглово бюро „Галант“ от дъбов фурнир със заоблени ръбове и голям шкаф. Посвети много време на избора на работен стол, в който най-вероятно щеше да прекарва безброй часове, и избра най-скъпия вариант от модела „Верксам“.

Преди да приключи, обиколи магазина още веднъж и купи огромно количество чаршафи, калъфки, кърпи за ръце, юргани, одеяла, възглавници, пълен комплект кухненски прибори, порцелан и тигани, дъски за рязане, три големи килима, множество работни лампи и солидно количество офис консумативи и оборудване — от рода на папки, кошове за хартия, кутии за съхраняване на вещи и така нататък.

Когато приключи, Лисбет занесе списъка си на една от касите. Плати с картата на името на „Уасп Ентърпрайзис“ и се легитимира като Ирене Несер. Заплати още и за доставка и монтаж на мебелите. Крайната сума бе малко над 90 000 крони.

Върна се обратно в Сьодермалм в пет часа следобед и успя набързо да посети магазин за електроника „Акселсонс Хемелектроник“, откъдето купи 18-инчов телевизор и радио. След това се шмугна в един магазин за бяла техника на улица Хорнсгатан малко преди края на работното му време и си взе прахосмукачка. От хранителния магазин „Мариахален“ си купи парцал за бърсане на под, течен почистващ препарат за под, кофа, прах за пране, сапун, четки за зъби и огромен пакет тоалетна хартия.

Бе изтощена, но доволна от трескавото пазаруване. Напъха всичките си покупки във взетия под наем нисан микра и буквално се строполи на стола на втория етаж в кафене „Ява“ на улица Хорнсгатан. Взе назаем от съседната маса вечерния вестник и констатира, че Социалдемократическата партия все още е на власт и че по време на отсъствието й в страната не се бе случило нищо кой знае колко важно.

Прибра се в осем часа вечерта. Използва закрилата на нощта, за да разтовари колата си, и качи покупките до жилището на В. Кулла. Стовари всичко на купчина в антрето и в продължение на половин час се опитваше да намери в една пресечка място, където да паркира наетия автомобил. След това напълни джакузито, в което преспокойно можеха да се поберат поне трима души. За миг се замисли за Микаел Блумквист. Не се бе сещала за него месеци наред, докато не видя писмото му тази сутрин. Чудеше се дали си е вкъщи и дали Ерика Бергер не му прави компания.

След малко си пое дълбоко въздух, извърна тялото си с лице към водата и се гмурна. Сложи ръце на гърдите си, стисна силно зърната си и задържа дъха си три минути, докато белите дробове не я заболяха мъчително.

Редактор Ерика Бергер хвърли поглед на часовника си — Микаел Блумквист идваше с десетминутно закъснение на свещената среща за планиране, която всеки път се провеждаше в десет часа втория вторник от месеца. На тези срещи определяха основните материали за следващия брой на „Милениум“ и правеха планове за съдържанието на вестника за месеци напред.

Микаел Блумквист помоли да извинят закъснението му и смотолеви някакво обяснение, което никой не чу или поне не запомни. На срещата освен Ерика присъстваха редакционният секретар Малин Ериксон, съсобственикът и художествен директор Кристер Малм, репортерът Моника Нилсон и назначените на половин работен ден Лоти Карим и Хенри Кортез. Микаел Блумквист веднага забеляза, че седемнайсетгодишната практикантка отсъства, ала за сметка на това към групата се бе присъединило едно напълно непознато лице, което стоеше до малката конферентна маса в кабинета на Ерика Бергер. Ерика изключително рядко допускаше външни лица на планьорките на „Милениум“.

— Това е Даг Свенсон — каза Ерика Бергер. — Журналист на свободна практика. Ще купим една негова статия.

Микаел Блумквист кимна и се здрависа с мъжа. Даг Свенсон бе рус, синеок, с набола брада на около три дни. Бе към трийсетте и имаше страхотно тяло.

— Всяка година издаваме по един-два тематични броя — продължи Ерика. — Тази история искам да публикувам в изданието за месец май. Запазила съм печатницата за двайсет и седми април. Това означава, че разполагаме с горе-долу три месеца, за да подготвим текстовете.

— Каква е темата? — попита Микаел, докато си наливаше кафе от термоса на масата.

— Даг Свенсон дойде при мен миналата седмица с първоначалния вариант на статията си. Аз го помолих да присъства на тази среща. Би ли ги запознал? — обърна се Ерика към Даг Свенсон.

— Трафик на хора — рече той. — По-точно на момичета с цел предлагане на сексуални услуги. В този случай основно от прибалтийските страни и Източна Европа. Истината е, че пиша книга по темата и това бе причината да се свържа с Ерика — при вас се издават книги с ограничен тираж.

Тези думи, изглежда, развеселиха всички. Издателство „Милениум“ до момента бе отпечатало само една книга, а именно огромния труд на Микаел Блумквист, излязъл миналата година и посветен на финансовата империя на милиардера Венерстрьом. Книгата вече бе претърпяла шест издания в Швеция, бе преведена на норвежки, немски и английски и предстоеше да бъде издадена във Франция. Неразбираем успех, като се има предвид, че историята вече бе до болка известна на всички и бе публикувана в безброй вестници.

— Нашата издателска дейност всъщност е доста ограничена — рече Микаел внимателно.

Този път дори Даг Свенсон се усмихна.

— Това го разбрах. Но имате издателство.

— Можете да се обърнете към някое по-голямо от нашето — каза Микаел.

— Това е безспорно — намеси се Ерика Бергер. — Но вече цяла година обсъждаме дали да не започнем да издаваме книги, за да запълним съществуващата ниша на пазара. Въпросът бе повдигнат на две срещи на борда и всички бяха положително настроени. Става въпрос за изключително малък брой книги — три-четири на година, които до голяма степен да се състоят от репортажи по различни теми. С други думи, типични журналистически продукти. Тази книга е добра за начало.

— Трафик на жени — рече Микаел Блумквист. — Запознай ни с детайлите.

— Работя над този проблем вече четири години. Идеята ми даде моята приятелка, с която живея на семейни начала. Тя се казва Мия Бергман и е криминалист. Освен това е специалист по въпросите на разделението между половете. Преди работеше към Центъра за предотвратяване на престъпления, където бе извършила проучване, посветено на закона срещу предлагането и купуването на сексуални услуги.

— Познавам я — рече Малин Ериксон спонтанно. — Интервюирах я преди две години, след като изнесе доклад за отношението към жените и мъжете в съдилищата.

Даг Свенсон кимна и се усмихна.

— С него разбуни духовете — рече той. — Тя се занимава с проблема за трафика на жени от пет-шест години. Така се запознахме. Аз работех върху статия за секс търговията по интернет и получих информация, че тя е запозната с въпроса. Което се оказа точно така. С две думи, започнахме да работим заедно, аз в качеството си на журналист, тя като изследовател, после започнахме да излизаме заедно и преди година заживяхме на семейни начала. Тя в момента е докторант и се очаква да защити напролет.

— Значи пише докторската си дисертация, а ти?

— Аз работя върху версията, предназначена за масовия читател, която ще включва и собствените ми открития. Както и върху още по-краткия вариант на историята — статията, която представих на Ерика.

— Окей, значи сте екип. Каква обаче е самата история?

— Имаме правителство, което прие изключително строг закон срещу предлагането и купуването на сексуални услуги, полицаи, които да следят за спазването на закона, и съдилища, които да осъждат сексуалните престъпници. Като такива определяме мъжете, които се възползват от сексуалните услуги на проститутки, а това се счита за криминално деяние. Освен това имаме медии, които публикуват изпълнени с възмущение текстове по въпроса. Същевременно обаче Швеция е една от страните, които купуват от Русия и прибалтийските страни най-много проститутки на глава от населението.

— И можеш да го докажеш?

— Това не е тайна. Дори не е новина. Новото е, че се срещнахме и разговаряхме с дузина момичета със съдбата на героинята от „Лиля завинаги“[21]. Повечето са на възраст между петнайсет и двайсет години, примамени в Швеция с обещания за някаква работа в опита им да избягат от социалната мизерия на Източна Европа. Вместо това обаче попадат в лапите на абсолютно безскрупулната секс мафия. В сравнение с някои от личните преживявания на тези момичета филмът „Лиля завинаги“ е направо развлекателен. Това, което искам да кажа, е, че преживяното от тях не може да бъде представено дори на екран.

— Окей.

— Може да се каже, че върху това се гради дисертацията на Мия. Но не и книгата.

Всички слушаха, очаквайки продължението.

— Мия интервюира момичетата. Аз направих списък на сутеньорите и клиентелата.

Микаел се усмихна. Не бе срещал Даг Свенсон по-рано, но изведнъж осъзна, че мъжът е от типа журналисти, които определено му допадаха. Те насочваха цялото си внимание към най-важното в историята. Златното правило на журналистиката според Микаел гласеше, че винаги има виновници. The bad guys[22].

— И си открил интересни неща?

— Мога например да докажа, че един служител от Министерството на правосъдието, който дори участва в изготвянето на закона срещу купуването и предлагането на сексуални услуги, се е възползвал от минимум две момичета, пристигнали в страната с помощта на секс мафията. Едното от тях е на петнайсет.

— Опа!

— Занимавам се с тази история вече три години. Книгата ще съдържа представителни проучвания за мъжете, възползващи се от услугите на проститутки. В списъка фигурират трима полицаи — един от тях работи за Сек[23], другите двама са в отдела за сексуални престъпления. Освен тях има още петима адвокати, един прокурор и един съдия, както и трима журналисти. Един от журналистите е публикувал няколко материала за трафика на жени с цел предлагане на сексуални услуги, но през свободното си време се е отдавал на сексуалните си фантазии и е изнасилил непълнолетна проститутка от Талин… В този случай едва ли може да се говори за сексуална игра по взаимно съгласие. Смятам да разкрия имената им. Имам железни доказателства.

Микаел Блумквист подсвирна и се засмя. След това спря да се смее.

— Тъй като отново заемам поста отговорен редактор, бих искал да ги прегледам под лупа — рече той. — Последния път, когато не проверих информацията от източниците си, лежах в затвора три месеца.

— Ако решите да публикувате статията, ще получите цялата документация. Аз обаче имам едно условие.

— Даг би искал да издадем и книгата му — рече Ерика Бергер.

— Точно така. Желанието ми е тя да се превърне в сензация, а в настоящия момент „Милениум“ е най-достоверният и дързък вестник в страната. Трудно ми е да си представя, че някое друго издателство би посмяло да издаде подобна книга.

— Значи, ако няма книга, няма и статия — обобщи Микаел.

— Според мен звучи чудесно — рече Малин Ериксон.

Хенри Кортез смотолеви нещо в нейна подкрепа.

— Статията и книгата са две отделни неща — продължи Ерика Бергер. — В първия случай отговорен редактор е Микаел. Що се отнася до книгата обаче, отговорността е изцяло на автора.

— Знам — рече Даг Свенсон. — Това не ме притеснява. Веднага щом книгата излезе, Мия ще предаде на полицията всички споменати в текста лица.

— Ще избухне голям скандал — рече Хенри Кортез.

— Това е само половината история — продължи Даг Свенсон. — Разследвам още и няколко мрежи, които печелят пари от търговията със секс робини. Тоест тук става въпрос за организирана престъпност.

— И кои личности откриваме там?

— Това е най-трагичното. Секс мафията се състои от група мързеливи нищожества. Не знам какво точно очаквах, когато започнах да работя върху проблема, но по някакъв начин ни е втълпено, поне що се отнася до мен, че в „мафията“ участват изискани джентълмени с високо социално положение, които се разхождат наоколо в лъскави коли. Предполагам, че това се дължи на американските филми. Историята за Венерстрьом — Даг Свенсон хвърли поглед към Микаел — потвърди, че понякога е точно така. Венерстрьом обаче е изключение. Аз открих единствено банда брутални садистични некадърници, които едва могат да пишат и четат, пълни идиоти, без грам стратегическа мисъл и усет за организация. Замесени са и някои рокери и малко по-добре организирани кръгове, но като цяло трафикът на секс робини се движи от куп дебили.

— Това е описано изключително ясно в статията ти — рече Ерика Бергер. — Всяка година законодателството, полицията и съдебната система биват финансирани с милиони от парите от данъци, за да се борят с тази търговия… Въпреки това обаче не могат да пипнат банда пълни идиоти.

— Говорим за системно нарушаване на човешките права. Засегнатите момичета обаче се намират на толкова ниско стъпало от социалната стълбица, че не представляват интерес от юридическа гледна точка. Те не гласуват. Едва говорят шведски. Знаят само толкова думи, колкото са им необходими, за да се продадат. Деветдесет и девет цяло и деветдесет и девет процента от всички престъпления, свързани с търговията със секс робини, никога не стигат до знанието на полицията, а още по-малко до повдигане на обвинения. Това вероятно е най-здравият айсберг на престъпността в Швеция. Представете си какво щеше да се случи, ако към банковите обири се подхождаше със същата несериозност. Това е немислимо. За жалост мога единствено да си извадя заключението, че търговията със секс робини би била пресечена за един ден, стига представителите на правосъдната система да го пожелаеха. Но престъпленията срещу малолетни момичета от Талин или Рига не са техен приоритет. Според тях курвите са си курви. Те са част от системата.

— Това е известно на всеки боклук — рече Моника Нилсон.

— Какво ще кажете? — попита Ерика Бергер.

— Идеята ми допада — рече Микаел Блумквист. — Слагаме си главата в торбата с тази статия, но именно затова основахме „Милениум“ преди години.

— Това е и причината все още да работя тук. Отговорният редактор трябва да пуска фойерверки от време на време — добави Моника Нилсон.

Всички с изключение на Микаел се разсмяха.

— Книгата завършена ли е? — попита той.

— Не. Имам план, но съм написал само половината. Ако се съгласите да я издадете и ми дадете аванс, ще мога да се посветя изцяло на нея и да я довърша. Почти всички проучвания са готови. Остават ми само някои дребни уточнения — трябва да потвърдя това, което вече знам, като разговарям с мъжете, които смятам да разоблича.

— Ще постъпим точно както с книгата за Венерстрьом. Една седмица за оформление — Кристер Малм кимна — и две за печат. С „героите“ ще се видим през март и април и накрая ще обобщим информацията върху петнайсет страници. Това означава, че ръкописът трябва да е готов на петнайсети април, за да можем да проверим всички източници на информация.

— Какво ще правим с договора и тъй нататък?

— Досега не съм подписвала договор за издаване на книга, така че ще трябва да се посъветвам с адвоката си — Ерика Бергер сбърчи вежди. — Но ти предлагам четиримесечно назначение за изпълнение на проект от февруари до май. Не даваме безумно високи заплати.

— Няма проблем. Трябва ми единствено редовна заплата, така че да мога да съсредоточа цялото си внимание върху текста.

— По принцип делим печалбата от книгата наполовина, след като покрием разходите за издаването й. Как ти звучи това?

— Дяволски добре — отвърна Даг Свенсон.

— А сега да разпределим задачите — рече Ерика Бергер. — Малин, искам ти да си редактор на тематичния брой. Това е основната ти задача от началото на следващия месец. Ще работиш с Даг Свенсон и ще редактираш ръкописа му. Лоти, това означава, че временно ще трябва да влезеш в ролята на редакционен секретар на вестника за периода от март до май. Ще минеш на пълен работен ден, а Малин или Микаел ще ти помагат при нужда.

Малин Ериксон кимна.

— Микаел, искам ти да редактираш книгата.

Тя погледна Даг Свенсон.

— Микаел не си го признава, но всъщност е страхотен редактор и освен това има опит с проучванията. Той ще огледа всяка дума от книгата ти под лупа. Ще разрови всеки детайл като къртица. Аз съм поласкана, че искаш да издадеш книгата си при нас, но ние от „Милениум“ се борим с по-специфични проблеми. Имаме врагове, които само чакат да направим погрешна стъпка. Преди да си сложим главата в торбата и да публикуваме нещо, трябва да сме сигурни в него на сто процента. Не можем да си позволим никакъв риск.

— Аз и не очаквам друго.

— Добре. Ще издържиш ли обаче, ако някой цяла пролет ти виси на главата и те скъсва от критика?

Даг Свенсон се ухили и погледна Микаел.

— И още как. Да започваме.

Микаел кимна.

— Ако искаме да направим тематичен брой, ни трябват още статии. Микаел, искам да напишеш текст за финансовата страна на търговията със секс робини. За колко пари годишно става въпрос? Кой печели от нея и кой прибира парите? Може ли да се намерят доказателства, че част от тях попадат в държавната хазна? Моника, искам да направиш проучване върху сексуалното насилие като цяло. Говори с домовете за жени, жертви на насилие, с научни работници, лекари и представители на властта. Вие двамата заедно с Даг ще подготвите основните текстове. Хенри, трябва ми интервю с приятелката на Даг Мия Бергман, а не е редно да поставя тази задача на него. Нека то да е като портрет — коя е тя, с какво се занимава и до какви заключения е стигнала. След това искам да отидеш в полицията и да се запознаеш с различни случаи. Кристер, ти отговаряш за снимковия материал. Не знам как точно бихме могли да илюстрираме проблема. Помисли по въпроса.

— Едва ли има по-лесна тема за илюстриране. От художествена гледна точка. Няма проблем.

— Може ли да добавя нещо? — рече Даг Свенсон. — Има малък брой полицаи, които си вършат страхотно работата. Може би е добра идея да интервюираме някои от тях.

— Разполагаш ли с имена? — попита Хенри Кортез.

— Да, и с телефонните им номера — кимна Даг Свенсон.

— Чудесно — заключи Ерика Бергер. — Темата на майския брой е търговията със секс робини. Посланието е, че трафикът на жени представлява нарушаване на човешките права и че хората, които го организират, трябва да се извадят на показ и да бъдат третирани като военнопрестъпници, участници в ескадроните на смъртта или тирани. Да се залавяме за работа.

Глава пета

Сряда, 12 януари — петък, 14 януари

„Епелвикен“ се стори на Лисбет Саландер някак чужд и непознат, когато тя за първи път от осемнайсет месеца сви по алеята му с взетия под наем нисан микра. След като навърши петнайсет години, Лисбет редовно се отбиваше няколко пъти годишно в санаториума, където бяха приели майка й след епизода с Голямото зло. Въпреки че сравнително рядко го посещаваше, „Епелвикен“ бе един вид опорна точка в живота на Лисбет. Това бе мястото, където майка й прекара последните десет години от живота си и където почина едва 43-годишна след един последен, фатален удар.

Майка й се казваше Агнета София Саландер. Последните четиринайсет години от живота й бяха белязани с поредица леки инсулти, вследствие на които стана неспособна да се грижи за себе си. Понякога дори беше неадекватна и не разпознаваше дъщеря си.

Всеки път щом се замислеше за майка си, Лисбет чувстваше единствено безпомощност и имаше усещането, че е обгърната от непрогледен черен мрак. През юношеството си дълго бе хранила надеждата, че майка й ще оздравее и ще могат да поддържат поне някаква връзка. Разумът й обаче й казваше, че това няма да се случи.

Майка й бе слаба и дребна, но не толкова анорексична като Лисбет. Дори напротив, можеше да се каже, че беше направо красива и имаше хубаво пропорционално тяло. Точно като сестрата на Лисбет.

Камила.

Лисбет не искаше да си спомня за сестра си.

По ирония на съдбата, макар и близначки, родени през двайсет минути, двете бяха напълно различни.

Всъщност бяха толкова различни, че изглеждаше напълно невероятно, че са заченати в една и съща утроба. Ако генетичният код на Лисбет Саландер не бе сбъркан, тя също щеше да притежава невероятната красота на сестра си.

И щеше да е също толкова шантава.

Докато бяха малки, Камила бе общителна, популярна в училище и отлична ученичка. Лисбет за сметка на това бе затворена, мълчалива, рядко отговаряше на въпросите на учителите, в резултат на което оценките й бяха значително по-ниски от тези на сестра й. Още в началното училище Камила се дистанцира от Лисбет до такава степен, че двете дори не ходеха заедно на училище. Учителите и приятелите им забелязваха, че момичетата не общуват помежду си и не седят близо едно до друго. През третата година от началния курс ги преместиха в различни класове. След епизода с Голямото зло, когато бяха на дванайсет, заживяха в различни приемни семейства. Видяха се чак като навършиха седемнайсет, а и тогава срещата им приключи с насинено око за Лисбет и подута устна за Камила. Лисбет не знаеше къде живее Камила в момента и не се бе опитвала да разбере нещо повече по въпроса.

Сестрите Саландер не питаеха обич една към друга.

Според Лисбет Камила бе фалшива, покварена и манипулативна. Въпреки това обаче съдът постанови, че Лисбет страда от психически проблеми.

Тя спря на паркинга за посетители и закопча коженото си яке, преди да излезе под дъжда и да отиде до главния вход. Застана до една от пейките и се огледа наоколо. Точно на това място, точно на тази пейка видя майка си за последен път преди осемнайсет месеца. Беше се отбила спонтанно в санаториума, на път на север, към Микаел Блумквист, който се нуждаеше от помощта й в преследването на един добре организиран, но същевременно побъркан сериен убиец. Майка й бе неспокойна и сякаш не можеше да познае Лисбет, но въпреки това не искаше да я пусне да си тръгне. Държеше дъщеря си за ръката и я гледаше объркано. Лисбет обаче бързаше. Затова се отскубна, прегърна майка си и изчезна с мотоциклета си.

Сега директорът на „Епелвикен“ Агнес Микаелсон, изглежда, се зарадва да види Лисбет. Поздрави я приветливо и я придружи до един килер, откъдето извадиха кашон. Лисбет го вдигна. Тежеше около два килограма и не съдържаше много вещи — това бе всичко, останало от един живот.

— Не знаех какво да правя с нещата на майка ви — рече Микаелсон. — Но имах усещането, че ще се върнете някой ден.

— Бях в чужбина — отговори Лисбет.

Тя благодари, че не бяха изхвърлили кашона, замъкна го до колата и напусна „Епелвикен“, този път завинаги.

Лисбет се върна на площад Мусебаке малко след дванайсет и качи кашона с вещите на майка си до апартамента. Прибра го в един килер, без да го отвори, и отново излезе.

Когато отвори външната врата на блока, покрай нея бавно премина полицейска кола. Лисбет спря и проследи внимателно представителите на властта, посетили нейния адрес. Полицаите обаче явно нямаха никакво намерение да предприемат действия срещу нея, затова тя ги остави спокойно да продължат.

Следобед се отби в магазините за дрехи „Х&М“ и „Капал“ и попълни гардероба си. Набави си значително количество всекидневно облекло — дънки, джинси, блузи и чорапи. Не проявяваше интерес към скъпи маркови дрехи, но фактът, че можеше да си купи шест чифта дънки, без да й мигне окото, й доставяше известна наслада. Най-екстравагантната си покупка направи в „Туилфит“, където си набави несметно количество комплекти сутиени с бикини. Това бельо също беше за всекидневна употреба, ала след половин час смутено разглеждане на магазина попадна на един комплект, който й се стори „секси“ и дори леко перверзен и който преди в никакъв случай не би си и помислила да купи. Когато го облече същата вечер, се почувства ужасно глупаво. В огледалото пред себе си виждаше едно кльощаво, покрито с татуировки момиче в гротескно облекло. Свали бельото и го изхвърли.

Купи си и нови стабилни зимни обувки от „Дин ску“, както и няколко чифта по-леки за носене на закрито. След това съвсем импулсивно си взе за всекидневна употреба и чифт ботуши на токче, което я правеше няколко сантиметра по-висока. Като добавка си купи и висококачествено зимно яке от кафява чортова кожа.

Закара покупките си до вкъщи, свари си кафе и си направи сандвич, след което върна взетата под наем кола. Прибра се пеша и прекара остатъка от вечерта на прозоречната ниша, загледана във водата на Салтшьон.

Мия Бергман, докторантка по криминалистика, наряза чийзкейк и го гарнира с малинов сладолед. Първо сервира на Ерика Бергер и Микаел Блумквист, след което постави десертни купички и пред Даг Свенсон и себе си. Малин Ериксон твърдо бе отказала десерт и се задоволи само с черно кафе, поднесено в странна, старомодна порцеланова чаша на цветя.

— Този сервиз беше на баба — рече Мия Бергман, когато видя как Малин разглежда чашата.

— Тя ужасно се страхува някоя чаша да не се счупи — каза Даг Свенсон. — Вади ги само когато ни гостуват много важни хора.

Мия Бергман се усмихна.

— Баба се грижеше за мен в продължение на няколко години и този сервиз е, кажи-речи, единственото, което ми остана от нея.

— Много са красиви — рече Малин. — Моите кухненски принадлежности са изцяло от ИКЕА.

Микаел Блумквист не обърна никакво внимание на чашите с цветя. Вместо това погледна критично към купичката с чийзкейк. Зачуди се дали не е добра идея да отпусне колана си с една дупка. Подобни мисли очевидно се въртяха и в главата на Ерика Бергер.

— Мили боже, аз май също трябваше да се откажа от десерт — рече тя и погледна извинително Малин, преди здраво да хване лъжицата.

Това всъщност трябваше да бъде лека работна вечеря, на която, от една страна, да затвърдят партньорството си, а от друга — да дообсъдят съдържанието на тематичния брой на „Милениум“. Даг Свенсон ги бе поканил да хапнат у тях, а Мия Бергман им поднесе най-вкусното пиле в сладко-кисел сос, което Микаел някога бе опитвал. С вечерята изпиха две бутилки силно испанско червено вино, а когато дойде време за десерта, Даг Свенсон ги попита дали някой би искал чаша „Тъламор Дю“. Само Ерика имаше глупостта да откаже, затова Даг Свенсон извади пет чаши.

Даг Свенсон и Мия Бергман живееха в двустаен апартамент в Еншеде. Бяха ходили няколко години, но направиха решителната крачка да заживеят заедно едва преди година.

Събраха се в шест часа вечерта, а когато стигнаха до десерта, вече бе осем и половина. Все още не бяха си казали и дума по работа, каквато всъщност бе целта на вечерята. За сметка на това Микаел откри, че харесва Даг Свенсон и Мия Бергман и че компанията им му е приятна.

Накрая Ерика Бергер насочи разговора към въпроса, заради който се бяха събрали. Мия Бергман донесе принтирано копие на труда си и го сложи на масата пред Ерика. Текстът носеше изненадващо саркастичното заглавие „От Русия с любов“, което, разбира се, препращаше към класическия герой на Йън Флеминг Агент 007. Подзаглавието гласеше: „Трафикът на хора, организираната престъпност и общественото противодействие срещу тях“.

— Трябва да правите разлика между моята дисертация и книгата на Даг — рече Мия. — Тя е агитаторска версия, насочена срещу хората, които печелят от трафика. Моят труд съдържа статистически данни, проучвания в областта, текстове на закони и анализ на начина, по който обществото и съдилищата третират жертвите.

— Тоест момичетата.

— Млади момичета, предимно на възраст между петнайсет и двайсет години, слабо образовани. Обикновено идват от проблемни семейства и често са били жертва на някаква форма на насилие още в детството си. Една от причините, които ги водят в Швеция, разбира се, са масата лъжи, с които някой ги оплита.

— Трафикантите.

— От такава гледна точка дисертацията ми е насочена изключително към междуполовите отношения. Рядко някой изследовател се заема да очертае ясно ролите, свързани с тях. Момичетата са жертви, момчетата — престъпници. Като се изключат няколко отделни жени, които сами печелят от търговията с плът, няма друг престъпен бранш, където самият пол да представлява предпоставка за престъпление. Няма и друг престъпен бранш, против който обществеността да предприема по-малко мерки.

— Ако съм разбрала правилно, в Швеция въпреки всичко има доста строги закони срещу трафика на жени и търговията с плът — рече Ерика.

— Не ме разсмивай. Няколкостотин момичета годишно — не се води статистика за точния им брой — биват транспортирани до Швеция, за да работят като проститутки, което в конкретния случай ще рече, че биват подлагани на системно изнасилване. След въвеждането на закона срещу трафика на хора в съда са гледани няколко отделни случая, при които той е нарушен. Първото дело е от април 2003 г. Става въпрос за процеса срещу онази смахната собственичка на бордей със сменен пол. Накрая, разбира се, я оправдаха.

— Чакай малко, аз мислех, че я осъдиха?

— За сводничество — да. Но обвиненията за участие в трафик на хора бяха свалени. Работата е там, че свидетелите срещу нея всъщност бяха момичетата, станали жертви на дейността й. А те изчезнаха обратно в Прибалтика. Властите се опитаха да осигурят присъствието им в съда, дори ги обявиха за издирване чрез Интерпол. Но след дълги месеци на търсене беше установено, че не могат да бъдат открити.

— Какво се е случило с тях?

— Нищо. Програмата „Инсайдър“[24] направи собствено разследване по случая и изпрати репортери в Талин. На тях им отне точно един следобед да открият две от момичетата, които живееха при родителите си. Третото момиче се бе преселило в Италия.

— С други думи, полицията в Талин не е особено ефективна.

— След този случай всъщност бяха издадени няколко осъдителни присъди. Осъдените обаче без изключение бяха лица, попаднали в ареста заради други престъпления, или толкова малоумни, че просто нямаше как да не бъдат заловени. Законът е само параван. В действителност правосъдието не функционира.

— Разбирам.

— Проблемът в случая е, че става въпрос за изнасилване от първа степен, обикновено придружено от тежко физическо насилие и застрашаване на живота. При някои от момичетата е налице и незаконно отнемане на свободата — допълни Даг Свенсон.

— Това е ежедневие за много от момичетата, които биват откарвани в някоя вила в предградията, където ги гримират силно и ги обличат с къси поли. Работата е там, че тези момичета нямат избор. Или чукат поредния противен чичко, или рискуват да бъдат малтретирани и измъчвани от своя сутеньор. Не могат да избягат, не говорят езика, не познават законите и правилата и не знаят към кого да се обърнат. Не могат да се приберат вкъщи. Едно от първите действия на сутеньорите е да им вземат паспорта. В случая с въпросната съдържателка на бордей момичетата дори са били държани заключени в един апартамент.

— Това ми звучи като лагер за роби. Момичетата печелят ли изобщо нещо от дейността си?

— О, да — отвърна Мия Бергман. — Те получават дял от печалбата като компенсация. Работят в продължение на няколко месеца, след което им позволяват да се върнат у дома. Случва се да носят доста дебела пачка със себе си — двайсет или трийсет хиляди крони, което, обърнато в руска валута, се равнява на малко богатство. За жалост момичетата обикновено са развили и тежка алкохолна или наркотична зависимост, а начинът им на живот изяжда парите им доста бързо. Така кръгът се затваря. След известно време те се връщат доброволно при мъчителите си и започват да работят отново.

— Какъв е годишният оборот от тази дейност? — попита Микаел.

Мия Бергман погледна Даг Свенсон и се замисли за миг, преди да отговори.

— Трудно ми е да дам конкретен отговор на този въпрос. Правили сме доста изчисления, но по-голямата част от получените цифри си остават приблизителни.

— Горе-долу за какви суми става въпрос?

— Добре, знаем, че например въпросната съдържателка на бордей, същата, която бе осъдена за сводничество, но не и за участие в трафик на хора, за две години е успяла да доведе около трийсет и пет жени от Източна Европа. Те остават в Швеция от няколко седмици до няколко месеца. В хода на процеса стана ясно, че общо са припечелили малко над два милиона крони. Аз изчислих, че това означава по петдесет хиляди крони на момиче месечно. От тях около петнайсет хиляди следва да бъдат приспаднати като разходи за пътувания, дрехи, жилища и т.н. Не говорим за живот в лукс — обикновено отсядат временно в някой апартамент, собственост на престъпната организация. От останалите четирийсет и пет хиляди крони сутеньорите прибират между двайсет и трийсет хиляди. В джоба на боса влизат да речем петнайсет хиляди. Остатъкът се поделя между хората му — шофьори, наемни убийци и т.н. Момичетата получават десет-дванайсет хиляди.

— Какъв е окончателният месечен приход?

— Да кажем, че престъпната група разполага с две или три момичета, които се бъхтят за тях. Това означава, че те им носят около сто и петдесет хиляди крони на месец. Всяка банда се състои средно от двама или трима души, които си поделят печалбата. Така изглежда финансовата страна на бизнеса с изнасилвания.

— За какви суми говорим? Тоест, ако продължим да смятаме.

— Във всеки момент в страната се намират около стотина момичета, активно занимаващи се с проституция, които в някаква степен са жертва на трафика на хора. Това означава, че общата месечна сума от приходи за цяла Швеция възлиза на малко над милион и половина крони на месец, или около сто милиона крони годишно. Тук говорим само за момичета, станали жертва на трафика на хора.

— Това не ми се струва много.

— Така е. И за да припечелят тези сравнително скромни суми, подлагат стотина момичета на системно изнасилване. Това ме вбесява.

— Не ми звучиш като обективен изследовател. Ако всяко момиче има по трима сутеньори, това означава, че около пет-шестстотин мъже си изкарват хляба с проституция.

— Всъщност вероятно са по-малко. Бих казала около триста.

— Това не ми изглежда като неразрешим проблем — рече Ерика.

— Ние създаваме закони и изразяваме възмущението си по медиите, ала почти никой не е разговарял с проститутка от Източния блок, нито пък има някаква представа за живота й.

— Как функционира системата? На практика. Сигурно е доста трудно да вкараш шестнайсетгодишно момиче от Талин, без да събудиш подозрение. Какво се случва, след като пристигнат тук? — попита Микаел.

— Когато започнах да разследвам случая, си мислех, че става въпрос за една изключително добре организирана дейност, извършвана от професионални престъпници, които по някакъв елегантен начин прекарват момичета през границите.

— Но се е оказало другояче? — попита Малин Ериксон.

— Дейността е организирана, но накрая осъзнах, че на практика в нея участват множество малки и доста неорганизирани банди. Забравете за костюмите на „Армани“ и спортните коли — престъпните групи се състоят средно от по двама-трима членове, половината са руснаци или жители на прибалтийските републики, другата половина — шведи. Представете си боса им: четирийсетгодишен, седи по потник, пие бира и си човърка пъпа. Няма образование и в някои отношения може да бъде сметнат дори за социален инвалид. Целият му живот е белязан от проблеми.

— Идилична картинка.

— Възгледът му за жените е от каменната ера. Раздразнителността му е прословута, обикновено е в нетрезво състояние и пребива от бой всички, които му се опънат. В бандата има ясна йерархия и подчинените му обикновено се страхуват от него.

Мебелите от ИКЕА, които Лисбет закупи, й бяха доставени в девет и половина три дни по-късно. Две яки момчета се здрависаха с русокосата Ирене Несер, която смело приказваше с норвежки акцент. След това започнаха да сноват нагоре-надолу в миниатюрния асансьор и прекараха деня в сглобяване на маси, шкафове и легла. Работеха страшно ефективно и явно не им бе за първи път. Ирене Несер слезе до халите в центъра на Сьодермалм и купи гръцка храна за вкъщи, след което ги покани на обяд.

Момчетата от ИКЕА приключиха в пет часа следобед. След като си тръгнаха, Лисбет Саландер свали перуката си и се разходи вече сама из апартамента, като се чудеше дали ще се чувства добре в новия си дом. Кухненската маса бе твърде елегантна за присъщия й стил. Най-близката до кухнята стая, в която можеше да се влезе както от самата кухня, така и от коридора, бе избрала за дневна. Мебелира я с модерни дивани и няколко фотьойла, разположени около холна маса до прозореца. Спалнята определено й харесваше. Седна внимателно на леглото си и изпробва матрака.

После хвърли поглед към кабинета си, който гледаше към залива Салтшьон.

„Йес, страхотен е. Тук мога да работя.“

Лисбет обаче все още не знаеше какво точно ще работи. А и като цяло бе доста скептично и критично настроена към мебелировката.

„Окей, нека да видим какво ще излезе от всичко това.“

Прекара остатъка от вечерта в разопаковане и сортиране на покупките си. Оправи леглото, прибра хавлиите, чаршафите и калъфките в скрина. Отвори торбичките с новите си дрехи и ги прибра в гардеробите. Въпреки значителното количество новозакупено облекло успя да запълни само една минимална част от тях. Постави лампите на местата им и прибра тиганите, порцелана и кухненските прибори в кухненските шкафове.

Огледа критично празните стени и осъзна, че е трябвало да купи плакати или картини, или нещо друго от този сорт. Каквото нормалните хора обикновено закачаха в домовете си. Някое и друго цвете също нямаше да й бъде излишно.

След това отвори кашоните с нещата си от старото жилище на улица Лундагатан и сортира книгите, вестниците, изрезките и материалите от стари проучвания, които вероятно трябваше да изхвърли. На боклука отидоха голям брой стари захабени тениски и скъсани чорапи. Изведнъж откри неразопаковано дилдо. Усмихна се леко накриво. Това бе един шантав подарък за рождения й ден от Мими. Лисбет бе напълно забравила за съществуването му, всъщност дори не го беше изпробвала. Реши да направи нещо по въпроса и постави дилдото изправено на нощното си шкафче.

След това обаче стана сериозна. Мими. Съвестта я загриза. Бе се срещала с Мими доста често в продължение на една година, след което я заряза заради Микаел Блумквист без каквото й да било обяснение. Нито си взе довиждане с нея, нито я осведоми, че възнамерява да напусне Швеция. Не си взе довиждане впрочем нито с Драган Армански, нито с момичетата от „Ивъл Фингърс“. Те също не получиха обяснение. Сигурно смятаха, че е мъртва, и вероятно са я забравили. Тя никога не бе заемала водеща позиция в групичката. Бе обърнала гръб на всичко и всички. Изведнъж осъзна, че не се е сбогувала и с Джордж Бланд от Гренада, и се зачуди дали той не се разхожда и не я търси по плажа. Спомни си думите на Микаел Блумквист, че приятелството се гради на уважение и доверие. „Аз сама пропилявам приятелствата си.“ Зачуди се дали Мими все още не е някъде наоколо и дали не трябва да й се обади.

По-голямата част от вечерта и значителна част от нощта посвети на сортиране на документи в кабинета си. Освен това инсталира компютъра си и посърфира из интернет. Провери състоянието на инвестициите си и установи, че е по-богата отпреди една година.

Направи рутинна проверка на компютъра на адвокат Нилс Бюрман, но не откри нищо интересно в кореспонденцията му и заключи, че поведението му е прилично.

Не откри доказателства за нови опити за контакт с клиниката в Марсилия. Изглежда, Бюрман бе свил професионалните и личните си контакти до минимум. Рядко използваше електронната си поща, а когато сърфираше из интернет, посещаваше основно страници с порнографско съдържание.

Лисбет излезе от мрежата едва в два часа сутринта. След това отиде в спалнята, съблече се и метна дрехите си на един стол. После се отправи към банята, за да се измие. От двете страни на най-близкия до входната врата ъгъл имаше монтирани огледала, които стигаха от пода до тавана. Дълго се оглежда в тях. Разгледа острото си лице, новите си гърди и голямата татуировка на гърба, която представляваше красив, дълъг, извиващ се дракон в червено, зелено и черно. Фигурата започваше от едното й рамо, а тънката опашка на дракона продължаваше надолу по десния й бут и свършваше на бедрото. През годината на отсъствие от Швеция бе пуснала косата си до раменете, но последната седмица в Гренада хвана ножицата и се подстрига съвсем късо. Сега косата й все още стърчеше във всички посоки.

Лисбет изведнъж осъзна, че в живота й е настъпила фундаментална промяна, която продължава и в момента. Може би това бе опасно последствие от факта, че вече притежаваше милиарди и не й се налагаше да брои всяка стотинка. Може би светът на възрастните най-накрая бе успял да я погълне. А може би беше осъзнала, че със смъртта на майка й детството й окончателно е приключило.

По време на пътуванията си през изминалата година Лисбет бе махнала няколко от пиърсингите си. В клиниката в Генуа свалиха обецата от зърното на едната й гърда по чисто медицински причини, във връзка с операцията. След това сама премахна тази от долната си устна. В Гренада свали и пиърсинга от лявата си срамна устна — дразнеше я, а освен това не бе напълно сигурна защо изобщо си го е направила.

Отвори уста и разви обецата, която бе носила на езика си в продължение на седем години. Остави я в една купа на етажерката до пералнята. Изведнъж усети устата си някак празна. Като се изключат няколкото обеци на ушите, имаше само още два пиърсинга — един на лявата вежда и едно украшение на пъпа.

Накрая Лисбет отиде в спалнята и се пъхна под новото си одеяло. Установи, че леглото й е огромно и че тялото й заема само една миниатюрна част от него. Струваше й се, че лежи на края на футболно игрище. Загърна се с одеялото и потъна в размисъл.

Глава шеста

Неделя, 23 януари — събота, 29 януари

Лисбет Саландер взе асансьора от гаража и се качи до петия етаж на офис сградата, в която се помещаваше „Милтън Секюрити“. Отвори вратата с незаконно копие на главния ключ, с което се бе сдобила няколко години по-рано. Погледна механично часовника си, когато излезе в тъмния коридор. Бе 3,10 часа в неделя сутринта. Нощната охрана дежуреше до центъра за бързо реагиране на третия етаж и тя знаеше, че най-вероятно ще е сама на етажа.

Както всеки път, отново се удиви от факта, че професионална компания по сигурността страдаше от толкова очебийни недостатъци, що се отнасяше до собствената й система за сигурност.

Коридорът на петия етаж не се бе променил особено през изминалата година. Като начало посети собствения си кабинет — малка квадратна стая зад стъклена стена в коридора, която Драган Армански й бе избрал. Вратата бе отключена. Само след няколко секунди Лисбет установи, че в кабинета й всичко си беше същото, като се изключи един кашон с хартия за изхвърляне, който някой бе оставил до вратата. В стаята имаше маса, офисен стол, кошче за боклук и празна етажерка. Офис оборудването й се състоеше от един прост персонален компютър „Тошиба“ със смешно малък твърд диск.

Лисбет не откри нищо, което да сочи, че Драган е предоставил стаята на някой друг. Изтълкува това като добър знак, но същевременно бе наясно, че то не означава кой знае какво. Стаята нямаше и четири квадратни метра и следователно не можеше да се използва почти за нищо.

Лисбет затвори вратата, премина безшумно по целия коридор, като провери дали някоя нощна птица все още не беше на работа. Спря се до автомата за кафе и си взе капучино в пластмасова чаша, след което продължи напред до кабинета на Драган Армански и отключи вратата с незаконното си копие на ключа.

В офиса на Армански, както обикновено, царяха дразнещи чистота и ред. Лисбет обиколи набързо стаята, разгледа етажерката с книги, седна на бюрото и включи компютъра.

Извади един компактдиск от вътрешния джоб на новото си кожено яке и го постави в четящото устройство. След това стартира програма с името „Асфикция 1.3“, която сама бе създала. Единствената й функция бе да инсталира по-нова версия на „Интернет Експлорър“ на твърдия диск на Армански. Процедурата отне около пет минути.

Когато приключи, извади компактдиска, рестартира компютъра и зареди новата версия на „Интернет Експлорър“. Тя изглеждаше и функционираше точно като предишната, ала бе малко по-голяма по обем и работеше с около една микросекунда по-бавно. Всички настройки бяха идентични с предишните, включително датата на инсталиране. Новият файл не можеше да бъде открит по никакъв начин.

Лисбет въведе ftp адреса на един сървър в Холандия и на екрана се отвори команден прозорец. Избра едно поле с текста Copy, въведе името „Армански/МилтСек“ и натисна ОК. Компютърът започна веднага да копира съдържанието на твърдия диск на Драган Армански на сървъра в Холандия. На екрана се появи часовник, според който процедурата щеше да отнеме трийсет и четири минути.

Докато компютърът прехвърляше файловете, Лисбет взе резервния ключ за бюрото на Армански, който той държеше в една декоративна саксия на етажерката си. През следващия половин час се запозна с новата информация от папките на Армански в горното дясно чекмедже — те съдържаха документация по всички актуални и спешни задачи. Когато компютърът издаде звуков сигнал, че прехвърлянето на файловете е приключило, Лисбет прибра папките в абсолютно същия ред, в който ги бе извадила. След това изключи компютъра, загаси осветлението на бюрото и взе празната чаша от капучино със себе си. Напусна „Милтън Секюрити“ по същия път, по който бе дошла. Когато се качи в асансьора, часовникът й показваше 4,12.

Прибра се пеша до апартамента си на площад Мусебаке, седна пред своя „Пауърбук“ и се свърза към сървъра в Холандия, откъдето стартира програмата „Асфикция 1.3“. На екрана се появи прозорец за избор на дестинация. Той съдържаше около четирийсет алтернативи и Лисбет плъзна курсора надолу по списъка.

Подмина твърдия диск, именуван „Нилс Бюрман“, чието съдържание обикновено преглеждаше на всеки два месеца. За секунда спря до „МикБлум/лаптоп“ и „МикБлум/офис“. Не бе използвала тези две икони вече повече от година и малко се поколеба дали да не ги изтрие. Реши обаче да ги запази заради принципа — така или иначе вече бе проникнала незаконно в компютрите му веднъж и щеше да е глупаво да премахне цялата информация и някой ден да трябва да повтори процедурата отначало. Същото се отнасяше и за иконата „Венерстрьом“, която не бе отваряла отдавна. Притежателят на въпросния твърд диск бе мъртвец. Иконата „Армански/МилтСек“ бе най-скоро създадената и следователно заемаше последно място в списъка.

Лисбет можеше да копира твърдия му диск и по-рано, но не го бе направила, защото работеше в „Милтън“ и можеше да получи достъп до информацията, която Армански се опитваше да скрие от останалите. Проникването в компютъра му не бе злонамерено. Тя просто искаше да разбере с какво се занимава компанията в настоящия момент и как точно стоят нещата с нея. Чукна с мишката върху иконата, при което се отвори папка с нова икона с името „Твърд диск на Армански“. Опита да го отвори и се увери, че всички файлове са прехвърлени.

Лисбет остана пред компютъра си до седем часа сутринта и прочете докладите на Армански, икономическите отчети и електронната му поща. Накрая поклати замислено глава и изключи компютъра. Влезе в банята и си изми зъбите. След което отиде в спалнята, съблече се и остави дрехите си на купчина на пода. После се пъхна в леглото и спа до дванайсет и половина на обяд.

Годишната среща на ръководството на „Милениум“ се проведе през последния петък на февруари. На нея присъстваха касиерът на дружеството, един външен ревизор, както и четиримата акционери: Ерика Бергер (30 процента), Микаел Блумквист (20 процента), Кристер Малм (20 процента) и Хариет Вангер (30 процента). На срещата бе повикан и редакционният секретар Малин Ериксон като представител на персонала и председател на синдиката на вестника. В него членуваха тя, Лоти Карим, Хенри Кортез, Моника Нилсон и маркетинг мениджърът Сони Магнусон.

Срещата започна в четири часа и приключи след около час. По-голямата част от времето бе посветена на представяне на икономическите и ревизионните отчети. На срещата бе установено, че финансовото положение на „Милениум“ е стабилно в сравнение с кризата отпреди две години. Ревизията дори бе показала, че дружеството е реализирало печалба от 2,1 милиона, около един милион от които постъпил от продажбите на книгата на Микаел Блумквист за аферата „Венерстрьом“.

По предложение на Ерика Бергер се взе решение един милион да бъде вложен във фондове, за да служи като буфер при евентуални бъдещи кризи. 250 000 крони щяха да бъдат отделени за належащия ремонт на редакцията, както и за покупка на нови компютри и друго техническо оборудване. 300 000 крони щяха да използват за увеличение на заплатите и за назначаването на сътрудника им Хенри Кортез на пълен работен ден. Предложено бе оставащата сума да бъде разделена по следния начин: всеки от акционерите да получи премия от по 50 000 крони, а 100 000 крони да бъдат разпределени поравно под формата на премия към заплатата между четиримата служители на постоянен трудов договор, независимо дали работят на пълен, или на половин работен ден. За маркетинг мениджъра Сони Магнусон не се предвиждаше премия. В неговия трудов договор бе фиксирано, че той получава процент за всяка реклама, което през определени периоди от време го превръщаше в най-добре платения служител на вестника. Предложението бе прието единодушно.

Идеята на Микаел Блумквист за намаляване на бюджета, предвиден за закупуване на материали от журналисти на свободна практика, за сметка на назначаването на още един репортер на половин работен ден, предизвика кратка дискусия. Микаел имаше предвид Даг Свенсон, който по този начин щеше да може да използва „Милениум“ като основа за продължаване на свободната си практика, а с времето щеше да получи и назначение на пълен щат. Предложението срещна съпротива от страна на Ерика Бергер, която не смяташе, че вестникът може да оцелее, без да получава достатъчно голям брой текстове от външни автори.

Ерика получи подкрепата на Хариет Вангер, а Кристер Малм се въздържа. Така бе решено бюджетът да не бъде променян, като същевременно щяха да проверят дали не могат да се намалят други разходни пера. Всички страшно много искаха Даг Свенсон да стане техен сътрудник, най-малкото на половин работен ден.

След кратко обсъждане на бъдещата насоченост и планове за развитие на вестника Ерика Бергер бе преизбрана за председател на управителния съвет и за следващата година. След това срещата бе обявена за приключила.

Малин Ериксон мълча през цялото време. Тя направи някои изчисления наум и констатира, че сътрудниците щяха да получат премия от по 25 000 крони, което бе повече от една работна заплата. Не виждаше причина да възрази срещу това решение.

Веднага след края на срещата Ерика Бергер свика извънредно съвещание на собствениците. Това означаваше, че Ерика, Микаел, Кристер и Хариет трябваше да останат по местата си. Останалите напуснаха конферентната зала и Ерика незабавно откри съвещанието.

— Дневният ред съдържа само една точка. Хариет, съгласно споразумението, което сключихме с Хенрик Вангер, той трябваше да остане акционер във вестника в продължение на две години. Договорът е на път да изтече. Следователно време е да решим какво ще правим с твоите акции — или по-точно с тези на Хенрик.

Хариет кимна.

— Всички знаем, че решението Хенрик да стане акционер във вестника бе импулсивно, породено от изключително специални обстоятелства — рече Хариет. — Тези обстоятелства вече не са налице. Какво предлагате вие?

Кристер Малм се размърда раздразнено в креслото си. Той бе единственият от присъстващите в стаята, който не бе наясно със същността на въпросните обстоятелства. Знаеше, че Микаел и Ерика пазят някаква история в тайна от него, но Ерика му бе обяснила, че става въпрос за нещо изключително лично, което засягало единствено Микаел и не подлежало на обсъждане при никакви обстоятелства. Кристер не беше малоумен и съзнаваше, че мълчанието на Микаел е свързано с Хедестад и Хариет Вангер. Той също така бе наясно, че не е нужно да притежава повече информация по случая, за да може да изрази мнение по принципен въпрос. Освен това уважаваше достатъчно много Микаел, за да прави от мухата слон.

— Ние тримата обсъдихме въпроса и стигнахме до единодушно решение — рече Ерика.

Направи пауза и погледна Хариет в очите.

— Преди да го споделим с теб, бихме искали да чуем твоето мнение.

Хариет Вангер погледна един след друг Ерика, Микаел и Кристер. Погледът й се спря по-дълго на Микаел, но лицата на всички бяха напълно непроницаеми.

— Ако искате да откупите дела ми, ще ви струва около три милиона плюс лихва. На това се равнява стойността на направената от семейство Вангер инвестиция в „Милениум“. Можете ли да си го позволите? — попита Хариет меко.

— Да — отвърна й Микаел и се усмихна.

Той бе получил пет милиона крони от Хенрик Вангер за свършената работа, която включваше, колкото и иронично да бе това, издирването на Хариет Вангер.

— В такъв случай всичко зависи от вас — рече Хариет. — Съгласно клаузите в договора можете да сложите край на дяловото участие на Вангерови още днес. Аз лично никога нямаше да съставя толкова лош договор като подписания от Хенрик.

— Ние можем да откупим дяла ти, ако ни се наложи — рече Ерика. — Въпросът обаче е какво би искала ти. Ти оглавяваш един индустриален концерн — всъщност два. Целият ни годишен бюджет се равнява на оборота, който правите през почивката за кафе. Имаш ли изобщо интерес да си губиш времето с нещо толкова незначително като „Милениум“? Ние провеждаме среща на управителния съвет веднъж на три месеца и ти винаги намираш време да присъстваш на тези събирания, след като зае мястото на Хенрик.

Хариет Вангер нежно изгледа своя председател. Мълча доста дълго, след това извърна очи към Микаел и отговори:

— Аз съм собственик на нещо откакто съм се родила. Дните ми минават в ръководене на един концерн, разкъсван от повече интриги, отколкото можете да срещнете в любовен роман от четиристотин страници. Станах член на управителния му съвет само защото това бе мой дълг, който не можех да пренебрегна. Но знаете ли какво, през изминалите осемнайсет месеца открих, че ми е много по-приятно да съм част от този управителен съвет, отколкото от всички останали, взети заедно.

Микаел кимна замислено. Хариет премести погледа си върху Кристер.

— Да си част от ръководството на „Милениум“ е като игра. Проблемите, с които се сблъскваш, са дребни, разбираеми и разрешими. Напълно естествено е, че дружеството иска да печели пари — това е предпоставка за съществуването му. Но целите на вашата дейност са съвсем различни — вие искате да постигнете нещо.

Тя отпи глътка от чашата с минерална вода „Рамльоса“ и фиксира Ерика с поглед.

— Същността на това нещо обаче е малко неясна. Целите ви чисто и просто са мъгляви. Вие не сте политическа партия, нито пък професионална организация. Не дължите лоялност на други лица. Но в същото време критикувате недостатъците на обществото и с удоволствие вземате на мушка публичните личности, които не харесвате. Обикновено се опитвате да постигнете някаква промяна. Макар и всички да се правите на големи циници и нихилисти, вестникът ви се ръководи единствено от вашия личен морал. А аз вече на няколко пъти откривам, че той е доста специален. Не знам как бих могла да го обясня, но „Милениум“ има душа. Това всъщност е единственият управителен съвет, в който членувам с гордост.

Тя млъкна и не проговори толкова дълго, че Ерика накрая се разсмя.

— Звучи добре. Но ти все още не си отговорила на въпроса ни.

— Вашата компания ми е приятна и членуването в този управителен съвет ми се отразява добре. Това определено е едно от най-лудите и шантави неща, които съм правила. Ако ме искате, с удоволствие ще остана.

— Добре — рече Кристер. — Ние обсъдихме въпроса надълго и широко и сме напълно единодушни. Ще разтрогнем договора днес и ще откупим дяла ти.

Очите на Хариет се разшириха леко.

— Значи искате да се отървете от мен?

— Когато подписахме договора, бяхме с глава на дръвника и очаквахме палача. Нямахме никакъв избор. Още тогава започнахме да броим дните до мига, в който ще можем да се освободим от Хенрик Вангер.

Ерика отвори една папка и постави на масата пред Хариет документ и чек за назованата от нея сума. Хариет прегледа договора и без да каже дума, взе от масата една химикалка и го подписа.

— Добре — рече Ерика. — Мина безболезнено. Бих искала да благодаря на Хенрик Вангер за времето, в което бяхме сътрудници, и за стореното от него за „Милениум“. Надявам се, че ще му го предадеш.

— Да — отвърна Хариет безстрастно.

Не показа чувствата си, но бе дълбоко наранена и разочарована, че я оставиха да изрази желанието си да остане в управителния съвет, след което просто я изритаха. „По дяволите, това бе напълно ненужно.“

— Същевременно бих искала да привлека вниманието ти към един съвсем различен договор — продължи Ерика Бергер.

Тя извади нов комплект документи и ги плъзна по масата към Хариет.

— Бихме искали да знаем дали ти лично би искала да станеш дялов участник в „Милениум“. Цената се равнява на току-що получената от теб сума. Договорът обаче е различен — той е за неограничен период от време и не съдържа клаузи за изключителни права. Ти ще си напълно равноправен акционер в дружеството, със същите права и отговорности като всички нас.

Хариет вдигна вежди.

— Защо прибягвате до такава сложна процедура?

— Защото трябва да бъде направено рано или късно — рече Кристер Малм. — Можехме да подновяваме стария договор година за година до следващата среща на собствениците или докато не се изпокараме жестоко и не те уволним. Но този договор все някога трябваше да бъде разтрогнат.

Хариет се подпря на лакътя си и го изгледа изпитателно. След това спря поглед върху Микаел, накрая фиксира Ерика.

— Работата е там, че ние подписахме договор с Хенрик, притиснати от икономическото ни състояние в онзи момент — рече Ерика. — С теб бихме подписали, защото го искаме. За разлика от стария вариант, с този ще ни е значително по-трудно да те изритаме в бъдеще.

— За нас има голямо значение — рече Микаел тихо.

С това се изчерпа цялото му участие в обсъждането.

— Ние просто смятаме, че ти даваш на „Милениум“ повече от чисто икономическите гаранции, зад които стои името Вангер — рече Ерика Бергер. — Ти си интелигентна и разумна и предлагаш конструктивни решения. До този момент стоеше предимно в сянка, сякаш си обикновен посетител. Ала участието ти в нашия борд му придаде непознати до момента устойчивост и стабилност. Ти разбираш от сделки. Веднъж ме попита дали можеш да разчиташ на мен, и аз си задавах същия въпрос за теб. Сега вече и двете знаем отговора. Аз те харесвам и разчитам на теб — това важи за всички. Не искаме да заемаш някаква второстепенна позиция, гарантирана ти от смехотворна формулировка. Бихме искали да си наш партньор и пълноправен акционер.

Хариет дръпна договора към себе си и се залови да го чете ред по ред през следващите пет минути. Накрая вдигна очи.

— И всички сте единодушни? — попита тя.

И тримата кимнаха. Хариет хвана химикалката и подписа. След това плъзна чека през масата. Микаел го взе и го скъса.

Собствениците на „Милениум“ вечеряха в ресторант „Самирс Грюта“ на улица Тавастгатан. Бяха се събрали на това тихо тържество с хубаво вино и кускус с агнешко, за да отпразнуват началото на новото си партньорство. Разговорът вървеше леко, а Хариет Вангер бе видимо замаяна. Беше им малко притеснено, като на първа среща, когато партньорите знаят, че нещо ще се случи, но не и какво е то.

Хариет Вангер напусна компанията още в седем и половина. Извини се и каза, че иска да се върне в хотела и да се пъхне в леглото. Ерика Бергер също тръгна, за да се прибере при мъжа си, и повървя с нея през част от пътя. Разделиха се при Слусен. Микаел и Кристер повисяха още малко в ресторанта, след което Кристер също каза, че трябва да се прибира.

Хариет Вангер взе такси до хотел „Шератон“ и се качи до стаята си на седмия етаж. Съблече се, взе си вана и след това се загърна в халата си. После седна до прозореца и погледна към „Ридархолмен“[25]. Отвори пакет „Дънхил“ и запали цигара. Пушеше средно по три-четири цигари на ден, което бе толкова малко, че се смяташе за непушач и си позволяваше лудорията да си дръпне понякога, без да има угризения на съвестта.

В девет часа на вратата се почука. Тя отвори и пусна Микаел Блумквист да влезе вътре.

— Подлец — рече Хариет.

Микаел се усмихна и я целуна по бузата.

— За миг си помислих, че наистина смятате да ме изхвърлите.

— Никога нямаше да го сторим така. Разбираш ли защо искахме да променим договора?

— Да. Разумно е.

Микаел разтвори халата, сложи ръка на гърдите й и нежно ги погали.

— Подлец — рече тя отново.

Лисбет Саландер спря пред вратата с името Ву. Докато стоеше на улицата, видя, че прозорецът свети, а и отвътре се носеше музика. Името бе същото. Следователно, заключи Лисбет Саландер, Мириам Ву все още живее в едностайния си апартамент на улица Томтебугатан до площад Санкт Ерик. Бе петък вечер и в интерес на истината Лисбет тайничко се бе надявала, че Мими ще е излязла да се забавлява някъде и че в апартамента ще е тъмно. Оставаше да намери отговора само на два въпроса — дали Мими все още иска да има нещо общо с нея и дали е сама и свободна.

Лисбет позвъни на вратата.

Мими отвори и повдигна учудено вежди. След това се опря на рамката и сложи ръка на бедрото си.

— Саландер. Мислих, че си умряла или нещо такова.

— Или нещо такова — рече Лисбет.

— Какво искаш?

— Много неща.

Мириам Ву огледа стълбището, след което отново заби очи в Лисбет.

— Кажи поне едно.

— Ами например искам да проверя дали все още си свободна и дали искаш компания тази вечер.

Мими се стъписа за няколко секунди, след което се разсмя с глас.

— Само на теб от всичките ми познати би могло да ти хрумне да позвъниш на вратата ми след година и половина мълчание и да ме попиташ дали искам да се чукам.

— Да си тръгна ли?

Мими спря да се смее. След това помълча няколко секунди.

— Лисбет… Мили боже! Ти говориш сериозно.

Лисбет изчакваше.

Накрая Мими въздъхна и я пусна.

— Влизай. Поне мога да те почерпя с кафе.

Лисбет я последва вътре и седна на една от двете табуретки до трапезарията, които Мими бе разположила в коридора, точно до входната врата. Апартаментът бе 24 квадрата и се състоеше от тясна стая и сравнително голям коридор. Кухнята, до която Мими бе прекарала вода с един маркуч от тоалетната, бе вградена в малка ниша в коридора.

Лисбет погледна скришом Мими, докато тя наливаше вода за кафе. Майката на Мириам Ву бе от Хонконг, а баща й от Буден. Лисбет знаеше, че родителите й все още са женени и живеят в Париж. Мими следваше социология в Стокхолм. Имаше по-голяма сестра, която учеше антропология в САЩ. Майчините гени се бяха проявили в гарвановочерната й късо подстригана коса и леко ориенталските черти. Приносът на баща й се изразяваше в светлосините очи, които придаваха оригиналност на външността й. Имаше голяма уста и трапчинки, които не беше наследила нито от мама, нито от татко.

Мими бе на трийсет и една години. Обичаше да се издокарва с лъскави дрехи и да ходи по клубове, организиращи вечери на талантите, в които понякога се включваше. Лисбет не бе стъпвала в клуб от шестнайсетгодишната си възраст.

Мими си докарваше малко пари, като работеше един ден седмично като продавачка в „Домино Фашън“, на една пресечка на булевард Свеавеген. Основните клиенти на „Домино“ желаеха да закупят дрехи от типа на униформа на медицинска сестра от латекс или вещерско облекло от черна кожа, които се шиеха на място. Мими държеше магазина заедно с няколко приятелки и така прибавяше към студентския заем скромната сума от няколко хилядарки. Лисбет Саландер забеляза Мими при участието й в едно забележително шоу по време на гей парада и по-късно я срещна в една от шатрите за продажба на бира. Мими носеше странна лимоненожълта латексова рокля, която по-скоро разкриваше прелестите й, отколкото да ги скрива. Лисбет не можа да открие нищо еротично в това облекло, но бе толкова опиянена, че внезапно й се прииска да свали момичето, преоблечено като цитрусов плод. За огромно учудване на Лисбет цитрусовият плод й хвърли един поглед, разсмя се с глас, целуна я без всякакво стеснение и й каза „Искам те“. След това отидоха у Лисбет и цяла нощ правиха секс.

— Аз съм си аз — рече Лисбет. — Заминах, за да се махна от всичко и всички. Трябваше да си взема довиждане с теб.

— Мислех, че нещо ти се е случило. Но ние така или иначе не поддържахме много-много връзка през последните месеци, докато беше тук.

— Бях заета.

— Толкова си потайна. Никога не говориш за себе си. Не знаех къде работиш, нито пък на кого да се обадя, когато не си вдигаше мобилния телефон.

— В момента нищо не работя, а освен това ти си същата. Искаше секс, но не беше особено заинтересована от евентуална връзка. Не е ли така?

Мими погледна Лисбет.

— Така е — рече тя накрая.

— Аз чувствах нещата по същия начин. Никога не съм ти обещавала нищо.

— Променила си се — рече Мими.

— Не особено.

— Изглеждаш по-възрастна. По-зряла. Променила си стила си на обличане. Освен това си напъхала нещо в сутиена си.

Лисбет не каза нищо. Само се поразмърда. Мими бе засегнала точно онзи болезнен въпрос, на който й бе толкова трудно да реши какво точно обяснение да даде. Мими я бе виждала гола и нямаше как да не забележи промяната. Накрая сведе очи и измънка:

— Увеличих си бюста.

— Какво каза?

Лисбет вдигна глава и повиши глас, не подозирайки, че отговорът й звучи доста троснато.

— Отидох в една клиника в Италия и си сложих истински гърди. Затова ме нямаше. После просто продължих да пътувам. Сега обаче съм тук.

— Шегуваш ли се?

Лисбет погледна Мими с безизразни очи.

— Да, колко съм глупава. Ти никога не се шегуваш, д-р Спок.

— Нямам намерение да се извинявам. Искрена съм с теб. Ако искаш да си тръгна, то може спокойно да ми го кажеш.

— Наистина ли си си направила нов бюст?

Лисбет кимна. Мими Ву изведнъж се разсмя с глас. Лисбет посърна.

— Във всеки случай няма да те пусна, преди да видя как изглежда. Моля те. Плийз.

— Мими, сексът с теб винаги ми е харесвал. Ти изобщо не се интересуваше с какво се занимавам, а ако не бях на разположение, просто си намираше някой друг. Освен това пет пари не даваш какво мислят хората за теб.

Мими кимна. Бе осъзнала, че е лесбийка, още в основното училище и след няколко неловки плахи опити я посветиха в мистериите на еротиката на седемнайсетгодишна възраст, когато по една случайност придружи свой познат на купон, организиран от РФЛС[26] в Гьотеборг. След това дори и не си помисляше да води друг начин на живот. Един-единствен път, когато бе на 23, пробва да прави секс с мъж. Участва в половия акт докрай, като механично правеше всичко, каквото се очакваше от нея. Но не изпита удоволствие. Освен това принадлежеше към онази малочислена група в самото малцинство на хомосексуалните, която изобщо не се интересуваше от брак, не държеше на верността и не си падаше по романтични вечери вкъщи.

— Прибрах се в Швеция преди няколко седмици. Исках да разбера дали все още искаш да си с мен, или трябва да си намеря някой друг.

Мими се изправи и отиде до Лисбет. Наведе се и я целуна по устата.

— Мислех да уча тази вечер.

Разкопча най-горното копче на блузата на Лисбет.

— Но защо пък не, по дяволите…

Отново я целуна и разкопча още едно копче.

— Просто трябва да ги видя.

Целуна я още един път.

— Добре дошла отново.

Хариет Вангер заспа към два часа сутринта, а Микаел Блумквист лежеше буден, заслушан в дишането й. Накрая стана от леглото, взе назаем една цигара „Дънхил“ от пакета в чантата й. Седна гол на един стол до леглото и се вгледа в нея.

Микаел не бе планирал да стане любовник на Хариет Вангер. Даже напротив. След прекараното в Хедестад време изпитваше нужда да стои на разстояние от семейство Вангер. Бе виждал Хариет на няколко от срещите на управителния съвет миналата пролет и се бе държал учтиво, но дистанцирано. Двамата знаеха тайните си и биха могли взаимно да се държат в шах. Но като се изключат задълженията на Хариет към управата на „Милениум“, нямаха други отношения помежду си.

През уикенда на Петдесетница Микаел за първи път от месеци наред бе заминал за хижата си в Сандхамн, просто така, за да остане на спокойствие, да седне на кея и да прочете някой детективски роман. В петък следобед, няколко часа след пристигането си, се разходи до местния магазин, за да си купи цигари, и неочаквано се сблъска с Хариет. Тя изпитвала нужда да се махне от Хедестад и си запазила стая за уикенда в хотела в Сандхамн. Не била идвала тук от детството си. Хариет беше напуснала Швеция на шестнайсет години и се бе върнала на петдесет и три. Именно Микаел я бе открил.

След няколкото задължителни фрази в началото на всеки разговор Хариет бе замълчала смутено. Микаел знаеше историята й. Тя бе наясно, че той е нарушил принципите си, за да прикрие ужасяващите тайни на семейство Вангер. И че го е сторил най-вече заради нея.

После Микаел я покани да разгледа хижата му. Свари кафе, след което двамата се настаниха на кея и разговаряха в продължение на няколко часа. Това беше първият път, в който водеха сериозен разговор след завръщането й в Швеция.

— Какво направихте с нещата от мазето на Мартин Вангер?

— Наистина ли искаш да знаеш?

Той кимна.

— Разчистих ги. Изгорих всичко, което ставаше за горене. След това съборих къщата. Не можех да живея там, нито да оставя някой друг да се настани в нея. За мен тя символизираше единствено злото. Смятам да построя нова къща на същото място, по-малка, с размерите на хижа.

— Нима никой не се учуди, че я събаряш? Тя все пак бе модерна и стилна.

Хариет се усмихна.

— Дирх Фроде разпространи слуха, че мазето й е поразено от мухъл и евентуалното й саниране ще ни струва по-скъпо.

Дирх Фроде бе семейният адвокат.

— Как е той?

— Скоро ще навърши седемдесет. Не го оставям без работа.

Вечеряха заедно и Микаел изведнъж осъзна, че Хариет споделя с него най-интимните и лични подробности от живота си. Когато я прекъсна и попита защо, тя се замисли за миг и накрая му отвърна, че той е единственият човек в целия свят, от когото няма смисъл да крие каквото и да било. Как да крие нещо от малкото момченце, което е бавила преди четирийсет години.

Беше правила секс с трима мъже през живота си. Първо с баща си, след това с брат си. Беше убила баща си и избягала от брат си. Така оцеляла, след което срещнала един мъж и започнала съвършено нов живот.

— Той бе нежен и любящ. Стабилен и честен. Бях щастлива с него. Живяхме заедно двайсет години, преди да се разболее.

— Нямаш втори брак. Защо?

Тя вдигна рамене.

— Бях майка на две деца в Австралия и собственик на огромно селскостопанско предприятие. Нямаше как да се измъкна за някой романтичен уикенд. Сексът не ми липсваше.

Поседяха мълчаливо известно време.

— Късно е. Трябва да се връщам в хотела.

Микаел кимна.

— Иска ли ти се да ме съблазниш?

— Да — отвърна той.

Микаел се изправи, хвана я за ръката и я поведе навътре в къщата и нагоре към спалнята си. Тя изведнъж го спря.

— Не съм сигурна какво точно трябва да правя. Това не ми се случва всеки ден.

Прекараха уикенда заедно, след което се срещаха веднъж на всеки три месеца във връзка със събиранията на управителния съвет на „Милениум“. Връзката им не беше постоянна. Хариет Вангер работеше денонощно и често пътуваше. Прекарваше всеки втори месец в Австралия. Но явно ценеше нередовните срещи с Микаел.

Два часа по-късно Мими стана да направи кафе, а Лисбет остана да лежи потна в леглото. Запали цигара и се загледа в Мими през отвора на вратата. Завиждаше й за тялото. Мими имаше забележителни мускули. Ходеше на фитнес три вечери седмично, в една от които тренираше кикбокс или нещо подобно. Благодарение на това тялото й бе невероятно стегнато.

Беше чисто и просто красива. Не като фотомодел, но истински привлекателна. Обичаше да провокира. Когато се наконтеше за някой купон, можеше да накара всеки да я пожелае. Лисбет не разбираше защо Мими се интересува от кокошка като нея.

Същевременно обаче се радваше, че е така. Сексът с Мими бе толкова драматичен и освобождаващ, че Лисбет трябваше единствено да се отпусне, да се наслаждава, да попива и на свой ред да дарява.

Мими се върна в леглото с две чаени чаши, които остави на близката табуретка. След това се пъхна при Лисбет, наведе се над нея и я захапа леко по едното зърно.

— Окей, стават — рече тя.

Лисбет не отвърна. Погледна гърдите на Мими, които бяха пред очите й. Те също не бяха особено големи, но изглеждаха пропорционални на тялото й.

— Честно казано, Лисбет, изглеждаш супер.

— Това е смешно. Бюстът няма никакво значение, но сега поне мога да се похваля, че го имам.

— Толкова си вманиачена на тема тяло.

— И това го казваш ти, която тренираш като луда.

— Аз тренирам като луда, защото ми доставя удоволствие. Това е също толкова силен стимулатор, колкото секса. Трябва да пробваш.

— Аз се боксирам — рече Лисбет.

— Да, бе! Боксираше се веднъж на два месеца, защото те кефеше да разбиваш ония сополанковци. Това не е тренировка, която те кара да се чувстваш добре.

Лисбет сви рамене. Мими я възседна.

— Лисбет, разбери веднъж завинаги, че ми харесва да се любя с теб не заради външния ти вид, а заради поведението ти. Според мен си дяволски сексапилна.

— Ти също. Затова се върнах при теб.

— А не от обич? — попита Мими престорено разстроена.

Лисбет поклати глава.

— Ходиш ли с някого в момента?

Мими се поколеба за миг, след което кимна.

— Може би. Донякъде. Сложно е.

— Не обичам да се ровя в живота на другите.

— Знам. Но нямам нищо против да ти разкажа. Става въпрос за една жена от университета, която е малко по-възрастна от мен. Омъжена е от двайсет години и иска да се виждаме зад гърба на мъжа й. Живее в къща в предградията и така нататък. Пази в тайна бисексуалността си.

Лисбет кимна.

— Съпругът й пътува често и се виждаме от време на време. Връзката ни продължава от миналата есен и вече започва да ми доскучава. Тя обаче е наистина красива. Освен нея си общувам и с обичайната тайфа.

— Всъщност въпросът ми беше дали може да те посетя отново.

Мими кимна.

— Много би ми се искало да го направиш.

— Даже и ако след това изчезна отново за половин година?

— Недей да губиш връзка с мен. Искам да знам дали си жива или не. Освен това помня рождения ти ден.

— Без обвързване?

Мими въздъхна и се усмихна.

— Знаеш ли, с теб бих могла дори да живея. Ще ме оставяш на спокойствие, когато имам нужда от това.

Лисбет запази мълчание.

— Като се изключи фактът, че ти не си същинска лесбийка. Може би бисексуална е по-точното определение. Всъщност преди всичко имаш силно развита сексуалност — обичаш секс и не се интересуваш с кой пол го практикуваш. Ти си ентропичен хаотичен фактор.

— Не знам какво съм — рече Лисбет. — Но сега отново съм в Стокхолм и хич не ме бива с връзките. Истината е, че не познавам никого тук. Ти си първият човек, с когото разговарям, откакто се прибрах.

Мими я погледна със сериозно изражение.

— Наистина ли искаш да се запознаеш с хора? Ти си най-анонимният и затворен в себе си човек, когото познавам.

Те помълчаха за малко.

— Ала новите ти гърди са наистина красиви.

Мими постави пръсти под едното зърно на Лисбет и изпъна кожата.

— Добре ти стоят. Не са нито твърде големи, нито твърде малки.

Лисбет си отдъхна облекчено — все пак бе получила положителна оценка.

— Освен това на пипане са като истински.

Мими стисна гърдите й толкова силно, че Лисбет си пое дъх и отвори уста. Погледнаха се. После Мими се наведе и целуна Лисбет дълбоко с език. Лисбет й отвърна и я прегърна. Кафето изстина неизпито.

Глава седма

Събота, 29 януари — неделя, 13 февруари

В единайсет часа в събота сутринта един рус великан зави към село Свавелшьо, разположено между Йерна и Ванхерад. То се състоеше от около петнайсет къщи. Мъжът спря пред последната, която се намираше на около 150 метра извън самото село. Представляваше занемарена бивша промишлена сграда, която в миналото бе служила за печатница, а сега гордо носеше табела, поясняваща, че вътре се помещава мотоциклетен клуб „Свавелшьо“. Въпреки че нямаше никакъв друг трафик, мъжът се огледа внимателно, преди да отвори вратата на колата и да излезе навън. Въздухът бе доста студен. Той си сложи кафяви кожени ръкавици и извади от багажника черен спортен сак.

Не се притесняваше, че могат да го видят. Старата печатница се намираше на такова място, че беше практически невъзможно някой да паркира наблизо, без да бъде забелязан. Ако някоя държавна институция искаше да държи сградата под наблюдение, щеше да й се наложи да екипира сътрудниците си с камуфлажно облекло и да ги разположи в някоя канавка от другата страна на полето с телескоп в ръка. Което със сигурност щеше да бъде забелязано и обсъждано от хората в селото. И тъй като три от къщите бяха притежание на членове на „Свавелшьо“, в клуба бързо щяха да научат новината.

Мъжът обаче не искаше да влиза в сградата. Полицията на няколко пъти бе претърсвала клуба и никой не можеше да е сигурен, че не са инсталирали трудно откриваеми устройства за подслушване. Всъщност ежедневните разговори в сградата на клуба се въртяха най-вече около коли, мацки и бира, понякога и около това в кои акции е добре да се инвестира. Почти никога не се споделяха важни и драматични тайни.

Русият великан изчака, докато Карл-Магнус Лундин излезе на двора. Трийсет и шест годишният Маге Лундин беше президент на клуба. Имаше доста тънки кости, но с годините бе натрупал значително количество килограми и сега можеше да се похвали с внушително бирено коремче. Светлорусата му коса бе прибрана в конска опашка. Носеше ботуши, черни дънки и дебело зимно яке. Имаше пет присъди в биографията си. Две от тях бяха за дребни престъпления с наркотици, третата бе за търговия с крадени вещи и една — за кражба на кола и шофиране в нетрезво състояние. Петата присъда, най-тежката от всички, му бе донесла 12 месеца затвор за нанасяне на тежки телесни повреди, когато преди няколко години вилня в нетрезво състояние в едно нощно заведение в Стокхолм.

Маге Лундин и великанът си стиснаха ръцете и се заразхождаха бавно около плета на двора.

— Минаха няколко месеца от последния път — каза Маге.

Русият великан кимна.

— В момента движим една сделка. Три хиляди и шейсет грама метамфетамин.

— Същата договорка като предния път?

— Фифти-фифти.

Маге Лундин изрови един пакет цигари от предния си джоб. После кимна. Обичаше да върти бизнес с русия великан. Цената на метамфетамина на улицата се движеше между 160 и 230 крони за грам, в зависимост от наличното количество. Три хиляди и шейсет грама съответстваха на около 600 000 крони. Мотоциклетен клуб „Свавелшьо“ щеше да разпредели трите килограма между редовните си разпространители, като даде на всеки от тях по около 250 грама. Това щеше да доведе до спадане на цената докъм 120–130 крони грама и до намаляване на цялостния приход.

Тези сделки бяха изключително доходоносни за мотоциклетен клуб „Свавелшьо“. За разлика от всички останали доставчици, русият великан не искаше предплата, нито пък настояваше за постоянно ниво на цените. Той отговаряше за доставката на продуктите и прибираше процент, представляващ съвсем приличен дял от печалбата. Знаеха горе-долу какви приходи може да очакват от килограм метамфетамин. Точната сума зависеше от това какви продажби ще реализира Маге Лундин. Дяловете им можеха да бъдат с няколко хилядарки над или под очакваната сума, но когато сделката приключеше окончателно, русият великан щеше да дойде и да прибере около 190 000 крони, колкото щяха да останат и в касата на мотоциклетен клуб „Свавелшьо“.

Бяха сключили доста сделки през годините, винаги по една и съща схема. Маге Лундин бе наясно, че русият великан може да удвои печалбата си, ако сам организира разпространението. Знаеше и защо партньорът му приема по-ниска печалба — така оставаше на заден план, докато клубът поемаше целия риск. Русият великан си осигуряваше по-малък, но сравнително сигурен доход. За разлика от всички останали доставчици, за които Маге бе чувал, отношенията му с великана се основаваха на бизнес принципи, предоставяне на кредит и доброжелателност. Без тежки думи, без мрънкане и без заплахи.

Веднъж русият великан дори бе преглътнал загуба от близо 100 000 крони във връзка с една провалила се оръжейна сделка. Маге Лундин не познаваше никой друг от бранша, който би се примирил с подобна ситуация. Той самият бе доста ужасѐн, когато трябваше да обясни какво се е случило и как се е провалила сделката — полицай от Службата за борба с организираната престъпност бе направил страхотен удар, залавяйки един от членовете на Арийското братство във Вермланд. Великанът обаче дори не трепна. Даже прояви разбиране. Такива неща се случваха. Самият Маге Лундин не бе могъл да реализира каквато и да било печалба и получаваше половината от нула. С това сложиха точка.

Маге Лундин не беше глупак. Той разбираше, че принципът на по-малка, но сравнително сигурна печалба е изключително добър.

Никога не му бе минавало през ума да изиграе русия великан. Това би било проява на лош вкус. Русият великан и сътрудниците му приемаха по-нисък доход, докато получаваха честни отчети. Ако измамеше великана, със сигурност щеше да бъде посетен от него и едва ли щеше да оживее след това. Следователно и дума не можеше да става за нечестна игра.

— Кога можеш да доставиш стоката?

Русият великан пусна сака на земята.

— Доставена е.

Маге Лундин не си направи труда да отвори сака и да провери съдържанието му. Вместо това му подаде ръка като знак, че ще изпълни уговорката им без пазарлъци.

— Има още нещо — рече великанът.

— Какво?

— Бихме искали да те наемем за една специална работа.

— Казвай.

Русият великан извади плик от вътрешния джоб на якето си. Маге Лундин го отвори и извади паспортна снимка и лист с биографични данни. Повдигна учудено вежди.

— Казва се Лисбет Саландер и живее на улица Лундагатан в Сьодермалм в Стокхолм.

— Окей.

— В момента вероятно се намира в чужбина, но все някога ще се върне.

— Окей.

— Човекът, който ме нае, иска да получи възможност да разговаря с нея на спокойствие и насаме. Това означава, че трябва да му бъде доставена жива. За предпочитане в склада край Юнгерн. Ще ни трябва и някой, който да разчисти след разговора. Жената трябва да изчезне безследно.

— Сигурно ще можем да го уредим. Как ще разберем кога ще се върне?

— Ще ти съобщя.

— Цена?

— Какво ще кажеш за десет хилядарки? Работата е доста проста. Отиваш в Стокхолм, прибираш я и ми я доставяш.

Двамата отново си стиснаха ръцете.

При второто си посещение на улица Лундагатан Лисбет седна на изтъркания си диван и се замисли. Трябваше да вземе няколко стратегически решения, едно от които бе дали да запази апартамента.

Запали цигара, издиша дима към тавана и изтръска пепелта в една празна кутия от кока-кола.

Нямаше причина да обича апартамента. Бе се преместила в него с майка си и сестра си, когато бе на четири години.

Майка й живееше в дневната, а двете с Камила деляха малката спалня. На дванайсет години, след епизода с Голямото зло, я настаниха в детска клиника, а след като навърши петнайсет, живя в различни приемни семейства. Апартаментът бе даден под наем от попечителя й Холгер Палмгрен, който се погрижи да й го върне, когато тя стана на осемнайсет години и се нуждаеше от покрив над главата.

Апартаментът бе играл ролята на опорна точка през по-голямата част от живота й. И макар в момента да не се нуждаеше от него, мисълта да се откаже от този дом не й харесваше. Не й се щеше някакви непознати хора да се разхождат наоколо и да стъпват по пода й.

От логистична гледна точка проблемът бе, че цялата й официална кореспонденция, ако изобщо можеше да се каже, че получава такава в момента, биваше изпращана на адреса й на улица Лундагатан. Ако прекратеше договора за наем на апартамента, трябваше да се регистрира на друг адрес. Лисбет Саландер не искаше да присъства в какъвто и да било официален регистър. Беше параноична и не виждаше причина да вярва на властите или на когото и да било друг.

Погледна през прозореца и видя противопожарната стена в задния двор. Беше гледала тази стена през целия си живот. Изведнъж почувства облекчение, че е решила да напусне апартамента. Тук никога не се бе чувствала на сигурно място. Всеки път, когато свиваше по улица Лундагатан и се приближаваше към входа си, трезва или пияна, оглеждаше внимателно всичко наоколо, например паркираните или преминаващите по улицата коли. Имаше достатъчно основателни причини да смята, че някъде съществуват хора, които искат да й навредят и които най-вероятно ще я нападнат, когато се прибира или излиза от дома си.

Това никога не се случи, но тя си остана неспокойна. Адресът й на улица Лундагатан фигурираше в официалните регистри, а през всичките тези години не бе разполагала със средства да повиши сигурността си. Можеше да разчита единствено на своята бдителност. Сега обаче ситуацията бе различна. Нямаше ни най-малко желание някой да научи новия й адрес на площад Мусебаке. Инстинктивно усещаше, че трябва да живее колкото се може по-анонимно.

Това обаче не разрешаваше проблема с апартамента. След като поразсъждава известно време, Лисбет взе телефона и звънна на Мими.

— Здравей, аз съм.

— Здравей, Лисбет. Да не би да искаш да ми кажеш, че ми се обаждаш едва седмица след последния път?

— На улица Лундагатан съм.

— Добре.

— Чудя се дали би искала да живееш в апартамента ми.

— Да живея в апартамента ти?

— Твоят е като дядовата ръкавичка.

— Тук ми харесва. Ще се местиш ли?

— Вече съм се преместила. Апартаментът е празен.

Мими се колебаеше.

— И ти искаш аз да го получа.

— Месечната такса е 1480 крони. Това вероятно е по-малко от сумата, която плащаш за дядовата ръкавичка. Освен това таксата е предплатена за година напред.

— Смяташ да го продаваш ли? Искам да кажа, че той струва повече от един милион.

— Около милион и половина, ако съдя по обявите за продажба.

— Аз не мога да си го позволя.

— Нямам намерение да го продавам. Можеш да се нанесеш още довечера и да останеш колкото искаш. Няма да плащаш наем в продължение на една година. Аз нямам право да го отдавам под наем на трети лица, но мога да те впиша като моя партньорка на семейни начала, за да нямаш проблеми.

— Ей, Лисбет, ти да не ми предлагаш брак? — разсмя се Мими.

Лисбет бе страшно сериозна.

— Нямам нужда от апартамента, а не искам да го продавам.

— Тоест, искаш да ми кажеш, че мога да живея в него безплатно? Сериозно ли говориш?

— Да.

— За колко време?

— За колкото искаш. Заинтересована ли си?

— Разбира се. Не всеки ден получавам предложение за безплатна квартира в Сьодермалм.

— Има една уловка.

— Предположих.

— Ти ще живееш там колкото искаш, но аз ще се водя официално на същия адрес и ще получавам кореспонденцията си на него. Единственото, което трябва да направиш, е да следиш пощата ми и да ми се обаждаш, ако пристигне нещо интересно.

— Лисбет, ти си най-шантавият човек, когото познавам. С какво се занимаваш всъщност? Къде ще живееш?

— За това ще говорим по-късно — рече Лисбет уклончиво.

Разбраха се да се срещнат по-късно същия следобед, за да може Мими да разгледа по-обстойно апартамента. Лисбет се почувства много по-добре след края на разговора. Погледна ръчния си часовник и констатира, че разполага с предостатъчно време, преди Мими да дойде. Затова излезе от апартамента и отиде пеша до Ханделсбанкен[27] на улица Хорнсгатан, където си взе номер за опашката и търпеливо изчака да дойде редът й.

Легитимира се и обясни, че известно време е била в чужбина и че би искала да провери баланса по спестовния си влог. Официално капиталът й възлизаше на 82 670 крони. По сметката липсваха каквито и да било движения от последната година, като се изключи една вноска в размер на 9312 крони от есента. Това бе наследството от майка й.

Лисбет Саландер изтегли въпросната сума в брой. След това се замисли за малко. Искаше да използва парите за нещо, което би се харесало на майка й. Нещо добро. Разходи се до пощата на улица Росенлундсгатан и направи анонимно дарение на един от центровете за помощ на жени, станали жертви на насилие в Стокхолм. Не бе съвсем сигурна защо реши да постъпи точно така.

В осем вечерта Ерика изключи компютъра си и се изтегна. Бе посветила последните десет дни на приключването на мартенския брой на „Милениум“. Тъй като Малин Ериксон бе заета с тематичния брой, посветен на разкритията на Даг Свенсон, трябваше да редактира почти всичко сама. Хенри Кортез и Лоти Карим също се бяха включили в работата, ала те се занимаваха основно с писане на статии и извършване на проучвания и нямаха опит в редакторската дейност.

В резултат на това Ерика Бергер бе уморена и я болеше гърбът, но се чувстваше удовлетворена от изминалия ден и от живота си като цяло. Икономическото състояние на вестника бе стабилно, текстовете постъпваха в редакцията или преди крайния срок, или със съвсем малко закъснение. Персоналът бе доволен и адреналинът на всички все още бе повишен след аферата „Венерстрьом“, въпреки че оттогава бе изминала почти година.

След като помасажира врата си, Ерика констатира, че има нужда от душ, и се зачуди дали да не използва миниатюрната баня до бокса. Но я домързя и вместо това качи крака върху бюрото. След три месеца щеше да навърши четирийсет и пет и светлото бъдеще, за което всички говореха, малко или много оставаше зад гърба й. Около очите и устата й се бе образувала мрежа от фини малки бръчици, ала въпреки това знаеше, че все още изглежда добре. Всяка седмица правеше по две железни тренировки в залата за фитнес. Но усещаше, че й е все по-трудно да се катери по мачтата, когато двамата със съпруга й се отправяха на някое дълго пътуване с лодка. Тази роля се падаше на нея, тъй като Грегер страдаше от ужасен световъртеж.

Ерика констатира още, че първите четирийсет и пет години от живота й, въпреки известен брой спадове, като цяло бяха доста успешни. Имаше пари, статус, страхотен дом и работа, която харесваше. Имаше предан съпруг, който я обичаше и в когото тя все още бе влюбена, даже и след петнайсет години брак. Освен това можеше да се похвали и с един привлекателен и, както изглежда, вечен любовник. Да, той не можеше да задоволи духовните й потребности, но се справяше чудесно с телесните.

Мисълта за Микаел Блумквист накара Ерика да се усмихне. Чудеше се кога той ще събере кураж да я посвети в тайната си, че има връзка с Хариет Вангер. Нито Микаел, нито Хариет бяха споменавали за това, ала Ерика не беше вчерашна. Усети, че между тях има нещо, по време на една среща на управителния съвет през август, когато ги видя да се споглеждат. От спортна злоба по-късно същата вечер се опита да позвъни на мобилните телефони и на двамата, но те бяха изключени, което не я изненада. Това доказателство, разбира се, само по себе си не стигаше. Но Микаел не беше на разположение и през вечерите след следващите срещи на управата. Ерика дори се бе развеселила, като видя как Хариет бързаше да напусне празничната им вечеря под неубедителния предлог, че трябвало да се прибере в хотела, за да си легне. Ерика не любопитстваше и не ревнуваше. За сметка на това обаче бе твърдо решена при удобен случай да подхвърли и на двамата нещо по този повод.

Не искаше да се меси в живота на Микаел и се надяваше връзката му с Хариет да не създаде проблеми на управителния съвет. Но не се притесняваше особено. Микаел имаше много приключили любовни авантюри зад гърба си, след които успяваше да запази приятелски отношения с дамите. Разделите му много рядко биваха драматични.

Самата Ерика Бергер бе ужасно щастлива, че е приятелка и интимна партньорка на Микаел. В някои случаи той постъпваше като истински глупак, но в други проявяваше изключително развита интуиция, като същински оракул. Микаел така и не можа да разбере нейната любов към съпруга й. Просто не успя да проумее защо тя намира Грегер за привлекателен, топъл, интересен и щедър човек. Най-важното бе, че на съпруга й не му бяха присъщи навиците, които тя дълбоко ненавиждаше у много мъже. Грегер бе мъж, с когото искаше да остарее. Искаше и да роди деца от него, но не можа, а сега вече беше късно. Ерика не си представяше по-добър и стабилен партньор за цял живот от Грегер. Вярваше му безрезервно, освен това той винаги бе до нея, когато имаше нужда от него.

Микаел беше различен. Той притежаваше толкова разностранни качества, че понякога на човек му се струваше, че страда от раздвоение на личността. В професионално отношение бе упорит и почти патологично фокусиран върху работата си. Подхванеше ли някоя история, не я оставяше, докато не я изпипаше почти до съвършенство и не навържеше всички детайли. Имаше брилянтни постижения, а останалите бяха далеч над средното ниво. Явно бе надарен с изключителна интуиция и усещаше коя история има потенциал и коя би се превърнала в безинтересна евтина статия. Ерика Бергер никога не бе съжалявала, че двамата са станали съдружници.

Това се отнасяше и за решението да му стане любовница.

Единственият човек, който разбираше страстното желание на Ерика да се люби с Микаел, бе съпругът й, а това бе така, защото тя не се страхуваше да говори за нуждите си с него. Тук не ставаше въпрос за изневяра, а за похот. В сексуално отношение Микаел Блумквист я стимулираше както никой друг мъж не можеше, в това число и Грегер.

Сексът бе важен за Ерика Бергер. Тя бе загубила девствеността си на четиринайсет и посветила голяма част от пубертета си в отчаяно търсене на начин да задоволи нагона си. Беше изпробвала почти всичко — от дълбок петинг със съученици до една сложна връзка с по-възрастен учител, телефонен секс и садо-мазо с един невротик. Опита повечето еротични занимания, които й се струваха интересни. Играеше на „господар и роб“, известно време членува в клуб „Екстрийм“, чиито занимания не се вписваха в рамките на социално приетото. Няколко пъти прави секс с жени и с разочарование констатира, че това не е по вкуса й и че жените не могат да я възбудят както един мъж. Или двама. Заедно с Грегер участва в тройка с двама партньори. Вторият бе виден галерист. Така откри, че съпругът й проявява силни наклонности към бисексуалност и че тя самата буквално се парализира от удоволствие, докато двама мъже едновременно я милват и задоволяват. Освен това изпитваше трудноразбираемо удоволствие, когато гледаше как съпругът й бива гален от друг мъж. Двамата с Грегер продължаваха редовно да си доставят тази стимулираща наслада с все същия успех с няколко различни постоянни партньори.

Следователно не можеше да се каже, че животът й с Грегер е скучен или незадоволителен в сексуално отношение. Работата бе там, че Микаел Блумквист я даряваше с едно съвсем различно преживяване.

Той имаше талант. Той просто олицетворяваше ДДС. Дяволски Добрия Секс.

Толкова добър, че Ерика смяташе, че е постигнала съвършения баланс с Грегер за съпруг и Микаел за любовник, когато имаше нужда от него. Не можеше без нито един от тях и нямаше намерение да избира.

Съпругът й бързо разбра, че не може да задоволи напълно нуждите й с леко скучните акробатични упражнения в джакузито, които можеше да й предложи.

Това, което Ерика харесваше най-много във връзката си с Микаел, бе, че той нямаше никакво желание да я контролира. Изобщо не беше ревнив и макар тя самата да бе получавала няколко пристъпа на ревност в началото на отношенията им преди двайсет години, в крайна сметка осъзна, че това е напълно излишно. Връзката им се основаваше на приятелство, а той бе безгранично лоялен към приятелите си. Отношенията им можеха да оцелеят дори и след най-тежките изпитания.

Ерика Бергер съзнаваше, че принадлежи към кръга от хора, чийто избор и начин на живот едва ли биха били одобрени от Християнското сдружение на домакините в Шьовде. Но това не я притесняваше. Още в юношеските си години бе решила, че какво прави в леглото и как намира за добре да живее, не засяга никой друг освен нея. Въпреки това се дразнеше, че толкова много от познатите й непрестанно шушукат за връзката й с Микаел Блумквист, и то зад гърба й.

Микаел бе мъж. Можеше да скача от легло в легло, без на някого да му направи впечатление. Тя бе жена и фактът, че има любовник, и то с одобрението на съпруга си, и че връзката й с този любовник продължава вече двайсет години, пораждаше доста интересни разговори край масата за вечеря.

Fuck you all. Замисли се за миг, след което вдигна слушалката и се обади на мъжа си.

— Здравей, скъпи. Какво правиш?

— Пиша.

Грегер Бакман не беше просто художник. Той бе преди всичко доцент по история на изкуството и автор на редица книги в тази област. Често участваше в обществения дебат и услугите му бяха търсени от големи проектантски фирми. През последната година работеше върху книга за значението на художествената декорация на сградите, като разглеждаше и въпроса защо хората се чувстват добре в някои здания и зле в други. Книгата бе започнала да се видоизменя в изпълнен с неодобрение към функционализма труд, който (както Ерика подозираше) вероятно щеше да предизвика известен смут сред участниците в дебата по въпросите на естетиката.

— Как върви?

— Добре. Чудесно. А при теб?

— Точно приключих с последния брой. Ще го носим в печатницата в четвъртък.

— Поздравления.

— Чувствам се напълно изцедена.

— Звучи сякаш си намислила нещо.

— Планирал ли си нещо за довечера, или ще се разочароваш ужасно, ако не се прибера?

— Предай на Блумквист, че предизвиква съдбата — рече Грегер.

— Не мисля, че му пука.

— Добре. Предай му, че си вещица, която не може да бъде задоволена, и че заради теб ще се състари преждевременно.

— Това вече му е известно.

— В такъв случай ми остава единствено да се самоубия. Ще пиша, докато заспя. Приятно прекарване.

Казаха си довиждане, след което Ерика позвъни на Микаел. Той беше у Даг Свенсон и Мия Бергман в Еншеде и точно приключваше една дискусия относно някои детайли в книгата на Даг. Чудела се, каза му тя, дали е зает през нощта и дали би имал нещо против да помасажира схванатия й гръб.

— Имаш ключ — рече Микаел. — Чувствай се като у дома си.

— Непременно — отвърна му тя. — Ще се видим след някой и друг час.

Отне й десет минути да стигне пеша до улица Белмансгатан. Съблече се, взе си душ и си направи еспресо с машината на Микаел. След това се пъхна в леглото му гола и изпълнена с очакване.

Оптималната наслада за нея би била тройка със съпруга й и Микаел Блумквист. Но с почти стопроцентова сигурност можеше да каже, че това никога няма да се осъществи. Проблемът бе, че Микаел бе толкова изразено хетеросексуален, че тя понякога го дразнеше, като го обвиняваше в хомофобия. Той изобщо не проявяваше интерес към мъже. Явно човек не може да получи всичко.

Русият великан смръщи ядно вежди, докато внимателно шофираше автомобила си с около петнайсет километра в час по един толкова зле поддържан горски път, че за миг дори си помисли да не би да е разбрал погрешно описанието, което му бяха дали. Точно започваше да се свечерява, когато пътят най-накрая се разшири и той зърна хижата. Великанът паркира, изгаси мотора и се огледа. Трябваше да измине още около петдесет метра.

Намираше се в близост до остров Стархолмен, което не бе никак далеч от Мариефред. Хижата бе съвсем обикновена. Бе построена през петдесетте години на миналия век и се намираше насред гората. Между дърветата се виждаше проблясваща ивица лед по езерото Меларен.

Великанът изобщо не можеше да разбере кой би искал да прекара свободното си време в тази изолирана дъбрава. Затвори вратата на колата след себе си и изведнъж го обзе неприятно чувство. Гората му се струваше някак враждебна и застрашително надвиснала. Тръгна към двора на хижата, но изведнъж чу някакво пращене и спря на място.

Мъжът втренчи поглед в гората. Бе тиха и безветрена вечер. Постоя така две минути, изнервен до крайност, преди с крайчеца на окото си да забележи силует, който внезапно се раздвижи между дърветата. Когато фокусира поглед върху него, силуетът вече стоеше напълно неподвижно на около трийсет метра навътре в гората и го гледаше втренчено.

Русият великан леко се паникьоса. Опита се да различи нещо. Видя мрачно кокалесто лице. Съществото явно бе джудже, около метър високо, и носеше камуфлажно облекло, което сякаш бе скроено от елхови клони и мъх. Баварско горско джудже? Ирландски леприкон? Колко опасни бяха те?

Русият великан стаи дъх и усети как косата по тила му настръхва.

След това примижа силно с очи и разтърси глава. Когато отново погледна към съществото, то се бе изместило на десетина метра вдясно. Там няма нищо. Въобразявам си. И все пак ясно можеше да го различи между дърветата. Внезапно съществото се размърда и започна да се приближава. Придвижваше се доста бързо и рязко в полукръг, за да заеме позиция за атака.

Русият великан припряно извървя последните метри до хижата. Почука на вратата малко по-силно и по-настойчиво от обикновено. Обзелата го паника се изпари в мига, в който чу шума, издаван от движещото се вътре човешко същество. Погледна назад през рамо. Там нямаше нищо.

Великанът обаче въздъхна с облекчение едва когато вратата се отвори. Адвокат Нилс Бюрман го поздрави учтиво и го покани да влезе.

Мириам Ву въздъхна облекчено, когато се прибра, след като бе свалила до стаята за обемист боклук в мазето и последния найлонов чувал с вещи на Лисбет Саландер. Апартаментът бе искрящо чист и ухаеше на препарат за почистване, боя и току-що сварено кафе. Последното бе дело на Лисбет. Тя седеше на една табуретка и наблюдаваше замислено голия апартамент, от който пердетата, килимите, купоните за отстъпка в различни магазини, натрупани върху хладилника, и обичайният куп боклуци в коридора бяха изчезнали като след замахване с магическа пръчка. Не можеше да се начуди колко голям е всъщност апартаментът.

Мириам Ву и Лисбет Саландер нямаха еднакви предпочитания нито по отношение на дрехите, нито по отношение на обзавеждането или украсата. Поправка: Мириам Ву имаше добър вкус и твърдо мнение относно това как трябва да изглежда апартаментът, в който ще живее, кои мебели иска да купи и кои дрехи стават за носене. Според Мими Лисбет Саландер бе тотално лишена от вкус.

След като бе дошла да инспектира апартамента на Лисбет на улица Лундагатан с окото на потенциален купувач, двете обсъдиха ситуацията и Мими реши, че повечето от вещите на Лисбет вече нямат място тук. Преди всичко ужасният мръсен кафяв диван от дневната. Би ли искала Лисбет да запази нещо? Не. След това Мими отдели няколко почивни дни и по няколко часа всяка вечер в продължение на две седмици, за да изхвърли старите, събирани от кофите за боклук мебели, да почисти шкафовете, да изтърка пода и ваната и да пребоядиса стените в кухнята, дневната, спалнята и коридора, да лакира паркета в дневната.

Подобни дейности изобщо не можеха да заинтригуват Лисбет, ала тя все пак идваше от време на време и наблюдаваше с възхищение Мими. След като приключи с всичко, апартаментът остана съвсем празен, като се изключи една поизтъркана масивна кухненска маса, която Мими възнамеряваше да шлифова и лакира, две здрави табуретки, прибрани от Лисбет след едно почистване на тавана в блока, и една солидна етажерка в дневната, от която Мими смяташе, че може да има някаква полза.

— Ще се нанеса през уикенда. Сигурна ли си, че не си размислила?

— Нямам нужда от апартамента.

— Ама той е страхотен. Имам предвид, че може и да има по-големи и луксозни апартаменти, но този се намира в центъра на Сьодермалм, а наемът е нищожен. Лисбет, изпускаш цяло състояние, ако не го продадеш.

— Имам достатъчно пари, за да живея.

Мими замълча, тъй като не бе сигурна как точно трябваше да тълкува откъслечната информация, която й даваше Лисбет.

— Къде ще живееш?

Лисбет не отговори.

— Приемаш ли гости?

— Точно сега не.

Лисбет отвори чантата си и извади някакъв документ, който бутна към Мими.

— Уредила съм договора с жилищното сдружение. Най-простият вариант е да те запиша като мой партньор на семейни начала и да ти продам половината апартамент. Срещу сумата от една крона. Трябва единствено да подпишеш договора.

Мими взе химикалката, постави подписа си и вписа личните си данни в договора.

— Това ли е всичко?

— Да.

— Лисбет, вярно е, че винаги съм те смятала за малко луда, но съзнаваш ли, че в този момент ми подари половината от апартамента си? Аз много бих искала да имам собствено жилище, но същевременно не желая да се озова в ситуация, при която ти внезапно да размислиш и между нас да възникнат проблеми.

— Това никога няма да се случи. Искам да живееш тук. Това ми харесва.

— Безплатно? Без никаква компенсация? Ти не си наред.

— Ще проверяваш пощата ми. Това е условието.

— Което вероятно ще ми отнема четири секунди седмично. Смяташ ли да се отбиваш от време на време за секс?

Лисбет фиксира Мими с очи. Остана мълчалива известно време.

— Много би ми се искало, но това не е част от договора. Можеш да ме отрежеш, когато пожелаеш.

Мими въздъхна.

— А пък аз вече очаквах с нетърпение новата си роля на държанка. Нали знаеш, да ми предоставиш апартамент, да ми плащаш наема и да се примъкваш от време на време, за да се позабавляваш в леглото ми.

Помълчаха известно време. След това Мими се изправи решително, отиде в дневната и загаси крушката.

— Ела тук.

Лисбет я последва.

— Никога досега не съм правила секс на пода на току-що измазан апартамент без никаква мебелировка. Веднъж гледах един филм с Марлон Брандо, в който една двойка направи така в Париж.

Лисбет хвърли поглед към пода.

— Искам да си поиграем малко. Имаш ли желание?

— Почти винаги имам.

— Тази вечер смятам да се вживея в ролята на доминираща кучка. Аз решавам. Събличай се.

Лисбет се усмихна леко накриво. След това си свали дрехите. Отне й около десет секунди.

— Лягай на пода. По корем.

Лисбет изпълни командата на Мими. Паркетът бе хладен и кожата й веднага настръхна. Мими използва тениската на Лисбет с текста You have the right to remain silent[28], за да завърже ръцете й на гърба.

Лисбет внезапно си помисли, че Проклетият Зъл Дъртак адвокат Нилс Бюрман я бе вързал по подобен начин преди около две години.

С това приликите между двата случая се изчерпваха.

Мими я изпълваше единствено със сластно очакване. Лисбет покорно й позволи да я обърне по гръб и да разтвори краката й. Наблюдаваше я в полумрака как сваля тениската си и се възхити на нежните й гърди. След това Мими използва собствената си тениска, за да й завърже очите. Лисбет чу шумолене на дрехи. След няколко секунди усети езика на Мими по корема си, а пръстите й по вътрешната страна на бедрата си. Не бе усещала такава възбуда доста отдавна. Стисна здраво очи под превръзката и остави Мими да определи такта.

Глава осма

Понеделник, 14 февруари — събота, 19 февруари

Драган Армански вдигна поглед, когато чу тихото потропване по рамката на вратата. Видя Лисбет Саландер да стои там и да балансира с две чаши от автомата за кафе. Армански бавно остави химикалката си и бутна отчета настрана.

— Здравей — рече му тя.

— Здравей — отвърна Армански.

— Това е приятелско посещение — каза Лисбет. — Може ли да вляза?

Драган Армански за миг присви очи. След това й посочи стола за посетители и хвърли поглед на часовника си. Бе шест и половина вечерта. Лисбет Саландер му подаде едната чаша и седна. Известно време се гледаха изучаващо.

— Мина повече от година — рече Драган.

Лисбет кимна.

— Ядосан ли си ми?

— Трябва ли?

— Не си взех довиждане с теб.

Драган сбърчи устни. Бе шокиран, ала същевременно облекчен, че Лисбет Саландер поне е между живите. Внезапно усети силно раздразнение и умора.

— Не знам какво да кажа — отвърна той. — Не си длъжна да ми се отчиташ. Какво искаш?

Гласът му прозвуча по-хладно, отколкото искаше.

— Не съм напълно сигурна. Най-вече да кажа здравей.

— Работа ли търсиш? Не възнамерявам да се обръщам повече към теб.

Тя поклати глава.

— Работиш ли някъде другаде?

Лисбет отново поклати глава. Явно се опитваше да намери точните думи. Драган изчака.

— Пътувах — рече тя накрая. — Върнах се наскоро в Швеция.

Армански кимна замислено и я огледа изпитателно. Лисбет Саландер се бе променила. Поведението и изборът й на дрехи издаваха известна зрялост. Освен това бе натъпкала сутиена си с нещо.

— Променила си се. Къде си била?

— Насам-натам — отвърна тя уклончиво, но продължи, когато видя раздразнения му поглед.

— Първо посетих Италия, след което продължих до Близкия изток, а оттам — до Хонконг и Банкок. Бях за малко в Австралия и Нова Зеландия и обиколих островите в Тихия океан. На Таити останах един месец. След това попътувах през Щатите, а последните месеци бях на Карибите.

Той кимна.

— Не знам защо не си взех довиждане с теб.

— Защото, честно казано, пет пари не даваш за останалите хора — рече Драган Армански делово.

Лисбет Саландер прехапа устна и се замисли за миг. Може би беше вярно, но въпреки това намираше обвинението за несправедливо.

— Обикновено се получава така, че на останалите не им пука за мен.

— Глупости — отвърна Армански. — Ти имаш проблеми с поведението и се отнасяш с хората, които искат да са ти приятели, като с боклуци. Нещата са толкова прости.

Настана тишина.

— Искаш ли да си тръгна?

— Постъпи както искаш. Винаги си правила така. Но ако си тръгнеш в този момент, не искам да те виждам никога повече.

Лисбет Саландер изведнъж се уплаши. Един от хората, които всъщност уважаваше, бе на път да я отблъсне. Не знаеше какво да каже.

— Изминаха две години, откакто Холгер Палмгрен получи удар. Ти не си го посетила нито веднъж — продължи Армански неумолимо.

Лисбет се втренчи в Армански шокирана.

— Палмгрен е жив?

— Значи дори не знаеш дали е жив или мъртъв.

— Лекарите казаха, че…

— Лекарите казаха доста неща по негов адрес — прекъсна я Армански. — Състоянието му бе много тежко и той не можеше да общува с околните. Беше му трудно да говори и човек трябваше да слуша много внимателно, за да разбере какво се опитва да каже. Има нужда от помощ за много неща, но вече дори може да ходи до тоалетна сам. Хората, на които им пука за него, го посещават.

Лисбет седеше като вцепенена. Именно тя откри Палмгрен, след като бе получил удар преди две години. Извика линейка, а лекарите поклатиха глави и обявиха, че прогнозата не е никак обнадеждаваща. Тогава Лисбет буквално се пренесе да живее в болницата през първата седмица, докато един лекар не й каза, че Палмгрен е изпаднал в кома и вероятността да излезе от нея е изключително малка. В този момент престана да се притеснява и го зачеркна от живота си. Изправи се и напусна болницата, без да се обръща назад. А очевидно и без да провери цялата информация.

Сбърчи чело. Поради така стеклите се обстоятелства й натресоха адвокат Нилс Бюрман и той погълна част от вниманието й. Ала никой, дори Армански не й каза, че Палмгрен е жив, а още по-малко, че дори върви към подобрение. На нея самата дори не й хрумна подобна възможност.

Изведнъж усети, че в очите й напират сълзи. Никога досега през целия си живот не се бе чувствала като долен егоистичен боклук. Нито пък някога преди й се бяха карали така тихо и гневно. Сведе глава.

Поседяха в мълчание известно време. Армански пръв го наруши.

— Как си?

Лисбет вдигна рамене.

— Как се издържаш? Имаш ли работа?

— Не, нямам и не знам какво точно искам да работя. Но разполагам с достатъчно средства.

Армански я изгледа изпитателно.

— Наминах само за да кажа здрасти… Не си търся работа. Не знам… Във всеки случай бих работила за теб, ако се нуждаеш от мен в някакъв момент, но трябва да е нещо, което да ме заинтригува.

— Предполагам, че не искаш да ми разкажеш какво се случи в Хедестад миналата година.

Лисбет мълчеше.

— Нещо се случи. Мартин Вангер се уби с колата си, след като ти беше тук и зае от мен оборудване за наблюдение, защото някой ви бил заплашил. А сестра му възкръсна от мъртвите. Това бе, меко казано, сензация.

— Дала съм дума да не казвам.

Армански кимна.

— Също така предполагам, че не искаш да ми разкажеш за участието си в аферата „Венерстрьом“.

— Помогнах на Кале Блумквист в неговото разследване — гласът й изведнъж стана доста по-хладен. — Това бе всичко. Не искам да ме забъркват в случая.

— Микаел Блумквист те търси под дърво и камък. Обаждаше ми се поне веднъж месечно и ме питаше дали знам нещо за теб.

Лисбет не каза нищо, но Армански забеляза как тя здраво стисна устни.

— Не знам дали го харесвам — продължи Армански. — Но на него определено му пука за теб. Срещнах го веднъж миналата есен. И той не искаше да говори за Хедестад.

Лисбет Саландер нямаше желание да обсъжда Микаел Блумквист.

— Наминах само за да кажа здрасти и да те осведомя, че вече съм тук. Не знам дали ще остана. Това е номерът на мобилния ми телефон и новият ми електронен адрес, в случай че имаш нужда от мен.

Тя подаде една бележка на Армански и се изправи. Той я взе. Лисбет бе стигнала до вратата, когато извика след нея.

— Почакай секунда. Какво смяташ да правиш?

— Ще отида да навестя Холгер Палмгрен.

— Окей. Но аз имах предвид… Какво ще работиш?

Тя го изгледа замислено.

— Не знам.

— Трябва все някак да се издържаш.

— Нали ти казах, че имам достатъчно пари.

Армански се облегна назад и се замисли. Никога не знаеше как точно да тълкува думите на Лисбет Саландер.

— Така се ядосах, когато изчезна, че почти бях решил да не те наемам отново. — Той направи гримаса. — На теб не може да се разчита. Но същевременно нямаш равна в проучванията. Може би имам работа, която ще ти пасне.

Тя поклати глава, но се върна при бюрото му.

— Не искам да ми даваш работа. Искам да кажа, че нямам нужда от пари. Говоря сериозно. Напълно независима съм финансово.

Драган Армански отново сбърчи вежди в знак на несигурност. Накрая кимна.

— Добре, финансово независима си, каквото и да означава това. Приемам думите ти за истина. Ала ако се нуждаеш от работа…

— Драган, ти си вторият човек, когото посещавам след завръщането си. Не се нуждая от парите ти. Но ти от доста години си един от малкото хора, които уважавам.

— Окей. Но всички хора трябва да се издържат.

— Съжалявам, но вече не съм заинтересована да правя проучвания за теб. Обади ми се, ако се сблъскаш с истински проблем.

— Какъв например?

— Такъв, с който не можеш да се справиш. Ако стигнеш до задънена улица и не знаеш какво да правиш. Ако ще работя за теб, то трябва да е нещо, което ми е интересно. Като оперативна единица например.

— Оперативна единица? Ти? Която изчезваш безследно, когато ти щукне.

— Глупости. Никога не съм пропускала да довърша работа, която съм приемала.

Драган Армански я наблюдаваше безпомощно. Терминът „оперативна единица“ бе жаргонен и в действителност се отнасяше до работа на терен. Това можеше да означава всичко — от работа като бодигард до специални задачи, свързани с охраната на изложби на произведения на изкуството. Оперативните му служители бяха стабилни ветерани, на които можеше да се разчита, често със стаж в полицията. Освен това деветдесет процента бяха мъже. Лисбет Саландер бе пълната противоположност на всички установени от него критерии по отношение работата на оперативните единици в „Милтън Секюрити“.

— Ами… — рече той колебливо.

— Не е нужно да се напрягаш. Ще приема само работа, която ми изглежда интересна. Шансът да откажа е голям. Обади се, ако се сблъскаш с наистина сложен проблем. Бива ме да разрешавам загадки.

Лисбет се врътна и изчезна през вратата. Драган Армански поклати глава. „Тя не е наред. Тя наистина не е наред.“

В следващата секунда Лисбет Саландер отново се появи на вратата.

— Между другото… Имаш две момчета, които от месец пазят онази актриса Кристин Рътърфорд от ненормалника, който й изпраща анонимни писма със заплахи. Вие смятате, че това е работа на вътрешен човек, заради множеството детайли от личния й живот, с които той е запознат.

Драган Армански погледна втренчено Лисбет Саландер. Сякаш през тялото му премина ток. „Отново го направи.“ Изстреля реплика за нещо, което нямаше как да знае. „Тя не може да знае.“

— Да…?

— Забрави. Всичко е измама. Тя самата и приятелят й пишат писмата, за да станат обект на внимание. Ще получи ново писмо през следващите дни и информацията за тях ще изтече до медиите идната седмица. Съществува голям риск тя да обвини „Милтън“ за изтичането. Задраскай името й от списъка с клиенти.

Преди Драган Армански да успее да каже нещо, тя бе изчезнала. Той втренчено загледа зеещия отвор на вратата. Нямаше начин тя да знае каквото и да било по случая. Трябваше да има вътрешен човек в „Милтън“, който да я държи в течение. Ала само четири-пет човека в компанията бяха запознати със случая — самият Армански, оперативният шеф и малцината служители, които разследваха заплахите… Те бяха солидни и утвърдили се професионалисти. Армански се почеса по брадичката.

После погледна надолу към бюрото си. Папката по случая Рътърфорд лежеше заключена в шкафа. Офисът му имаше алармена инсталация. Отново хвърли поглед към часовника си и констатира, че Хари Франсон, шефът на техническия отдел, трябваше да е приключил за днес и да си е тръгнал. Отвори електронната си поща и изпрати съобщение, в което молеше Франсон да дойде в офиса му на следващия ден и да инсталира скрита камера за наблюдение.

Лисбет Саландер се върна пеша до площад Мусебаке. Ускори ход, защото усещаше, че нещата не търпят отлагане.

Обади се в болница „Сьодершукхюс“ и накрая, след като няколко пъти повтори едно и също на различни телефони, успя да получи информация за местонахождението на Холгер Палмгрен. Той от четиринайсет месеца се намираше в рехабилитационния център „Ерщавикен“ в Елта. Изведнъж пред очите й пробяга образът на „Епелвикен“. Когато позвъни в дома, й съобщиха, че Палмгрен в момента спи, но е добре дошла да го посети на следващия ден.

Лисбет прекара вечерта в ходене напред-назад из апартамента си. Бе я обзело неприятно чувство. Легна си рано и заспа почти веднага. Събуди се в седем, взе душ и закуси в „Севън-Илевън“. В осем тръгна пеша към фирмата за отдаване на коли под наем на булевард Рингвеген. „Трябва да се сдобия с кола.“ Нае същия нисан микра, с който бе отишла до „Епелвикен“ няколко седмици по-рано.

Паркира до болничното заведение и изведнъж я обзе притеснение. Но събра смелост, отиде на рецепцията и помоли да я отведат при Холгер Палмгрен.

Жената от рецепцията, на чийто бадж бе написано „Маргит“, прегледа документацията и обясни, че той е на физиотерапия и ще е на разположение чак след единайсет часа. Лисбет можела да седне в чакалнята или да се върне по-късно. Тя се върна на паркинга, влезе в колата и изпуши три цигари, докато чакаше. В единайсет часа отиде на рецепцията. Оттам я препратиха към столовата, която бе надолу по коридора вдясно и после вляво.

Лисбет се спря на вратата и видя Холгер Палмгрен в полупразната столова. Той седеше с лице към нея, но цялото му внимание бе приковано в една чиния. Държеше непохватно вилицата в юмрук и съсредоточено насочваше храната към устата си. Кажи-речи всяка трета хапка бе неуспешна и храната падаше на масата.

Седеше прегърбен и приличаше на стогодишен. Лицето му беше странно вдървено. Холгер Палмгрен бе в инвалидна количка. Едва в този миг Лисбет Саландер осъзна, че той наистина е жив и че Армански не я е излъгал.

Холгер Палмгрен изруга тихо, докато за трети път се опитваше да набоде с вилицата хапка пудинг от макарони. Приемаше, че не може да ходи нормално и че много неща са невъзможни за него. Ала ненавиждаше мисълта, че не може да се храни като хората и че понякога се лигави като бебе.

Мозъкът му знаеше точно какво трябва да прави. Да свали вилицата под точен ъгъл, да я плъзне напред, да я вдигне и да я насочи към устата си. Ала координацията на движенията представляваше известен проблем. Ръката му отказваше да го слуша. Когато й нареждаше да се вдигне нагоре, тя се плъзгаше бавно встрани. Когато се опитваше да я приближи към устата си, тя се отклоняваше в последния момент и се насочваше към бузата или брадичката му.

Същевременно обаче той знаеше, че рехабилитацията дава резултат. Само допреди шест месеца трепереше толкова силно, че не успяваше да сложи в уста нито хапка. Сега се хранеше доста бавно, но поне се справяше сам. Не смяташе да се предава, преди да възвърне пълен контрол върху тялото си.

Холгер Палмгрен свали вилицата, за да набоде нова хапка, когато нечия ръка се спусна косо напред иззад гърба му и нежно взе прибора от ръката му. След това видя как ръката забоде малко от пудинга и вдигна храната към устата му. Веднага позна крехкия като на кукла юмрук, извърна глава и видя очите на Лисбет Саландер, които бяха на по-малко от дециметър от собственото му лице. Погледът й издаваше несигурност. Изглеждаше притеснена.

Палмгрен дълго се взира в лицето й. Сърцето му изведнъж се разтуптя. След това отвори уста и пое храната.

Тя започна да му дава залък след залък. Обикновено Палмгрен мразеше да му помагат с яденето, ала разбираше защо Лисбет Саландер прави това. В този случай той не изглеждаше като безпомощен труп. Тя го хранеше в знак на смирение — което при нея бе изключително рядко проявявана емоция. Правеше средно големи хапки и го изчакваше да сдъвче. Когато той посочи към чашата с мляко със сламка, Лисбет я вдигна бавно, за да може той да отпие.

Не си размениха нито дума по време на цялото хранене. Когато той преглътна и последната хапка, Лисбет остави вилицата и го погледна въпросително. Той поклати глава. „Не, не искам допълнително.“

Холгер Палмгрен се облегна назад в инвалидната количка и пое дълбоко въздух. Лисбет вдигна салфетката и избърса устните му. Той изведнъж се почувства като мафиотски бос от някой американски филм, като capo di tutti capi, към когото изразяват уважението си. Представи си я как целува ръката му и тази абсурдна фантазия го накара да се усмихне.

— Мислиш ли, че човек може да получи чаша кафе на това място? — попита Лисбет.

Той заваляше думите. Устните и езикът му не искаха да произнесат звуците правилно.

— Мсазасерврне зад ъглъ. „На масата за сервиране зад ъгъла.“

— Искаш ли? С мляко и без захар, както преди?

Той кимна. Лисбет отнесе таблата и след няколко минути се върна с две кафени чаши. Направи му впечатление, че тя пие кафето без мляко и захар, което бе необичайно за нея. Усмихна се, когато забеляза, че е запазила сламката от чашата му с мляко за кафето. Седяха мълчаливо. Холгер Палмгрен искаше да каже хиляди неща, но не можеше да артикулира нито сричка. За сметка на това погледите им непрекъснато се срещаха. Лисбет Саландер изглеждаше ужасно гузна. Накрая тя наруши тишината.

— Мислех, че си мъртъв. Не знаех, че си жив. Ако знаех, никога нямаше… Щях да те посетя много отдавна.

Той кимна.

— Прости ми.

Той кимна отново. После се усмихна.

— Ти беше в кома и лекарите ми казаха, че си отиваш. Мислеха, че ще умреш в рамките на няколко денонощия, и аз просто си тръгнах. Съжалявам. Прости ми.

Той вдигна ръка и я положи върху малката й длан. Лисбет я хвана здраво и си отдъхна.

— Ди бш счезнл. „Ти беше изчезнала.“

— Говорил си с Драган Армански?

Той кимна.

— Пътувах. Бях принудена да напусна страната. Не си взех довиждане с никого. Просто заминах. Притеснил ли се беше?

Той поклати глава.

— Никога не се притеснявай за мен.

— Аз нбех приснен. Ти се оправш… оправш винги. Но Арманш бе приснен. „Аз не бях притеснен. Ти винаги се оправяш. Но Армански беше.“

Тя се усмихна за първи път и на Холгер Палмгрен му олекна. Това бе нейната обичайна леко крива усмивка. Разгледа я внимателно, сравни спомена си за нея с момичето, което седеше пред него в момента. Беше различна — жива, здрава, чиста и добре облечена. Бе махнала обицата от устните си и… хм… татуираната върху шията й оса вече я нямаше. Изглеждаше пораснала. Той се разсмя за първи път от седмици наред. Смехът му прозвуча като пристъп на кашлица.

Усмивката на Лисбет се изкриви още повече и тя внезапно усети как сърцето й се стопля за първи път от много време насам.

— Добр си се справл. „Добре си се справила.“

Той посочи дрехите й. Тя кимна.

— Справям се отлично.

— К нов насник? „Как е новият ти настойник?“

Холгер Палмгрен видя как лицето на Лисбет помръкна. Изведнъж тя присви устни. После го погледна невинно.

— Той е окей… Знам как да се оправям с него.

Веждите на Палмгрен се свиха въпросително. Лисбет огледа столовата и смени темата.

— От колко време си тук?

Палмгрен не беше вчерашен. Беше получил удар, не можеше да говори нормално и да координира движенията си, ала съзнанието му бе напълно ясно и вътрешният му радар веднага усети лъжливата нотка в гласа на Лисбет Саландер. През годините на познанството им бе разбрал, че тя никога не го лъже в очите, но и никога не е напълно искрена. Сега лъжеше, като му отвличаше вниманието. Явно имаше някакъв проблем с новия си настойник. Това не изненадваше Холгер Палмгрен.

Изведнъж усети дълбоки угризения. Колко пъти бе мислил да се свърже с колегата си Нилс Бюрман, за да се поинтересува от положението на Лисбет Саландер, но не го стори. И защо не направи нищо по повод обявяването й за лице, което не може да се грижи само за себе си, докато все още бе здрав? Знаеше защо — просто не искаше да загуби връзка с нея. Обичаше това проклето проблемно девойче като собствена дъщеря, каквато никога не бе имал, и искаше да съществува причина да запази връзката си с нея. Освен това бе прекалено трудно и непосилно за един труп в рехабилитационен дом да започне работа, при положение че се затруднява дори да разкопчае дюкяна си, докато се клатушка към тоалетната. Чувстваше се така, сякаш в действителност той бе предал Лисбет Саландер. Тя винаги оцелява… Тя е най-оправното човешко същество, което познавам.

— Оксд.

— Не разбрах.

— Окржсъд.

— Окръжният съд? Какво имаш предвид?

— Трбва отмни твой о… обвзлиц, което…

Лицето на Холгер Палмгрен почервеня и се изкриви, когато не успя да формулира думите. Лисбет положи ръка върху неговата и нежно я притисна.

— Холгер… Не се притеснявай за мен. Планирала съм да се заема с този въпрос в скоро време. Това вече не е твой проблем, но не е изключено да имам нужда от помощта ти. Съгласен ли си? Можеш ли да бъдеш мой адвокат, ако се нуждая от теб?

Той поклати глава.

— Търде стр — чукна с кокалчето на пръста си по масата. — Глупв стрец.

— Да, наистина си един проклет глупав старец, ако приемаш нещата така. Имам нужда от адвокат. Искам теб. Може и да не си в състояние да държиш заключително слово в съда, но със сигурност можеш да ми дадеш съвет, като му дойде времето. Става ли?

Той отново поклати глава. След което кимна.

— Рбт?

— Не разбрах.

— Кво рбтиш? Не Рмански. „Какво работиш? Не си при Армански.“

Лисбет се поколеба за миг, докато се чудеше как да обясни положението си. Сложно беше.

— Холгер, вече не работя за Армански. Няма нужда да работя за него, за да се издържам. Имам пари и съм добре.

Палмгрен отново сбърчи вежди.

— Ще те посещавам редовно отсега нататък. Ще ти разкажа всичко… Но нека да не бързаме. Точно сега искам да направя нещо друго.

Тя се наведе, сложи чантата си на масата и извади дъска за шах.

— С теб не сме използвали дъската от две години.

Той не настоя за повече обяснения. Видя, че Лисбет го усуква. Бе убеден, че няма да одобри стореното от нея, но същевременно й вярваше достатъчно, за да знае, че заниманията й, каквито и да бяха, вероятно попадаха в графата „съмнителни“ от юридическа гледна точка, но не нарушаваха Божия закон. За разлика от повечето хора, Холгер Палмгрен смяташе Лисбет Саландер за морален човек. Проблемът бе, че нейният морал невинаги съответстваше на законовите постановления.

Тя постави фигурите пред него и той осъзна шокиран, че това бе собствената му дъска. „Трябва да я е откраднала от апартамента, след като се разболях. За спомен?“ Тя го остави да играе с белите. Той внезапно се почувства щастлив като дете.

Лисбет Саландер остана при Холгер Палмгрен два часа. Три пъти го разгроми, преди една сестра да прекъсне леките им препирни край шахматната дъска, за да им съобщи, че е време за следобедните физиотерапевтични процедури. Лисбет събра фигурите и сгъна дъската.

— Можете ли да ми обясните в какво се изразява тази физиотерапия? — попита тя сестрата.

— Състои се от упражнения за сила и координация. И определено дава резултат, нали?

Последният въпрос бе насочен към Холгер Палмгрен. Той кимна.

— Вече можеш да извървиш сам няколко метра. През лятото ще се разхождаш из парка. Това дъщеря ти ли е?

Лисбет и Холен Палмгрен си размениха погледи.

— Примндъщр. „Приемна дъщеря.“

— Колко хубаво, че си дошла да го видиш.

Което трябваше да означава: Къде, по дяволите, беше досега? Лисбет игнорира скритата критика. Наведе се напред и го целуна по бузата.

— Ще дойда отново в петък.

Холгер Палмгрен се изправи с мъка от инвалидната количка. Тя го изпрати до асансьора, където се разделиха. Веднага щом вратата се затвори, Лисбет отиде на рецепцията и попита кой отговаря за пациентите. Насочиха я към някой си доктор А. Сиварнандан, когото откри в един кабинет малко по-надолу по коридора. Лисбет се представи и обясни, че е приемна дъщеря на Холгер Палмгрен.

— Бих искала да знам какво е състоянието му и какво го очаква оттук нататък.

Д-р А. Сиварнандан отвори картона на Холгер Палмгрен и прочете въвеждащите страници. Лицето му бе осеяно с белези от прекарана шарка, а под носа му имаше тънък мустак, който дразнеше Лисбет. Лекарят най-накрая вдигна очи от картона. За нейно учудване й заговори с ясен фински акцент.

— Не разполагам с данни, че господин Палмгрен има дъщеря или приемна дъщеря. Всъщност най-близкият му роднина, изглежда, е един осемдесет и шест годишен братовчед, който живее в Йемтланд.

— Той се грижеше за мен откакто навърших тринайсет, до момента, в който получи удар. Тогава бях на двайсет и четири.

Бръкна във вътрешния джоб на якето си и хвърли една химикалка на бюрото пред д-р А. Сиварнандан.

— Казвам се Лисбет Саландер. Запишете името ми в картона му. Аз съм му най-близката роднина на този свят.

— Възможно е — отвърна А. Сиварнандан с непоколебим тон. — Ала ако наистина сте най-близката му роднина, то идвате доста късно. Доколкото знам, той е бил посещаван няколко пъти от един-единствен човек, с когото нямат родствена връзка, но към когото трябва да се обърнем, ако здравословното състояние на пациента се влоши или в случай, че почине.

— Това трябва да е Драган Армански.

Доктор А. Сиварнандан вдигна вежди и кимна замислено.

— Вярно е. Вие го познавате.

— Можете да му се обадите и да проверите коя съм.

— Няма нужда. Вярвам ви. Съобщиха ми, че сте играли шах с него в продължение на два часа. Въпреки това обаче не мога да обсъждам здравословното му състояние с вас без неговото съгласие.

— Което никога няма да получите от този твърдоглав проклетник. Втълпил си е, че не трябва да ме натоварва с проблемите си и че все още той носи отговорност за мен, а не обратното. Нещата стоят по следния начин — в продължение на две години мислех, че Палмгрен е мъртъв. Научих, че е жив, вчера. Ако знаех, че той… Трудно е за обяснение, но искам да знам каква е прогнозата и дали някой ден ще се възстанови напълно.

Доктор А. Сиварнандан вдигна химикалката и четливо изписа името на Лисбет Саландер в картона на Холгер Палмгрен. Помоли за регистрационния и телефонния й номер.

— Окей, отсега формално сте негова приемна дъщеря. Това може и да не е съвсем по правилата, но имайки предвид, че сте първият човек, който го посещава от Коледа насам, когато тук се отби господин Армански… Срещнахте се с него и сама сте забелязали, че има проблеми с координацията и му е трудно да говори. Получил е удар.

— Знам. Аз го открих и викнах линейка.

— Аха. Тогава трябва да знаете, че е лежал в интензивното отделение три месеца. Доста дълго време е бил в безсъзнание. Пациентите често не се събуждат от подобна кома, но понякога се случва. Той очевидно не е бил готов да умре. Първо е бил преместен в отделение за страдащи от деменция хронично болни пациенти, неспособни да се грижат за себе си. Противно на очакванията започнал да проявява признаци на подобрение и е преместен в центъра за рехабилитация преди девет месеца.

— Какво го очаква в бъдеще?

Доктор А. Сиварнандан разтвори ръце.

— Разполагаш ли с кристално кълбо, което е по-добро от моето? Истината е, че нямам ни най-малка представа. Може да почине от мозъчен кръвоизлив още тази нощ. Но може и да живее сравнително нормално още двайсет години. Не знам. Може да се каже, че всичко зависи от Бог.

— Да приемем, че ще живее още двайсет години.

— Рехабилитацията му беше доста мъчителна и едва през последните няколко месеца успяхме да забележим признаци на подобрение. Преди половин година не можеше да се храни без чужда помощ. А допреди месец не беше в състояние да се изправи от количката, което освен всичко друго се дължи и на факта, че мускулите му са закърнели от дългото лежане. Сега поне може да ходи по малко сам.

— Ще се подобри ли още?

— Да. И то значително. Първата стъпка бе най-трудна. Сега забелязваме напредък с всеки изминал ден. Той загуби почти две години от живота си. След няколко месеца, през лятото, се надявам да може да се разхожда наоколо в парка.

— А що се отнася до говора му?

— Проблемът е, че инсултът е засегнал и центъра на движението, и този на речта. Той наистина доста дълго е бил жив труп. Трябваше отново да се учи да контролира тялото си и да говори. Трудно му е да си спомня кои думи да използва, и се налага да ги запаметява отново. Но това не е като да учиш едно дете да говори — той разбира значението на думите, просто не може да ги формулира. Дайте му няколко месеца и сама ще забележите, че речта му се е подобрила в сравнение с днес. Същото се отнася до чувството му за ориентация. Преди девет месеца му бе трудно да прави разлика между дясно и ляво, между нагоре и надолу в асансьора.

Лисбет Саландер кимна замислено. Размишлява две минути. Откри, че харесва д-р А. Сиварнандан с индийския му външен вид и финския акцент.

— На какво е съкращение „А“? — попита тя внезапно.

Той я погледна развеселено.

— На Андеш.

— Андеш?

— Роден съм в Шри Ланка, но са ме осиновили от Обу, когато съм бил на няколко месеца.

— Окей, Андеш. Как мога да помогна?

— Посещавайте го. Стимулирайте го интелектуално.

— Мога да идвам всеки ден.

— Не ви искам тук всеки ден. Щом ви харесва, ще трябва да очаква с нетърпение посещенията ви, а не да му омръзне от тях.

— Има ли някаква форма на специално лечение, която може да увеличи шансовете му за възстановяване? Ще платя колкото и да струва.

Той се усмихна внезапно на Лисбет Саландер, но веднага отново стана сериозен.

— Ние предлагаме точно такова лечение. Бих искал, разбира се, да разполагахме с повече ресурси и да не ни се налагаше да съкращаваме персонал, но мога да ви уверя, че той е в ръцете на изключително компетентни специалисти.

— А ако можехте да заобиколите съкращенията, какво бихте могли да му предложите?

— Идеалният вариант за пациенти като Холгер Палмгрен, разбира се, е личен рехабилитатор на пълен работен ден. Ала в Швеция от доста време не разполагаме с подобни ресурси.

— Назначете един.

— Моля?

— Назначете личен рехабилитатор на Холгер Палмгрен. Намерете най-добрия. Направете го още утре. Освен това набавете цялото необходимо техническо оборудване и каквото друго е нужно. Ще се погрижа да получите парите за заплатата и оборудването още в края на тази седмица.

— Шегувате ли се?

Лисбет погледна доктор А. Сиварнандан с твърдия си прям поглед.

Мия Бергман намали и паркира своя фиат до тротоара пред метростанция „Гамла стан“. Даг Свенсон отвори вратата и бързо се шмугна на предната седалка. Наведе се напред и я целуна по бузата, докато тя се опитваше да направлява автомобила зад един автобус от градския транспорт на Стокхолм.

— Здравей — рече Мия, без да отклонява поглед от трафика. — Изглеждаш толкова сериозен, да не се е случило нещо?

Даг Свенсон въздъхна и закопча предпазния си колан.

— Не, нищо сериозно. Имам само малко проблеми с текста.

— Какви?

— Остава един месец до крайния срок. А съм готов само с девет от двайсет и единия разговори със засегнатите лица, за които говорихме. Имам проблеми с Бьорк от Сепо[29]. Проклетникът е в дългосрочен отпуск по болест и не отговаря на домашния си телефон.

— В болница ли е?

— Не знам. Опитвала ли си се да получиш информация от Сепо някога? Те дори отказват да признаят, че той работи там.

— Пробвал ли си с родителите му?

— И двамата са мъртви. Няма съпруга. Единственият му брат живее в Испания. Нямам никаква представа как ще успея да се свържа с него.

Мия Бергман хвърли бърз поглед на партньора си, докато шофираше през Слусен към тунела, излизащ на булевард Нюнесвеген.

— В най-лошия случай ще трябва да се откажем от частта за Бьорк. Блумквист настоява да дадем шанс за коментар на всички, преди публично да изложим обвиненията си срещу тях.

— Следователно е жалко да изпуснем представител на тайната полиция, който се възползва от услугите на проститутки. Какво да правя?

— Намери го, разбира се.

— А ти как си? Не си ли нервна?

Той я побутна с пръст нежно по гърдите.

— Всъщност, не. Следващия месец ще защитя труда си и ще получа докторска степен, а се чувствам спокойна като пън.

— Ти си знаеш материята. Защо да си нервна?

— Погледни към задната седалка.

Даг Свенсон се обърна и видя найлонова торба.

— Мия, та тя е отпечатана — възкликна той.

Държеше труда й в ръце.

From Russia with Love

Трафик на хора, организирана престъпност и обществени мерки

Автор: Мия Бергман

— Мислех, че ще я отпечаташ чак следващата седмица. По дяволите… Трябва да отворим бутилка вино, като се приберем. Поздравления, докторе!

Той се наведе и отново я целуна по бузата.

— Спокойно, ще стана доктор чак след три седмици. Стой мирно, докато шофирам!

Даг Свенсон се разсмя. След това отново стана сериозен.

— Между другото, ще ти помрача малко радостта… Преди около година интервюира едно момиче, Ирина П.

— Ирина П., 22-годишна, от Санкт Петербург. Пристига за първи път тук през 1999 г. и се връща още няколко пъти. Какво за нея?

— Днес срещнах Гюлдбрансен — полицая, който води разследването на бордея в Сьодертеле. Прочете ли миналата седмица, че са открили труп на момиче по течението на канал Сьодертеле? Във вечерната преса имаше заглавия, посветени на това. Била е Ирина П.

— Не, колко ужасно!

Преминаха край Сканстул[30] в мълчание.

— Пиша за нея в дисертацията си — рече Мия Бергман накрая. — Присъства там под псевдонима Тамара.

Даг Свенсон отвори дисертацията From Russia with Love на частта с интервютата и я заразлиства, докато не стигна до това на Тамара. Прочете го съсредоточено, докато Мия караше покрай площад Гулмарсплан и Глубен[31].

— Доведена е тук от някого, когото наричаш Антон.

— Не мога да използвам истински имена. Предупредиха ме, че е възможно да бъда критикувана по този пункт по време на самата защита, но въпреки това не мога да назова момичетата. В противен случай бих изложила живота им на риск. Следователно няма как да назова и клиентите им, защото така ще могат да се досетят с кои от момичетата съм говорила. Затова във всички случаи съм използвала само псевдоними и съм премахнала всички специфични детайли, които биха могли да доведат до идентифицирането им.

— Кой е Антон?

— Най-вероятно се казва Зала. Така и не можах да установя самоличността му, но мисля, че идва от Полша или от Югославия и че истинското му име е съвсем друго. Разговарях с Ирина П. четири-пет пъти и тя го назова едва последния път. Опитваше се да подреди живота си и смяташе да се откаже, но страшно много се страхуваше от него.

— Хм — продума Даг Свенсон.

— Какво?

— Чудя се… Попаднах на името Зала преди около седмица.

— Къде?

— Докато разговарях със Сандстрьом — проклетия журналист курвар. По дяволите. Той е пълен боклук.

— Как така?

— Дори не е истински журналист. Списва рекламни вестници за някакво предприятие. Ала е обсебен от доста извратени сексуални фантазии, включващи изнасилване, което пресъздава с онова момиче…

— Знам. Аз я интервюирах.

— А видяла ли си, че е направил оформлението на информационна брошура за болестите, пренасяни по полов път, за Института за национално здраве?

— Това не ми беше известно.

— Говорих с него миналата седмица. Той, разбира се, бе напълно сломен, когато му представих цялата документация и го попитах защо търчи по малолетни проститутки от Източния блок, за да задоволява извратените си фантазии. Постепенно обаче ми даде обяснение.

— Така ли?

— Сандстрьом е изпаднал в такава ситуация, че вече не просто плаща за проститутки, а и работи за секс мафията. Даде ми имената, които знаеше, и Зала беше между тях. Не каза нищо по-специално за него, но самото име е доста необичайно.

Мия Бергман му хвърли бърз поглед.

— Не знаеш ли кой е той? — попита Даг Свенсон.

— Не. Така и не успях да установя самоличността му. За мен той съществува единствено като име, което срещам от време на време. Момичетата, изглежда, ужасно се страхуват от него и отказват да разкажат каквото и да било повече.

Глава девета

Неделя, 6 март — петък, 11 март

Доктор А. Сиварнандан се бе запътил към трапезарията, но спря, когато откри Холгер Палмгрен и Лисбет Саландер. Те седяха наведени над една шахматна дъска. Лисбет идваше веднъж седмично, обикновено в неделя. Пристигаше винаги към три часа и играеше шах с адвоката в продължение на няколко часа. Тръгваше си към осем, когато Палмгрен трябваше да си ляга. Лекарят бе забелязал, че тя в никакъв случай не се държеше уважително с него, нито пък го третираше като болен — даже напротив, двамата май непрекъснато се посдърпваха и тя дори го оставяше да я обслужва, като й носи кафе.

Д-р А. Сиварнандан сбърчи вежди. Не можеше да разбере тази странна девойка, която се определяше като приемна дъщеря на Холгер Палмгрен. Тя имаше особен външен вид и беше изключително подозрителна към околните. Бе абсолютно невъзможно да се шегуваш с нея.

Също толкова невъзможно бе и да водиш обикновен разговор. Веднъж я попита какво работи, но тя му отвърна уклончиво.

Няколко дни след първото си посещение Лисбет се върна с купчина документи, които удостоверяваха създаването на фондация с идеална цел, която да подпомага болничното заведение със средства за рехабилитацията на Холгер Палмгрен. Председател на фондацията бе някакъв адвокат с адрес в Гибралтар. Управителният съвет се състоеше от един член, който също беше адвокат с адрес в Гибралтар, както и от ревизор на име Хюго Свенсон, живеещ в Стокхолм. Фондацията разполагаше с фонд от 2,5 милиона крони, които д-р А. Сиварнандан можеше да използва както намери за добре, но в съответствие с целта на фондацията. Тоест с парите трябваше да бъдат осигурени всички необходими грижи на Холгер Палмгрен. За да може да използва фонда, Сиварнандан трябваше да поръча съответната сума на ревизора, който след това отговаряше за изплащането й.

Доста необичайна, дори уникална система.

Няколко дни Сиварнандан се бе чудил дали в цялата работа няма нещо неетично. Обаче не можа да формулира каквито и да било преки възражения и затова реши да назначи трийсет и девет годишната Йохана Каролина Оскарсон за личен асистент и рехабилитатор на Холгер Палмгрен. Тя беше дипломиран физиотерапевт, държала бе допълнителен изпит по психология и имаше голям опит в областта на рехабилитационните грижи. Формално я назначаваше фондацията и за огромна изненада на Сиварнандан първата й заплата бе изплатена авансово, веднага след подписването на трудовия договор. Все още продължаваше да се чуди дали всичко това не е някакъв абсурден блъф.

Допълнителната рехабилитация даваше резултат. През изминалия месец координацията и цялостното състояние на Холгер Палмгрен се бяха подобрили значително, което се проявяваше и в ежеседмичните му тестове. Сиварнандан се питаше до каква степен подобрението се дължи на терапията и до каква — на Лисбет Саландер. Нямаше никакво съмнение, че Холгер Палмгрен дава всичко от себе си и очаква с нетърпение посещенията й като щастливо дете. Явно му харесваше непрекъснато да пада на шах.

Веднъж и д-р Сиварнандан им бе правил компания. Изиграната партия се оказа доста странна. Холгер Палмгрен играеше с белите фигури и започна със „Сицилианска защита“, като изигра всичко правилно.

Обмисляше дълго и внимателно всеки ход. Каквито и физически увреждания да имаше вследствие на удара, интелектуалните му способности изобщо не бяха пострадали.

Докато играеха, Лисбет Саландер четеше книга на някаква странна тема — калибриране на честотите на радиотелескопи в състояние на безтегловност. Седеше на възглавница, за да й е по-удобно на масата. След като Палмгрен изиграваше хода си, тя вдигаше поглед, преместваше някоя фигура, на пръв поглед съвсем необмислено, след което отново забиваше нос в книгата. Палмгрен се призна за победен на 27-ия ход. Лисбет вдигна очи и със сбърчено чело заразглежда шахматната дъска.

— Не — каза тя накрая. — Имаш шанс за реми.

Палмгрен въздъхна и пет минути се взира във фигурите. Накрая впи поглед в Лисбет Саландер.

— Докажи го.

Тя обърна дъската и започна да играе с неговите фигури. На 39-ия ход бе постигнала реми.

— Мили боже! — възкликна Сиварнандан.

— Тя е такава. Никога не играй на пари с нея — каза му Палмгрен.

Самият Сиварнандан играеше шах от малък и като тийнейджър бе заел второ място на училищния шампионат в Обу. Смяташе се за добър аматьор. Лекарят осъзна, че Лисбет Саландер е страхотен играч на шах. Тя очевидно никога не бе играла за някакъв клуб, а когато той спомена, че изиграната партия е вариант на класическата партия на Ласкер, го погледна напълно неразбиращо. Явно никога не бе чувала за Емануел Ласкер. Сиварнандан не можа да устои на изкушението да се запита дали талантът й е вроден и дали не притежава и други дарби, които биха представлявали интерес за някой психолог.

Ала си замълча. Установи, че Холгер Палмгрен се чувства по-добре от когато и да било след първото й посещение в Ерща.

Адвокат Нилс Бюрман се прибра късно вечерта. Бе прекарал четири седмици в лятната си къща край Сталархолмен. Чувстваше се обезкуражен. Не се бе случило нищо, което драстично да промени мизерния му живот. Като се изключи съобщението на русия великан, че са заинтересовани от предложението му. Щеше да му струва сто хиляди крони.

На пода под отвора за поща на вратата се бе събрала купчина пратки. Той ги вдигна и ги сложи на кухненската маса. Бе изгубил интерес към работата си и към околния свят. Едва по-късно вечерта погледът му се спря върху купчината кореспонденция. Прегледа я разсеяно.

Едно от писмата бе от Ханделсбанкен. Палмгрен отвори плика и едва не получи шок, когато откри вътре копие на банково бордеро за извършено теглене от сметката на Лисбет Саландер за сумата от 9312 крони.

Върнала се е.

Отиде до кабинета си и остави документа на бюрото. Гледа го с омерзение повече от минута, докато се опитваше да си събере мислите. После вдигна слушалката и позвъни на мобилен телефон с карта за предплатена услуга. Русият великан му отговори с лек акцент.

— Да?

— Нилс Бюрман е.

— Какво искаш?

— Върнала се е в Швеция.

От другата страна на линията настъпи кратко мълчание.

— Това е добре. Не се обаждай повече на този номер.

— Но…

— Скоро ще се свържем с теб.

С това разговорът приключи, за голямо раздразнение на Бюрман. Той изруга мислено. После отиде до бара и си наля около 300 мл бърбън „Кентъки“. Набързо пресуши чашата. „Трябва да намаля алкохола“ — помисли си. След това си наля все пак още 20 мл и се върна с чашата до работната си маса, където продължи да гледа съобщението от Ханделсбанкен.

Мириам Ву масажираше гърба и врата на Лисбет Саландер. Размачкваше я интензивно от двайсет минути и през цялото това време Лисбет издаде само една-две въздишки на удоволствие. Масажите на Мими бяха страхотни и Лисбет се чувстваше като малко котенце, на което не му се иска нищо друго, освен да мърка и да маха с лапички.

Сподави една разочарована въздишка, когато Мими я плесна по дупето и заяви, че това й стига. Продължи да лежи неподвижно още малко, надявайки се напразно, че Мими ще продължи, ала когато я чу да взема чашата си с вино, се обърна по гръб.

— Благодаря — рече тя.

— Мисля, че по цял ден седиш пред компютъра. Затова те боли гърбът.

— Само си разтегнах един мускул.

И двете лежаха голи в леглото на Мими на улица Лундагатан. Пиеха червено вино и бяха в приповдигнато настроение. След като поднови приятелството си с Мими, Лисбет сякаш не можеше да й се насити. Превърна й се в лош навик да й звъни през ден, което бе прекалено често. Гледаше Мими и си напомняше, че не трябва да си позволява отново да се привързва. Накрая някой щеше да страда.

Мириам Ву внезапно се протегна назад през ръба на леглото и отвори чекмеджето на нощното шкафче. Извади от него малък плосък пакет, увит в опаковъчна хартия на цветя, с розетка от златиста връв, и го хвърли в ръцете на Лисбет.

— Какво е това?

— Подаръкът за рождения ти ден.

— Той е чак след месец.

— Това е за миналата година. Тогава така и не можах да те открия. Намерих го, докато опаковах багажа си при местенето.

Лисбет поседя мълчалива.

— Да го отворя ли?

— Ами, ако искаш.

Лисбет остави чашата с вино, разтърси пакета и внимателно го отвори. Вътре намери красива табакера с капак от черен и син емайл, декориран с няколко китайски знаци.

— Трябва да спреш да пушиш — рече Мириам Ву. — Но ако смяташ да продължиш, то поне можеш да държиш цигарите си в естетична опаковка.

— Благодаря — рече Лисбет. — Ти си единственият човек, който ми купува подаръци за рождения ден. Какво означават знаците?

— Откъде, за Бога, да знам? Аз не говоря китайски. Това е джунджурия, която открих на един битпазар.

— Табакерата е много красива.

— Ами, евтина дреболия. Само че изглеждаше като майсторена за теб. Виното ни свърши. Какво ще кажеш да излезем да изпием по една бира?

— Означава ли това, че трябва да станем от леглото и да се облечем?

— Страхувам се, че да. Ала какъв е смисълът да живееш в Сьодермалм, ако не посещаваш заведенията от време на време.

Лисбет въздъхна.

— Хайде — рече Мириам Ву и докосна украшението на пъпа на Лисбет. — После може отново да се върнем тук.

Лисбет отново въздъхна, стъпи с единия крак на пода и посегна към бикините си.

Даг Свенсон седеше на бюрото, което му бяха предоставили за временно ползване в един от ъглите на редакцията на „Милениум“, когато чу шум откъм ключалката на входната врата. Погледна часовника и осъзна, че е станало девет вечерта. Микаел Блумквист също се изненада, като откри, че редакцията не е пуста.

— Трудим се усърдно и така нататък. Здравей, Мике. Заровил съм се в книгата и не съм усетил как е минало времето. Какво правиш тук?

— Дойдох да взема една книга, която забравих. Добре ли върви?

— Да, не, не… Загубих три седмици в опити да открия проклетия Бьорк от Сепо. Изглежда, е отвлечен от някоя чужда разузнавателна централа. Потънал е вдън земя.

Даг сподели неволите си. Микаел издърпа един стол, седна до него и се замисли за миг.

— Пробвал ли си с лотарийния трик?

— С какво?

— Измисли си някакво име и напиши писмо, с което го уведомяваш, че е спечелил мобилен телефон с джипиес устройство или каквото там решиш. Оформи го така, че да изглежда красиво и достоверно, и го изпрати на адреса му — в този случай до пощенската му кутия. Значи, той е спечелил мобилния телефон, освен това е един от двайсетте човека, които продължават да участват в лотарията за 100 000 крони. Единственото, което трябва да направи, е да се включи в пазарно проучване за различни продукти. Проучването ще отнеме един час и ще бъде извършено от професионалист. След това… Хм.

Даг Свенсон гледаше втренчено Микаел със зяпнала уста.

— Сериозно ли говориш?

— Защо не? Изпробвал си всичко останало, а дори едно покрило се ченге би трябвало да успее да пресметне, че има доста големи шансове да спечели 100 000 крони, ако е един от двайсет избрани.

Даг Свенсон се разсмя с глас.

— Ти не си добре. Това законно ли е?

— Трудно ми е да си представя, че е незаконно да подариш мобилен телефон.

— Дяволите да те вземат, ти не си наред.

Даг Свенсон продължи да се смее. Микаел се поколеба за миг. Всъщност той се бе запътил към вкъщи и рядко ходеше по заведения, но компанията на Даг Свенсон му допадаше.

— Искаш ли да отидем да изпием по бира? — попита спонтанно.

Даг Свенсон погледна часовника.

— Защо не — отвърна той. — С удоволствие. Една бира набързо. Нека само да се обадя на Мия. Тя е навън с няколко момичета и трябва да ме прибере на път за вкъщи.

Отидоха в „Кварнен“ най-вече защото им бе удобно и наблизо. Даг Свенсон се подсмихваше, докато мислено съчиняваше писмото до „Бьорк, Национална служба «Полиция», Отдел по сигурността“. Микаел погледна леко скептично развеселения си колега. Имаха късмет и получиха маса точно до входа. След това си поръчаха по една голяма високоалкохолна бира. Наведоха се един към друг и докато пиеха, разговаряха по проблема, който поглъщаше цялото свободно време на Даг Свенсон за момента.

Микаел не видя Лисбет Саландер, която стоеше на бара с Мириам Ву. Самата Лисбет пристъпи крачка назад, така че Мириам да я скрие от Микаел Блумквист. Наблюдаваше го през рамото на Мими.

За първи път влизаше в заведение, откакто се бе върнала, и, естествено, трябваше да се натъкне на него. Проклетият Кале Блумквист.

Не го беше виждала повече от година.

— Какво не е наред? — попита Мими.

— Нищо — отвърна Лисбет Саландер.

Продължиха да говорят. Или по-точно Мими продължи да разказва една история за някаква лесбийка, която срещнала при пътуването си до Лондон преди няколко години. Ставаше въпрос за посещение в галерия и за ужасно смешната ситуация, в която Мими изпаднала при опита си да свали въпросната дама. Лисбет кимаше от време на време, но както обикновено, изпусна същността на историята.

Установи, че Микаел Блумквист не се е променил особено. Изглеждаше невероятно добре — непринуден и спокоен, но със сериозно изражение на лицето. Микаел слушаше мъжа, който му правеше компания на масата, и кимаше през равни интервали от време. Явно разговорът бе сериозен.

Лисбет премести поглед върху приятеля на Микаел. Рус, късо подстриган мъж, няколко години по-млад от самия Блумквист, който говореше съсредоточено и явно обясняваше нещо. Не го беше виждала никога преди и нямаше ни най-малка представа кой е.

Изведнъж една компания се приближи към масата на Микаел и всички се здрависаха с него. Някаква жена го потупа по бузата и каза нещо, на което всички от компанията се разсмяха. На Микаел, изглежда, му стана неудобно, но също се разсмя.

Лисбет Саландер сбърчи вежди.

— Ти не ме слушаш — рече Мими.

— Разбира се, че те слушам.

— Не ставаш за ходене по кръчми. Предавам се. Какво ще кажеш да се приберем вкъщи и да се изчукаме?

— След малко — отвърна Лисбет.

Тя се приближи до Мими и сложи ръка на бедрото й. Мими погледна надолу към партньорката си.

— Иска ми се да те целуна по устата.

— Не го прави.

— Да не би да те е страх, че хората ще те помислят за лесбийка?

— Точно в момента не искам да привличам вниманието върху себе си.

— Да се прибираме тогава.

— Не сега. Изчакай малко.

Нямаше нужда да чакат дълго. Само двайсет минути след като пристигнаха, телефонът на приятеля на Микаел иззвъня. Допиха си бирите и се изправиха едновременно.

— Виж — рече Мими. — Това е Микаел Блумквист. Стана по-известен от рок звезда след аферата „Венерстрьом“.

— Така ли? — рече Лисбет.

— Не знаеш ли за това? Случи се горе-долу по същото време, когато замина за чужбина.

— Не съм чула нищо такова.

Лисбет изчака още пет минути, преди отново да се обърне към Мими.

— Искаше да ме целунеш по устата.

Мими я погледна удивено.

— Само се шегувах.

Лисбет се изправи на пръсти, приближи лицето на Мими до своето и я целуна продължително с език. Когато спряха, започнаха да ги аплодират.

— Ти си луда — рече Мими.

Лисбет Саландер се прибра вкъщи едва в седем часа сутринта. Издърпа напред деколтето на тениската си и го подуши. Зачуди се дали да не вземе душ, но се отказа. Вместо това хвърли дрехите си на купчина на пода и си легна. Спа до четири часа следобед. После стана от леглото и отиде да закуси в хипермаркет „Сьодерхаларна“.

Мислеше си за Микаел Блумквист и за собствената си реакция, когато внезапно бе открила, че се намират в едно и също заведение. Присъствието му я подразни, но освен това установи, че вече не изпитва болка при вида му. Той се бе превърнал в малко петънце на хоризонта, в незначителен дразнител.

В живота й имаше къде-къде по-големи тревоги.

Изведнъж обаче й се прииска да беше събрала смелост, за да се приближи към него и да го поздрави.

Или пък да му счупи краката. Не беше сигурна кое точно желае по-силно.

Във всеки случай в нея изведнъж се пробуди любопитство — щеше й се да разбере с какво се занимава той. Свърши няколко неща следобед, прибра се в седем, включи компютъра си и стартира „Асфикция 1.3“. Иконата „МикБлум/лаптоп“ все още се намираше на сървъра в Холандия. Чукна два пъти с мишката по нея и отвори идентичното копие на твърдия диск на Микаел Блумквист. За първи път проникваше в компютъра му, откакто бе напуснала Швеция преди повече от година. С радост откри, че той все още не е качил последната версия на МакОС[32], при което „Асфикция“ би се изключила и свалянето на информация би било невъзможно. Лисбет констатира още, че трябва да пренапише програмата, така че евентуално софтуерно надграждане да не представлява проблем.

Копието на твърдия диск се бе увеличило с 6,9 гигабайта от последното й влизане. Голяма част се състоеше от pdf файлове и документи, създадени с QuarkXPress[33]. Самите документи не заемаха много място, за сметка на папките със снимков материал. Те бяха огромни, въпреки че самите снимки бяха компресирани. След завръщането си на работа като отговорен редактор на „Милениум“ Микаел очевидно запазваше копие от всеки брой на вестника.

Лисбет сортира съдържанието на твърдия диск по дати, като постави най-старите документи в началото, и забеляза, че през последните месеци Микаел се бе занимавал предимно с папка с названието „Даг Свенсон“. Тя явно съдържаше проект за книга. След това Лисбет отвори пощата на Микаел и внимателно прочете списъка с адреси от кореспонденцията му.

Един от тях накара Лисбет да зяпне от почуда. На 26 януари Микаел бе получил писмо от проклетата Хариет Вангер. Тя го отвори и прочете съдържанието му. То се състоеше от няколко сбити реда по отношение на предстоящата среща на „Милениум“. Писмото приключваше с думите, че е запазила същата хотелска стая като предния път.

На Лисбет й трябваше малко време, за да смели информацията. След това сви рамене и свали електронните писма на Микаел Блумквист, черновата на книгата на Даг Свенсон с работно заглавие „Пиявици“ и подзаглавие „Обществените стълбове на проституцията“. Намери дори дисертация със заглавието From Russia with Love, чийто автор бе някаква жена на име Мия Бергман.

Лисбет излезе от програмата, отиде в кухнята и сложи кафеварката. След това се настани в новия си диван в дневната със своя „Пауърбук“. Отвори табакерата от Мими и запали една „Марлборо лайт“. Посвети остатъка от вечерта на четене.

В девет приключи с дисертацията на Мия Бергман и прехапа замислено устни.

Към десет и половина свърши и книгата на Даг Свенсон. Осъзна, че не след дълго „Милениум“ отново ще разбуни духовете.

Към единайсет и половина почти бе привършила с кореспонденцията на Микаел Блумквист, когато внезапно настръхна и отвори широко очи.

Усети как по гърба й полазват студени тръпки.

Ставаше дума за имейл от Даг Свенсон до Микаел Блумквист. В едно подчинено изречение Даг Свенсон споменаваше, че се е колебаел дали да не посвети една отделна глава на някакъв източноевропейски гангстер на име Зала, но добавяше, че до крайния срок остава съвсем малко време. Микаел не бе отговорил на писмото.

Зала.

Лисбет Саландер седеше неподвижно и размишляваше, докато не се включи скрийнсейвърът.

Даг Свенсон остави тефтера си и се почеса по главата. Загледа се замислено в единствената дума, която стоеше най-отгоре на страницата. Състоеше се от четири букви.

Зала.

Бе объркан и в продължение на три минути описва заплетени кръгове около името. После се изправи и си взе чаша от кухнята. Хвърли един поглед на часовника си и реши, че е време да се прибере вкъщи и да си легне. Но същевременно му харесваше да седи в редакцията на „Милениум“ и да работи до късно нощем, когато в помещението цари тишина и спокойствие. Крайният срок приближаваше неумолимо. Бе готов с черновата, но за първи път от началото на проекта изпитваше известно съмнение. Чудеше се дали не е пропуснал важен детайл.

Зала. До този момент бе очаквал с нетърпение завършването на книгата и публикуването й. Сега обаче му се искаше да разполага с малко повече време.

Размишляваше над протокола от аутопсията, който инспектор Гюлдбрансен му позволи да прочете. Ирина П. бе открита в канал Сьодертеле. Бе станала жертва на жестоко насилие и имаше контузни рани по лицето и гръдния кош. Като причина за смъртта сочеха счупения й врат, ала най-малко две от останалите й контузии също се бяха оказали смъртоносни. Имаше шест счупени ребра и пробит ляв бял дроб. Далакът й също беше спукан в резултат на жестокия побой. Трудно бе да се обясни как са причинени раните й. Патологът подхвърли тезата, че насилникът най-вероятно е използвал дървена бухалка, увита в плат. Но защо един убиец ще реши да увива оръжието си в плат, не беше ясно. Видът на раните обаче не подсказваше за други оръжия.

Убийството все още не бе разкрито, а Гюлдбрансен смяташе, че шансовете извършителят да бъде намерен са минимални.

Името Зала се срещаше четири пъти в събрания през годините от Мия Бергман материал. Ала то никога не бе стояло в центъра на събитията, беше неуловимо като призрак. Някои от момичетата го споменаваха като неидентифицирана заплаха за тези, които не слушат. Даг прекара една седмица в опити да открие повече информация за Зала. Разпитва полицаи, журналисти и няколко свързани с трафика на момичета източници, които междувременно бе открил.

Отново се свърза с Пер-Оке Сандстрьом, когото възнамеряваше безмилостно да изобличи в книгата си. Към този момент Сандстрьом започваше да осъзнава сериозността на ситуацията. Умоляваше го да прояви милост. Дори му предложи пари. Даг Свенсон обаче нямаше никакво намерение да отстъпва. За сметка на това използва надмощието си, за да изкопчи от Сандстрьом информация за Зала.

Резултатът бе обезкуражаващ. Сандстрьом бе корумпиран проклетник, вършил много услуги на секс мафията. Никога не се бе срещал лично със Зала, но бе разговарял с него по телефона и знаеше, че наистина съществува. Не, не разполагаше с телефонен номер. Не, не можеше да назове лицето, което ги беше свързало.

Даг Свенсон остана с впечатлението, че Пер-Оке Сандстрьом се страхува. И този страх беше по-силен от заплахата да бъде изобличен. Боеше се за живота си. Защо?

Глава десета

Понеделник, 14 март — неделя, 20 март

Пътуванията до рехабилитационния център на Холгер Палмгрен край Еставикен отнемаха страшно много време с обществен транспорт, а наемането на автомобил за всяко посещение бе почти също толкова сложно. В средата на март Лисбет Саландер реши да си купи кола и като начало се зае да си осигури място за паркиране.

Разполагаше с такова в гаража под жилищната сграда край площад Мусебаке, но не искаше колата да бъде свързвана по какъвто и да било начин с дома й на улица Фискаргатан. За сметка на това обаче в продължение на няколко години бе чакала ред за получаване на паркомясто в гаража на старото си жилищно сдружение на улица Лундагатан. Затова се обади да провери коя е по ред в момента и установи, че името й е първо в списъка на чакащите и че едно място ще се освободи в началото на другия месец. Чудесно. Лисбет позвъни на Мими и я помоли веднага да подпише договор със сдружението. На следващия ден започна да си търси автомобил.

Имаше достатъчно пари, за да закупи който и да било ролс-ройс с цвят на мандарина или което и да е ферари, но нямаше интерес да притежава набиващ се на очи автомобил. Вместо това посети две автомобилни къщи в Нака и се спря на една четиригодишна виненочервена хонда с автоматични скорости. За неудоволствие на продавача цял час проверява двигателя, след което заради единия принцип свали цената с няколко хилядарки и плати в брой.

След това откара хондата до улица Лундагатан, почука на вратата на Мими и й остави резервните ключове. Мими, разбира се, получи позволение да използва автомобила, когато пожелае, стига да попита предварително. Тъй като мястото в гаража щеше да се освободи чак идния месец, за момента паркираха колата отпред на улицата.

Мими се готвеше да отиде на среща и на кино с една приятелка, за която Лисбет никога не беше чувала. Тъй като Мими си бе сложила силен грим и носеше на врата си нещо ужасно, напомнящо кучешка каишка, Лисбет реши, че срещата е с някоя от любимите й, и затова отхвърли предложението да ги придружи. Нямаше ни най-малко желание да се озове в триъгълник с някоя от дългокраките познати на Мими, която без съмнение беше сексапилна и щеше да я накара да се почувства като идиот. Лисбет имаше работа в центъра и двете отидоха заедно до метростанцията на площад Хьоторет, където се разделиха.

Лисбет се разходи до „ОнОф“[34] на булевард Свеавеген и успя да се промуши през вратата две минути преди да затворят. Оттам купи тонер за лазерния си принтер и помоли да го извадят от кутията, за да може да събере касетата в раницата си.

Когато излезе от магазина, бе гладна и жадна. Разходи се до площад Стюреплан и съвсем импулсивно реши да седне в кафене „Хедон“, което нито бе чувала, нито посещавала преди. Веднага забеляза адвокат Нилс Бюрман, макар че седеше с гръб към нея. Застана отвън до витрината и се надигна, за да може да наблюдава попечителя си.

Видът на Бюрман не предизвика у нея особено драматични чувства, не изпита нито гняв, нито омраза, нито страх. Лисбет смяташе, че светът определено би бил по-добро място за живеене без Бюрман, но той все още бе жив, защото тя беше решила, че така ще има по-голяма полза от него. Премести поглед върху мъжа срещу Бюрман и облещи очи, когато той се изправи. Клик.

Страшно висок, минимум два метра, и добре сложен. Дори изключително добре сложен. Имаше нежно лице с къса светлоруса брада, но като цяло вдъхваше респект.

Лисбет видя как русият великан се наведе напред и тихо каза няколко думи на Бюрман, който кимна. Стиснаха си ръцете и Бюрман бързо дръпна своята.

Що за птица си ти и каква работа имаш с Бюрман?

Лисбет Саландер бързо се спусна надолу по улицата, застана до входа на магазина за тютюн и заразглежда рекламния анонс на заглавната страница на един вестник. Блондинът излезе от „Хедон“, сви наляво, без да се огледа, и мина на по-малко от трийсет сантиметра зад гърба на Лисбет. Тя му даде петнайсет метра преднина, преди да тръгне след него.

Разходката им не се оказа дълга. Русият великан веднага влезе в метростанцията на улица Биргер Ярл и си купи билет при бариерата. Застана на перона на влаковете, пътуващи в южна посока, закъдето се бе запътила и Лисбет, и се качи на влака към Нуршборг. Слезе при Слусен и се прехвърли на зелената линия към Фаршта, ала напусна метрото още при Сканстул и продължи пеш до кафене „Блумберг“ на улица Йотгатан.

Лисбет Саландер застана отвън. Огледа замислено мъжа, при когото седна блондинът. Клик. Бързо прецени, че тук има нещо гнило. Мъжът беше с наднормено тегло и доста голямо бирено коремче, но имаше слабо лице с руси мустаци. Косата му бе хваната на конска опашка. Носеше черни дънки, дънково яке и ботуши с доста висок ток. В горната част на дясната си ръка имаше татуировка, чийто мотив Лисбет не можеше да различи. На китката си носеше златна верижка и пушеше „Лъки страйк“. Погледът му бе някак отнесен, като на човек, който често е надрусан. Лисбет забеляза още, че под якето си носи жилетка без ръкави. Не можеше да я види цялата, но разбра, че мъжът е мотоциклетист.

Русият великан не си поръча нищо. Явно започна да обяснява нещо. Мъжът с дънковото яке кимаше през равни интервали от време, ала мълчеше. Лисбет си напомни някой ден да си купи микрофон за подслушване от разстояние.

Само след пет минути русият великан се изправи и напусна кафене „Блумберг“. Лисбет пристъпи няколко крачки назад, ала той дори не погледна в нейна посока. Измина четирийсет метра и сви по стълбите към улица Алхелгунгатан, приближи се до едно бяло волво и седна в него. Запали го и внимателно потегли. Лисбет точно успя да запомни регистрационния му номер, когато той изчезна зад ъгъла на следващото кръстовище.

Лисбет се обърна и бързо се върна към кафене „Блумберг“. Беше го изпуснала от поглед само за три минути, но на масата вече нямаше никого. Сви зад ъгъла и се огледа нагоре и надолу по тротоара, но не можа да види мъжа с конската опашка. След това погледна от другата страна на улицата и го зърна за миг точно когато отваряше вратата на „Макдоналдс“.

Наложи й се да влезе вътре, за да го види отново. Седеше в другия край на ресторанта. Компания му правеше друг мъж с подобно облекло, който носеше жилетката си върху якето. Лисбет прочете надписа на жилетката — МК „Свавелшьо“, щампован над стилизирано мотоциклетно колело, което приличаше на келтски кръст с брадва.

Лисбет напусна ресторанта и постоя една минута на улица Йотгатан, като се колебаеше какво да прави оттук нататък. След това тръгна пеш в северна посока. Усещаше как чувството й за самосъхранение обявява бойна готовност.

Лисбет се отби в „Севън-Илевън“ и напазарува за седмицата една голяма опаковка с пици „Билис“, три замразени рибни огретени, три пая с бекон, едно кило ябълки, два самуна хляб, половин килограм сирене, мляко, кафе, един стек „Марлборо лайт“ и вечерната преса. После пое по улица Свартенсгатан към площад Мусебаке и се огледа внимателно наоколо, преди да въведе кода в устройството на външната врата на сградата на улица Фискаргатан. Пъхна един от пайовете с бекон в микровълновата фурна и пийна мляко направо от опаковката. После пусна кафеварката, седна пред компютъра си, стартира програмата „Асфикция 1.3“ и влезе в огледалното копие на твърдия диск на адвокат Бюрман. През следващия половин час внимателно прегледа цялото му съдържание.

Нямаше абсолютно нищо интересно. Бюрман явно рядко използваше електронната си поща и тя намери единствено дузина кратки съобщения до или от негови познати. Нито едно от тях не бе свързано по какъвто и да било начин с нея.

Откри обаче новосъздадена папка със снимки с порнографско съдържание, което означаваше, че той продължава да проявява интерес към жени, унижавани по време на садистични игри. Технически погледнато, това не нарушаваше наложеното му от нея правило, че не трябва да общува с жени.

Лисбет отвори папката с документи, свързани с работата му като неин попечител, и прочете внимателно всички месечни отчети. Те съответстваха напълно на копията, които го бе инструктирала да изпраща до един от множеството й адреси в хотмейл.

Всичко беше напълно нормално.

Може би с изключение на един малък детайл… Когато разгледа информацията за всички уърдовски документи, установи, че той обикновено създава отчетите през някой от първите дни на месеца, след което ги редактира в продължение на четири часа и ги изпраща до Агенцията за контрол на всяко двайсето число без изключение. Сега бе средата на март, а той все още не беше започнал работа върху текущия отчет. Небрежност? Зает е с друго? Крои нещо? Върху челото на Лисбет Саландер се образува бразда.

Тя изключи компютъра, седна в нишата и отвори подарената й от Мими табакера. Запали цигара и се загледа в мрака. Не бе контролирала Бюрман достатъчно добре. Той е хлъзгав като риба.

Обзе я силна тревога. Първо Кале Блумквист, после името Зала, а сега проклетият Нилс Бюрман заедно с някакъв наблъскан с анаболи мъжкар от престъпните среди. През последните денонощия спокойното съществуване, което се опитваше да си осигури, бе разтърсено на няколко пъти.

В два и половина същата нощ Лисбет Саландер пъхна ключа във външната врата на жилищната сграда на улица Упландсгатан, в близост до площад Оденплан, където живееше адвокат Бюрман. Застана пред апартамента му, отвори внимателно процепа за пощенски пратки и пусна вътре един свръхчувствителен микрофон, закупен в „Каунтърспай Шоп“[35] в Мейфеър[36] в Лондон.

Никога не беше чувала за Ебе Карлсон, но именно от този магазин той бе купил прословутата си подслушвателна система, заради която в края на осемдесетте години на XX век правосъдният министър на Швеция си бе подал оставката.

Лисбет чу тихото бръмчене на хладилника и пронизителното тиктакане на поне два часовника, единият от които бе стенен и се намираше в дневната вляво от входната врата. Настрои звука и заслуша, стаила дъх. Чу всевъзможно тракане и шумолене от апартамента, но не и признак на човешко присъствие. Отне й няколко минути, докато долови и различи слабия звук на равномерно дишане.

Нилс Бюрман спеше.

Лисбет извади микрофона и го пъхна във вътрешния джоб на коженото си яке. Носеше тъмни дънки и маратонки с каучукова подметка. Пъхна внимателно ключа в ключалката и открехна вратата. Преди да я отвори напълно, извади електрошоков пистолет от външния си джоб. Не бе взела друго оръжие със себе си. Не смяташе, че й трябва каквото и да било подкрепление, за да се справи с Бюрман.

Влезе в антрето, затвори външната врата и запристъпя тихо към вътрешната част на коридора до спалнята му. Спря внезапно, когато видя светлината от запалена лампа, но към този момент вече бе чула хъркането му. След това веднага се пъхна в спалнята. Лампата бе на прозореца. Какво има, Бюрман? Да не те е страх от тъмното?

Застана до леглото му и го наблюдава в продължение на няколко минути. Беше се състарил и отпуснал. Миризмата в стаята говореше за занемарена лична хигиена.

Лисбет не изпита нито грам съжаление. За секунда в погледа й проблесна искра на непримирима омраза. Забеляза чаша на нощното шкафче, наведе се и я подуши. Алкохол.

След това излезе от спалнята. Обиколи набързо кухнята, където не откри нищо забележително, продължи през дневната и се спря при вратата на спалнята. Бръкна в джоба на якето си и извади дузина парченца от сухар, които внимателно постави в мрака на паркета. Ако някой тръгнеше да се промъква насам през дневната, хрускането щеше да я предупреди.

Лисбет застана зад бюрото на адвокат Нилс Бюрман и сложи пистолета пред себе си, така че лесно да може да го хване. След това започна методично да претърсва чекмеджетата. Прегледа кореспонденцията, съдържаща информация за банковия баланс и икономическото му състояние. Забеляза, че е станал по-немарлив, що се отнася до получаването на актуализирана информация, и все по-рядко я изисква, но не откри нищо интересно.

Най-долното чекмедже бе заключено. Лисбет Саландер сбърчи вежди. При последното й посещение преди една година всички чекмеджета бяха отключени. Погледът й стана отнесен, когато се опита да си спомни съдържанието му. Тогава в него имаше фотоапарат, телеобектив, малък джобен касетофон „Олимпус“, кожен фотоалбум, малка кутийка със синджир за врат, бижута и златен пръстен с гравиран надпис „Тилда и Якоб Бюрман, 23 април 1951 г.“. Лисбет знаеше, че това са имената на родителите му и че и двамата са починали. Предположи, че е запазил халката като спомен.

От това следваше, че адвокатът е заключил своите ценности.

Лисбет отиде до кантонерката зад бюрото и извади двете папки, съдържащи документацията, свързана с работата му като неин попечител. Преглежда всичко лист по лист в продължение на петнайсет минути. Отчетите бяха безупречни и загатваха, че тя е добра и прилежна девойка. Четири месеца по-рано бе добавил, че я намира за достатъчно рационална и компетентна личност, което дава основание при годишното преразглеждане на нейния случай да бъде обсъден въпросът дали все още съществуват основателни причини за оставането й под попечителство. Предложението му бе изкусно формулирано и представляваше първата стъпка към обявяването й за пълноценна личност.

Папката съдържаше още написана на ръка бележка, съгласно която с Бюрман се бе свързала някоя си Улрика фон Либенстал от Агенцията за контрол. С нея бяха провели разговор за цялостното състояние на Лисбет. Думите „необходима е психиатрична оценка“ бяха подчертани.

Лисбет сви устни, сложи папките на мястото им и се огледа.

На пръв поглед не откриваше нищо ненормално. Бюрман, изглежда, следваше точно инструкциите й. Прехапа устни. Въпреки това обаче имаше усещането, че нещо не е както трябва.

Стана от стола и се готвеше да загаси настолната лампа на бюрото, когато внезапно застина. Извади отново папките и повторно прегледа съдържанието им. Беше озадачена.

То би трябвало да е доста по-обемно. Преди година имаше обобщение на Агенцията за контрол за развитието й от детска възраст. Този текст сега липсваше. Защо му е на Бюрман да премахва документи от актуален случай? Лисбет се намръщи. Не можеше да измисли добра причина. Освен ако адвокатът не съхраняваше документация на друго място. Плъзна поглед по кантонерката и най-долното чекмедже.

Не носеше със себе си шперц, затова се върна в спалнята на Бюрман и извади връзката ключове от сакото му, което висеше на дървената закачалка. Чекмеджето съдържаше същите предмети като миналата година, към които бе добавена картонена опаковка с нарисуван „Колт 45 Магнум“.

Лисбет си припомни проучването, което бе направила на Бюрман кажи-речи преди две години. Той се занимаваше със стрелба и бе член на клуб. Съгласно обществения регистър притежаваше лиценз за „Колт 45 Магнум“.

Лисбет с неохота установи, че е съвсем нормално да държи чекмеджето заключено.

Това не й харесваше, но не можеше да открие очевидна причина да събуди Бюрман и да го спука от бой.

Мия Бергман се събуди в шест и половина. Долови слабия звук от сутрешния телевизионен блок откъм дневната и усети аромата на прясно сварено кафе. Освен това долови и чукането на клавиши на лаптопа на Даг Свенсон. Усмихна се.

Никога преди не бе виждала Даг да работи толкова усилено по някоя история. „Милениум“ се оказа добра идея. Даг обикновено беше твърде самоуверен, но общуването с Блумквист и Бергер му оказваше положително влияние. Често се прибираше обезсърчен, след като Блумквист му бе посочил някакви недостатъци или разбил на пух и прах някое от разсъжденията му. След това работеше два пъти по-усилено.

Мия се чудеше дали това е подходящият момент да го разсее. Цикълът й закъсняваше с три седмици, но още не беше правила тест за бременност. Чудеше дали не й е дошло времето.

Скоро щеше да навърши трийсет. След по-малко от месец щеше да защити дисертацията си. Доктор Бергман. Отново се усмихна и реши да не споменава нищо на Даг, преди да е напълно сигурна, а може би и докато той не приключи с книгата си и не мине празникът по случай защитата й.

Мия полежа още десет минути, преди да стане от леглото и да отиде в дневната, увита с чаршаф. Даг вдигна глава.

— Няма и седем часа — рече тя.

— Блумквист пак ме критикува — отвърна той.

— Той е доста лош с теб, а? Харесваш го, нали?

Даг Свенсон се облегна назад на дивана и я погледна в очите. След малко кимна.

— „Милениум“ е хубаво място за работа. Говорих с Микаел, когато бяхме в „Кварнен“, преди да ме вземеш онази вечер. Той се чудеше какво смятам да правя след приключването на този проект.

— Аха. И ти какво му каза?

— Че не знам. От доста години се мотая наоколо на свободна практика. Бих искал да имам нещо по-сигурно.

— „Милениум“.

Той кимна.

— Мике опипа почвата и ме попита дали искам да работя на половин ден. При същите условия като Хенри Кортез и Лоти Карим. Получавам работно място в офиса и базов доход от „Милениум“, а останалото мога да припечелвам сам.

— Искаш ли?

— Ако ми направят конкретно предложение, ще се съглася.

— Окей, само че все още няма седем часа, а е събота.

— А? Мислех само да се позанимавам малко с текста.

— Надявах се да се върнеш обратно в леглото и да се позанимаваш с нещо друго.

Тя му се усмихна и отпусна единия край на чаршафа. Той изключи компютъра.

Лисбет Саландер прекара по-голямата част от следващите денонощия пред компютъра си в проучвания. Те бяха разнопосочни, като тя самата невинаги бе съвсем сигурна какво точно търси.

Първият етап от процеса на събиране на данни бе елементарен. Лисбет обобщи накратко историята на мотоциклетен клуб „Свавелшьо“ с помощта на медийния архив. За първи път го споменаваха във вестниците през 1991 г. под името „Лудите ездачи от Теле“, във връзка с полицейска акция в сградата на клуба, който тогава се помещава в едно закрито училище в покрайнините на Сьодертеле. Акцията с проведена след обаждане на притеснени съседи, които чули изстрели от старото училище. Полицията изпраща голям брой служители, които прекратяват запой с бира, прераснал в състезание по стрелба с Ak 4, обявен за откраднат, както се оказва по-късно, през 1980 г. от закрития полк И20 в областта Вестерботен.

Съгласно публикация в един вечерен вестник МК „Свавелшьо“ имаше шест или седем членове и дванайсетина последователи. Всички пълноправни членове бяха наказвани за извършване на различни престъпления на почти аматьорско ниво, които в отделни случаи бяха съпроводени с доста насилие. Две от лицата се набиваха на очи. Президент на клуба бе някой си Карл-Магнус Лундин — Маге, който бе представен кратко на интернет страницата на в. „Афтонбладет“ във връзка с полицейска акция срещу клуба. Лундин беше осъждан пет пъти в края на осемдесетте и началото на деветдесетте години на XX век. Три от процесите бяха по обвинения в кражба, търговия с крадена стока и наркотици. Една от присъдите бе за по-груби престъпления, сред които и за нанасяне на тежки телесни повреди. В този случай лежи осемнайсет месеца. Излиза от затвора през 1995 г. и малко след това е обявен за президент на „Лудите ездачи от Теле“, който сега фигурира под името МК „Свавелшьо“.

Вторият по ранг член на клуба според отдела за борба с организираната престъпност бе някой си Сони Ниеминен, трийсет и седем годишен, чието име присъстваше в цели двайсет и три страници от полицейския регистър. Кариерата му започва на шестнайсетгодишна възраст, когато е обвинен в малтретиране и кражба. Поставен е на изпитателен срок и под наблюдение на социални служители. През следващите десет години десет пъти е осъждан за кражба, един път за кражба в особено големи размери, два пъти за отправяне на заплахи, два пъти за престъпления, свързани с наркотици, изнудване, упражняване на насилие срещу служител на реда, два пъти за незаконно притежание на оръжие и един път за същото провинение, но от по-сериозен характер, за шофиране в нетрезво състояние и цели шест пъти за нанасяне на телесни повреди. До 1989 г. е съден по неразбираеми критерии единствено на поставяне на изпитателен срок, глоби и на по един-два месеца престой в затвора. През 89-а обаче изведнъж получава деветмесечна присъда за нанасяне на тежки телесни повреди и грабеж. След като излежава наказанието си, остава няколко месеца на свобода чак до октомври 1990 година, когато участва в сбиване в едно заведение в „Сьодертеле“. Сбиването завършва с непредумишлено убийство и шест години лишаване от свобода. Ниеминен излиза от затвора през 1995 г., вече като приятел на Маге Лундин.

През 1996 г. е арестуван за съучастие във въоръжен грабеж на брониран автомобил за пренос на ценности. Той самият не участва в грабежа, но снабдява трима млади мъже с необходимите за акцията оръжия. Това води до втория му по-продължителен престой в затвора. Осъден е на четири години и излиза през 1999-а. След това като по някакво чудо не попада в ръцете на полицията по обвинение в нови престъпления. Съгласно една вестникарска статия от 2001 година, която не посочваше името му, но съдържаше толкова детайлна информация от биографията му, че човек нямаше как да го сбърка с някой друг, Ниеминен е заподозрян в съучастие в убийството на член на конкурентен незаконен клуб.

Лисбет откри паспортните снимки на Ниеминен и Лундин. Ниеминен имаше невероятно красиво лице, тъмна къдрава коса и страховити очи. Маге Лундин приличаше на пълен идиот. Тя без проблем разпозна в него мъжа от сладкарница „Блумберг“, с когото се бе срещнал русият великан, а в Ниеминен — мъжа, който чакаше в „Макдоналдс“.

С помощта на регистъра на моторните превозни средства Лисбет откри собственика на бялото волво, което караше русият великан. Както се оказа, то принадлежеше на фирма за отдаване на коли под наем „Ауто Експерт“ в Ескилстуна. Лисбет набра телефонния номер на фирмата и разговаря с някой си Рефик Алба, служител във въпросната компания.

— Казвам се Гунила Хансон. Вчера кучето ми бе прегазено от шофьор, който избяга от мястото на злополуката. Проклетникът караше кола, която принадлежи на вашата фирма съгласно регистрационния й номер. Става въпрос за бяло волво.

Тя му продиктува номера.

— Съжалявам.

— Това не стига. Трябва ми името на този боклук, за да мога да му изпратя иск за компенсация.

— Съобщили ли сте в полицията?

— Не, искам да уредим нещата тихо и кротко.

— Съжалявам, но не можем да разкриваме имената на клиентите си, ако няма подадена жалба в полицията.

Лисбет Саландер помръкна. Зачуди се дали е добра фирмена политика да я карат да подава жалба в полицията срещу клиента им, вместо да се опита да разреши проблема по друг начин. Рефик Алба отново изрази съжаление и допълни, че за жалост не може да стори нищо повече. Тя поспори с него още няколко минути, но не получи името на русия великан.

Името Зала също се оказа задънена улица. Лисбет Саландер прекара по-голямата част от денонощието пред компютъра си с две почивки, в които похапна пица. Компания й правеше единствено половинлитрова бутилка кока-кола.

Откри стотици хора с името Зала — от италиански спортисти до аржентински композитори. Но не намери нищо от онова, което търсеше.

Изпробва и със Залаченко, но отново не попадна на нищо ценно.

Накрая се заклатушка разочарована към спалнята си и спа непробудно дванайсет часа. Събуди се в единайсет сутринта, сложи кафеварката и напълни джакузито. Наля пяна за вана. Изведнъж й се прииска Мими да е тук. Все още не й бе казала къде живее.

Излезе от ваната в дванайсет часа, избърса се с хавлията и облече халата си. След това отново пусна компютъра.

Имената Даг Свенсон и Мия Бергман дадоха по-добър резултат.

С помощта на търсачката „Гугъл“ набързо успя да събере основна информация за това с какво се бяха занимавали те в миналото. Свали копия на няколко от статиите на Даг и откри негова вестникарска снимка. Не остана изненадана, като видя, че това бе мъжът, който придружаваше Микаел Блумквист в „Кварнен“ преди няколко вечери. Вече свързваше името с определено лице и обратното.

Откри повече текстове от или за Мия Бергман. Няколко години по-рано тя бе привлякла общественото внимание към себе си с публикуването на доклад за неравностойното отношение към мъжете и жените в съдилищата — доклад, станал повод за няколко кратки уводни статии и изявления от страна на различни женски организации. Част от въпросните изявления по темата бяха на самата Мия Бергман. Лисбет Саландер ги прочете внимателно. Някои феминистки намираха изводите на Бергман за важни, докато други я критикуваха за това, че „разпространява буржоазни илюзии“. В какво точно обаче се изразяваха тези „буржоазни илюзии“, не ставаше ясно.

В два часа следобед Лисбет включи „Асфикция 1.3“, но вместо да отвори иконата „МикБлум/лаптоп“ избра „МикБлум/офис“. Това бе пътят към настолния компютър на Блумквист в редакцията на „Милениум“. Лисбет знаеше от опит, че служебният му компютър не съдържа ценна информация. Като се изключи фактът, че понякога го използваше за сърфиране в интернет, Микаел работеше предимно на лаптопа си. За сметка на това обаче в качеството си на администратор той имаше достъп до всички компютри в редакцията на „Милениум“. Лисбет бързо откри паролата за вътрешната мрежа на редакцията.

За да може да проникне в останалите компютри, не бе достатъчно да отвори огледалното копие на твърдия диск на Микаел, съхранявано на сървъра в Холандия. Неговият компютър също трябваше да е включен в мрежата. Имаше късмет. Микаел Блумквист явно се намираше на работното си място и компютърът му работеше. Тя изчака десетина минути, но не установи признаци на каквато и да било дейност. Предположи, че го е пуснал вероятно за да посърфира из интернет, след като е отишъл в офиса, и после го е оставил включен, докато върши нещо друго, или пък използва лаптопа си.

Трябваше да действа внимателно. През следващия час Лисбет Саландер проникна последователно във всички компютри и свали електронни писма от Ерика Бергер, Кристер Малм и една непозната за нея служителка на име Малин Ериксон. Накрая откри настолния компютър на Даг Свенсон, който съгласно системната информация представляваше стара версия на „Макинтош Пауър ПС“ само със 750 мегабайта твърд диск. Тоест това бе някакъв забравен сандък, който най-вероятно се използваше като пишеща машина от временни служители. Апаратът бе включен в мрежата, което означаваше, че Даг Свенсон в настоящия момент седи в редакцията на „Милениум“. Лисбет свали съдържанието на електронната му поща и прегледа твърдия му диск. Откри папка, която носеше краткото име „Зала“.

Русият великан беше недоволен и неспокоен. Току-що бе получил в брой 203 000 крони печалба от трите килограма метамфетамини, доставени на Маге Лундин в края на януари. Това бе неочаквано голяма сума и доста добра печалба за няколко часа работа, която се състоеше в получаването на наркотичните вещества от куриера, съхраняването им за известно време, доставянето им на Маге Лундин и инкасирането на петдесет процента от печалбата. Нямаше съмнение, че МК „Свавелшьо“ може да завърта подобен оборот всеки месец, а бандата на Лундин представлява само една от три операционни единици. Другите две се намираха в околностите на Гьотеборг и Малмьо. Заедно трите групировки можеха да му донесат повече от половин милион крони печалба месечно.

Въпреки това се чувстваше толкова неспокоен, че отби колата до банкета на пътя и изключи двигателя. Не бе спал от около трийсет часа и бе замаян. Отвори вратата, излезе навън и уринира. Бе хладна ясна нощ. Намираше се до поле в близост до Йерна.

Въпросът бе принципен. На четиристотин километра от Стокхолм бе значително по-трудно да се сдобиеш с амфетамини, а търсенето на шведския пазар безспорно бе голямо. Останалото беше въпрос на логистика — как да бъде транспортиран желаният продукт от точка А до точка Б, или по-точно казано — от един подземен офис в Талин до пристанище Фрихамнен в Стокхолм.

Проблемът оставаше нерешен — как трябва да се подходи, за да се осигури редовно транспортиране на стока от Естония до Швеция? Това бе най-важният въпрос и слабото звено на веригата, защото след дълги години на усилия те все още разполагаха единствено с временни решения и постоянно трябваше да импровизират.

А и в последно време машината беше започнала все по-често да скърца. Русият великан се гордееше с организационните си способности. В продължение на няколко години успя да създаде една добре смазана машина от контакти с помощта на пропорционални дялове от възнаграждения и санкции. Сам обиколи страната, откри партньори, договори с тях условията на работа и осигури доставянето на стоката на точното място.

Възнаграждението се изразяваше в стимула, който подизпълнител като Маге Лундин получаваше — добра и сравнително не рискова печалба. Системата беше безупречна. Маге Лундин получаваше стоката, без да си мръдне пръста — не му се налагаше да предприема трудоемки пътувания, за да закупи въпросните вещества, нито пък бе принуден да води преговори с всякакви хора, които можеха да се окажат полицаи или членове на руската мафия, както и лесно да го изиграят. Лундин знаеше, че русият великан реализира доставката, след което прибира петдесет процента.

При възникване на някакви усложнения прибягваше до наказания, което напоследък се случваше все по-често. Един разговорлив уличен дилър, който знаеше твърде много за мрежата, за малко да издаде МК „Свавелшьо“. Наложи се русият великан да се намеси и да го накаже.

А той умееше да наказва.

Великанът въздъхна.

Чувстваше, че цялата дейност става все по-сложна за следене. Чисто и просто бе твърде многостранна.

Запали цигара и опъна крака до банкета на пътя.

Метамфетамините представляваха чудесен, ненабиващ се на очи и контролируем източник на доход — голяма печалба, минимален риск. Търговията с оръжие също бе донякъде обоснована, ако можеше да открие и избегне рисковите звена. Като се вземеше под внимание рискът обаче, не бе икономически оправдано да доставиш две огнестрелни оръжия, на стойност няколко хилядарки, на неколцина луди сополанковци, които възнамеряват да ограбят магазина в съседната къща. Единични опити за индустриален шпионаж или контрабанда на електронни части на изток, макар и пазарът да се бе свил драматично през последните години, донякъде си струваха труда.

За сметка на това обаче търговията с курви от Прибалтика бе напълно безсмислена от икономическа гледна точка. Курвите носеха само жълти стотинки и усложнения и във всеки момент можеха да дадат повод на лицемерни писания в медиите и за дебати в странната политическа институция, наречена шведски парламент, чиито правила оставаха, меко казано, неясни за русия великан. Предимството на бизнеса с курви бе почти пълната липса на риск от юридическа гледна точка. Всички обичат курви — прокурорите, съдиите, тъпите ченгета и дори някои депутати. Никой не би се разровил надълбоко, за да противодейства на дейността.

Даже и някоя курва да се споминеше, това не водеше задължително до конкретни политически действия. Ако полицията успееше да залови някой очевиден заподозрян в рамките на няколко часа, докато все още по дрехите му има капки кръв, то случаят съвсем естествено приключваше с осъдителна присъда за няколко години затвор или престой в неизвестно заведение. Ала ако полицията не откриеше заподозрян в рамките на четирийсет и осем часа, то русият великан от собствен опит знаеше, че се появяваха по-важни проблеми за разследване.

Въпреки това обаче русият великан не харесваше търговията с курви. Не харесваше и самите курви с нагримосаните им лица и кресливия пиянски смях. Те бяха мръсни. Те, в качеството си на човешки капитал, не струваха повече от печалбата, която носеха. И тъй като бяха именно човешки капитал, то винаги съществуваше рискът някоя от тях да се побърка и да реши, че може да се откаже, или пък да започне да носи информация на полицията, журналистите или някой друг външен човек. Което от своя страна означаваше, че той ще трябва да се намеси и да я накаже. А пък ако разкритията се окажеха прекалено големи, то веригата от прокурори и полицаи трябваше да се задейства — в противен случай в проклетия парламент щеше да настъпи дяволска суматоха. Търговията с курви създаваше единствено проблеми.

Братята Ато и Хари Ранта бяха живото доказателство за това. Два безполезни паразита, които знаеха твърде много за дейността. Най-много от всичко му се искаше да ги увие с верига и да ги хвърли във водата край пристанището. Вместо това обаче ги откара до ферибота за Естония и търпеливо ги изчака да се качат на него. Наложи се да излязат в принудителен отпуск, тъй като някакъв проклет журналист бе започнал да души около тях, така че решиха да се покрият, докато бурята отмине.

Великанът отново въздъхна.

Най-малко от всичко обаче харесваше странични ангажименти като поръчката, свързана с Лисбет Саландер. Тя не представляваше абсолютно никакъв интерес за него. Нито път щеше да му донесе значителна печалба.

Не харесваше и адвокат Нилс Бюрман и не можеше да разбере защо бе приел да му свърши работа. Ала нещата вече бяха завъртени. Бе дал нареждания и възложил изпълнението на задачата на МК „Свавелшьо“.

И все пак положението не му допадаше. Имаше лошо предчувствие.

Вдигна поглед и го плъзна над тъмното поле. После изхвърли угарката си в канавката. Изведнъж съзря някакво движение с крайчеца на окото си и застина. Вгледа се натам. Единствената светлина идваше от бледия полумесец, ала въпреки това успя да различи контурите на тъмна фигура, която пълзеше към него на около трийсетина метра от пътя. Съществото се движеше бавно, на кратки почивки.

Русият великан изведнъж усети как по челото му избива пот.

Мразеше съществото в полето.

В продължение на повече от минута стоя вцепенен и гледа втренчено, като омагьосан, как съществото напредва бавно, но целеустремено. Когато се приближи толкова близко, че можеше да види как очите му проблясват в мрака, великанът бързо се обърна и изтича обратно към колата. Отвори рязко вратата и затърси стартера. Паниката му растеше, накрая успя да запали мотора и включи дългите фарове. Съществото вече бе излязло на пътя и русият великан най-после го видя ясно в светлината на фаровете. Приличаше на огромен скат, който упорито се придвижваше напред. Имаше и жило като на скорпион.

Едно нещо не будеше съмнение. Съществото не идваше от този свят. Бе изпълзяло изпод земята чудовище.

Включи на скорост и стартира с превъртане на колелата. Когато колата премина покрай съществото, то се опита да нападне, но бе твърде далеч. Мъжът спря да трепери едва след доста километри.

През нощта Лисбет се запозна подробно с проучването за трафика на секс робини, извършено от Даг Свенсон и „Милениум“. Постепенно доби доста добра представа за случая, въпреки че тя се крепеше на неясни фрагменти, които навързваше, докато четеше съдържанието на електронните им пощи.

Ерика Бергер бе попитала Микаел Блумквист как се развиват разговорите на Даг с лицата, които смята да разобличи в книгата си. Той й бе отговорил кратко, че не могат да открият мъжа от тайната полиция. Предположи, че някой от изобличените в репортажа работи там. Малин Ериксон бе изпратила до Даг Свенсон (с копие до Микаел Блумквист и Ерика Бергер) обобщени данни от едно странично проучване. И Свенсон, и Блумквист й бяха изпратили отговор с коментари и предложения за включване на допълнителни моменти. Микаел и Даг си разменяха електронни писма по няколко пъти на денонощие. Даг Свенсон му се бе отчел за един приключен разговор с журналист на име Пер-Оке Сандстрьом.

От писмата ставаше ясно, че Свенсон комуникира с някакъв човек на име Гюлдбрансен с адрес в yahoo. Беше й нужно известно време, за да разбере, че Гюлдбрансен трябва да е полицай и че кореспонденцията им е неофициална и се осъществява посредством личен, а не служебен адрес. От това следваше, че Гюлдбрансен е информатор.

Папката с името „Зала“ бе разочароващо кратка и съдържаше едва три уърдовски документа. Най-дългият от тях, 128 КБ, носеше името „Ирина П.“ и съдържаше фрагментарно описание на живота на една проститутка. Ставаше ясно, че тя е мъртва. Лисбет внимателно прочете обобщението, направено от Даг Свенсон въз основа на протокола от аутопсията.

Доколкото Лисбет можа да разбере, Ирина П. бе станала жертва на изключително жестоко насилие, като три от нанесените й рани бяха смъртоносни.

Лисбет разпозна в една от формулировките в текста дословен цитат от дисертацията на Мия Бергман. В нея ставаше дума за жена на име Тамара. Лисбет предположи, че Ирина П. и Тамара са едно и също лице. Прочете изключително внимателно частта с интервютата в труда на Бергман.

Вторият документ с име „Сандстрьом“ бе значително по-кратък. Той съдържаше същата обобщена информация, която Даг Свенсон бе изпратил на електронния адрес на Блумквист и която свидетелстваше, че журналист на име Пер-Оке Сандстрьом е един от клиентите, възползващи се от балтийските момичета. Освен това журналистът бе вършил услуги на секс мафията срещу наркотици или секс. Лисбет се изуми, че наред с различни фирмени бюлетини Сандстрьом бе публикувал в един вестник и статии, в които възмутено осъждаше трафика на секс робини и дори споменаваше как някакъв шведски бизнесмен бил посетил бордей в Талин. Но не разкриваше самоличността му.

Името Зала не се споменаваше нито в документа „Сандстрьом“, нито в „Ирина П.“, ала тъй като те двата се намираха в папката „Зала“, Лисбет заключи, че между тях има някаква връзка. Третият и последен документ се казваше именно „Зала“. Той бе кратък и представляваше своеобразен списък.

Според информацията на Даг Свенсон от средата на деветдесетте години нататък името Зала се среща девет пъти във връзка с наркотици, оръжие или проституция. Явно никой не знаеше кой е той, но различни източници го определяха като югославянин, поляк или евентуално чех. Всички данни бяха получени по косвен път; никое от лицата, с които Даг Свенсон бе говорил, не бе срещало лично Зала.

Даг Свенсон бе обсъдил подробно Зала с информатор Г. (Гюлдбрансен?), представяйки тезата, че Зала може би е отговорен за убийството на Ирина П. От материала не ставаше ясно какво смята Г. по този въпрос. За сметка на това обаче се споменаваше, че преди година Зала е бил част от дневния ред по време на срещата със „специализираната група за борба с организираната престъпност“. Въпросното име се бе появявало вече толкова много пъти, че полицията бе започнала да задава въпроси в опит да установи съществува ли Зала, или не.

Доколкото Даг Свенсон бе успял да разбере, Зала се споменаваше за първи път във връзка с обир на брониран автомобил в Йоркелюнга през 1996 година. Тогава престъпниците присвоили 3,3 милиона крони, но обирът им бил извършен толкова непрофесионално, че полицията ги идентифицирала и заловила само след едно денонощие. След още двайсет и четири часа бил извършен и един допълнителен арест — на рецидивиста Сони Ниеминен, член на МК „Свавелшьо“, който според сведенията на органите на реда осигурил използваните по време на обира оръжия. Това му донесло четиригодишно лишаване от свобода.

Седмица след обира на бронирания автомобил през 1996 година полицията арестувала още три лица по обвинение в съучастие. С това общият брой на задържаните ставал осем, като седем от тях отказвали да говорят. Осмият обаче, едва деветнайсетгодишен младеж на име Биргер Нурдман, не издържал на напрежението и се разприказвал по време на полицейския разпит. Процесът завършил с лесна победа за прокурора. В резултат на това (както предполагаше източникът на Даг Свенсон от полицията) Биргер Нурдман бил открит две години по-късно погребан в мина за добив на пясък във Вермланд, след като изчезнал след отпуск.

Според източника Г. полицията подозирала, че Сони Ниеминен е главатар на бандата. Подозирали още, че убийството на Нурдман е поръчано от Сони Ниеминен, ала нямали никакви документирани доказателства. Въпреки това Ниеминен бил считан за особено опасен и безскрупулен. По време на престоя му в пандиза името му се споменавало във връзка с Арийското братство — нацистка затворническа организация, свързана с Братството „Волфпак“, както и с подозрителни мотоциклетни клубове по целия свят и различни прибягващи до насилие нацистки организации като „Шведска съпротива“ и тем подобни.

Вниманието на Лисбет Саландер обаче бе привлечено от нещо съвсем друго. Едно от сведенията, получени от починалия обирджия Биргер Нурдман по време на полицейския разпит, бе, че използваните по време на обира оръжия са били доставени от Ниеминен, който на свой ред ги бил получил от някакъв югославянин на име Сала, когото Нурдман не познаваше.

Даг Свенсон бе заключил, че става въпрос за умело прикриващ се престъпник. Тъй като в регистъра на населението липсваше лице на име Зала, което да може да бъде свързано с него, Даг предполагаше, че името е по-скоро прякор. Възможно беше обаче да става въпрос за особено хитър престъпник, който съзнателно действа под фалшиво име.

Последната точка от списъка съдържаше обобщение на получената от журналиста Сандстрьом информация за Зала. То бе съвсем кратко. Според Даг Свенсон Сандстрьом веднъж разговарял с лице с това име. Предметът на разговора обаче не се подразбираше от бележките.

Саландер изключи компютъра си в четири часа сутринта, настани се в закътаната прозоречна ниша и се загледа към езерото Салтшьон. Поседя така два часа, като пушеше замислено цигара след цигара. Бе принудена да вземе няколко стратегически решения и да направи анализ на последствията.

Съзнаваше, че трябва да открие Зала и веднъж завинаги да разреши проблема им.

В събота вечер, седмица преди Великден Микаел Блумквист посети бивша своя приятелка на улица Слипгатан до кръстовището Хорнстул. Като никога преди бе приел поканата й за купон. Приятелката му вече бе омъжена и съответно нямаше ни най-малко желание за интимно общуване с него, но и тя работеше в областта на медиите, та двамата се поздравяваха при среща. Тя завършваше започнатата най-малко преди десет години книга на тема отношението на медиите към жената и Микаел й помогна с един материал. Това бе причина за поканата.

Проучването му се отнасяше до един простичък въпрос. Бе изровил стратегията за постигане на равенство между половете на Шведската телеграфна агенция, „Дагенс Нюхетер“, „Рапорт“[37] и няколко други медии — стратегия, с която те се фукаха, и след това провери колко мъже и колко жени участват в управлението на по-високо ниво от редакционен секретар. Резултатът беше срамен. Изпълнителен директор — мъж. Председател на управителния съвет — мъж. Завеждащ „Международни отношения“ — мъж. Главен редактор — мъж… И така нататък до първото име на жена. Това бяха обикновено изключения, като Кристина Ютерстрьом или Амелия Адамо[38].

Партито бе частно, а гостите бяха главно хора, които по един или друг начин й бяха помогнали за книгата.

Получи се весела вечер с хубава храна и разтоварващо бъбрене. Микаел бе мислил да се прибере сравнително рано, ала повечето от присъстващите бяха стари познати, които рядко виждаше. Освен това никой от компанията не се впусна в приказки за аферата „Венерстрьом“. Събитието се проточи и гостите си тръгнаха чак към два часа в неделя сутринта. Вървяха заедно до улица Лонгхолмсгатан, след което се разделиха.

Микаел видя как късният автобус го подмина, преди да успее да стигне до спирката. Нощта бе прохладна и той реши да се прибере пеш, вместо да чака следващия автобус. Продължи по улица Хьогалидсгатан до църквата. След това свърна по Лундагатан, което веднага събуди стари спомени.

През декември миналата година Микаел си бе обещал да престане да идва тук с напразната надежда да види Лисбет Саландер и до този момент оставаше верен на обещанието си. Сега спря на отсрещния тротоар срещу входа на жилищния й блок. Усети импулс да пресече улицата и да пробва да позвъни на вратата й, ала осъзна колко безумно е да се надява тя внезапно да се появи отново и, което бе още по-малко вероятно, да иска да говори с него.

Накрая сви рамене и продължи към Синкенсдам[39]. Успя да извърви още шейсетина метра, когато чу някакъв шум, погледна назад и усети как сърцето му прескача един удар. Трудно можеше да сбърка кльощавото й тяло. Лисбет Саландер току-що бе излязла на улицата. Тя тръгна в обратна посока и се спря до паркиран автомобил.

Микаел отвори уста, за да я извика, но думите му заседнаха в гърлото. В този момент видя как някаква фигура излиза от една от спрелите до тротоара коли. Мъж, който тихомълком се приближи до Лисбет. Доколкото Микаел можа да види, бе висок, доста пълен в областта на корема и косата му бе хваната на конска опашка.

Лисбет Саландер чу шум и мярна някакво движение с крайчеца на окото си точно в момента, когато се канеше да пъхне ключа във вратата на своята виненочервена хонда. Мъжът се приближи до нея от едната й страна и тя успя да се обърне с лице към него само секунда преди да я достигне. Веднага го идентифицира като Карл-Магнус Лундин, Маге, 36-годишен, член на МК „Свавелшьо“, който няколко дни по-рано се бе срещнал с русия великан в кафене „Блумберг“.

Лисбет прецени, че тежи около 120 кг. Освен това й се стори агресивен. Затова използва ключовете като бокс и без да се колебае, с едно светкавично движение, му нанесе дълбока рана от основата на носа до ухото. Мъжът си пое дълбоко въздух, а Лисбет Саландер потъна сякаш вдън земя.

Микаел Блумквист видя как Лисбет Саландер замахва с юмрук. В мига, в който уцели нападателя си, тя се хвърли на земята и се претърколи под колата.

Лисбет се появи от другата страна на автомобила след няколко секунди, готова да се отбранява или да бяга. Погледна врага в очите над предния капак на колата и веднага реши да прибегне до втория вариант. Бузата му кървеше. Преди дори да успее да я фокусира с поглед, тя вече бе пресякла улица Лундагатан и продължаваше към църквата „Хьогалидсшюркан“.

Микаел стоеше като парализиран със зяпнала уста, когато нападателят внезапно се затича след Лисбет Саландер. Приличаше на танк, подгонил играчка.

Лисбет изтича по стълбите към горната част на Лундагатан, като вземаше по две стъпала наведнъж. Когато стигна горния край, хвърли бърз поглед през рамо и видя как преследвачът й стъпва на първото стъпало. „Бърз е.“ За малко да се спъне, но в последния момент забеляза триъгълниците на дирекция „Пътища“ и купчините с пясък. Улицата бе разкопана.

Маге Лундин почти бе изкачил стъпалата, когато отново мярна Лисбет Саландер. Видя как тя хвърля нещо, но не успя да реагира, преди правоъгълното паве да го удари отстрани по челото. Ударът не беше особено точен, но камъкът бе доста остър и го поряза. Мъжът усети, че губи опора, и се строполи назад по стъпалата. Успя да се хване за парапета, ала вече бе изгубил още няколко секунди.

Микаел излезе от вцепенението си, когато мъжът изчезна при стълбата, и изкрещя след него да я остави на мира.

Лисбет вече бе преполовила двора, когато чу гласа на Микаел Блумквист. „Какво по дяволите става тук?“ Тя промени посоката си и погледна към него през парапета на площадката. Видя Микаел Блумквист да стои на около три метра под нея в долната част на улицата. Поколеба се за част от секундата, след което отново се затича.

В мига, в който хукна към стълбата, Микаел забеляза как един микробус додж изръмжа от мястото си при входа на блока на Лисбет до колата, която тя се бе опитала да отвори. Превозното средство се откъсна от тротоара и подмина Микаел в посока към Синкенсдам. Микаел успя да мерне някакво лице, ала уличното осветление бе твърде слабо, за да успее да различи регистрационния номер на колата.

Хвърли колеблив поглед към автомобила, но продължи да бяга след преследвача на Лисбет. Настигна го в горния край на стъпалата. Мъжът бе застанал с гръб към Микаел, стоеше напълно неподвижно и се оглеждаше наоколо.

Точно когато Микаел щеше да го стигне, той се обърна и го удари силно с десния си юмрук по лицето. Микаел бе напълно неподготвен. Строполи се по стъпалата с главата надолу.

Лисбет чу сподавения вик на Микаел и почти спря. „Какво по дяволите става?“ След това хвърли бърз поглед през рамо и видя как Маге Лундин, който бе на около 40 метра по-надолу по улицата, се затича към нея. „Той е по-бърз. Ще ме настигне.“

Спря да се колебае, сви наляво и се затича колкото сили имаше към стъпалата, които водеха към терасирания двор между къщите. Там обаче нямаше нито едно подходящо скришно място, затова Лисбет продължи напред и измина разстоянието до следващия ъгъл за време, което би впечатлило дори Каролина Клюфт[40]. После зави надясно, но осъзна, че това е задънена улица, и се обърна на 180 градуса. Точно когато стигна до стената с фронтон на следващата къща, видя Маге Лундин в горния край на стълбата към двора. Продължи напред още няколко метра, като се стараеше да не попадне в полезрението му, и се хвърли с главата напред в един храст рододендрон, който растеше в лехата край къщата.

Чуваше тежките стъпки на Маге Лундин, но не можеше да го види. Лежеше напълно неподвижно в храста, притиснала тяло до стената.

Лундин премина покрай скривалището й и се спря на по-малко от пет метра от нея. Постоя така десетина секунди, преди да продължи да тича напред през двора. Върна се след около минута. Спря се на същото място. Този път остана около половин минута. Лисбет напрегна всичките си мускули, готова веднага да побегне, в случай че бъде открита. Мъжът обаче отново се раздвижи и мина на около два метра от нея. Чу как стъпките му се отдалечават надолу по двора.

Микаел се изправи с мъка на крака. Бе замаян, челюстта и тилът го боляха и усети вкус на кръв в устата от пукнатата си устна. Опита се да направи няколко крачки, но се спъна.

Изкачи се обратно по стъпалата и се огледа. Видя нападателя на Лисбет да бяга стотина метра по-надолу по улицата. Мъжът с конската опашка спря и огледа пространството между къщите, след което продължи да тича по улицата. Микаел се приближи до края на площадката и го проследи с поглед. Мъжът прекоси, тичайки, улица Лундагатан и скочи в микробуса додж, който бе потеглил от входа на блока на Лисбет. Колата веднага изчезна зад ъгъла към Синкенсдам.

Микаел премина бавно по горната част на Лундагатан, като се оглеждаше за Лисбет Саландер. Не я видя никъде. Всъщност наоколо не се мяркаше жива душа и Микаел се удиви колко пуста може да е една стокхолмска улица в три часа сутринта в неделя през март. След малко се върна при входа на жилищния блок на Лисбет в долната част на Лундагатан. Когато подмина колата, при която бе извършено нападението, стъпи на нещо, което се оказа ключодържателят на Лисбет. Когато се наведе, за да го вдигне, забеляза чантата й под автомобила.

Остана дълго на същото място. Чакаше, без да е напълно сигурен как точно трябва да постъпи. Накрая се приближи до входната врата и изпробва ключовете. Нито един не пасна.

Лисбет Саландер остана скрита в храсталака в продължение на петнайсет минути, като движеше единствено ръката си, за да види колко е часът. Малко след три чу как някаква врата се отваря и затваря. Този звук бе последван от шум от стъпки по посока на стойката за велосипеди.

Когато в двора отново настъпи тишина, тя бавно се изправи на колене и надникна над храстите. Огледа всички краища и ъгли на двора — Маге Лундин го нямаше никъде. Върна се съвсем тихо обратно на улицата, като през цялото време бе готова да се извърти на сто и осемдесет градуса и да побегне. Спря до парапета, огледа Лундагатан и видя Микаел Блумквист да стои пред входа й. Държеше чантата й в ръка.

Лисбет остана напълно неподвижна, скрита зад един уличен стълб, когато погледът на Микаел Блумквист се плъзна по парапета. Не я видя.

Микаел Блумквист остана пред входа й още близо трийсет минути. Тя го наблюдаваше търпеливо и неподвижно, докато накрая той се отказа и тръгна надолу към Синкенсдам. Лисбет изчака още малко, след като той изчезна от полезрението й, после се замисли над случилото си.

„Микаел Блумквист.“

Умът й не можеше да побере как така се бе появил изведнъж от нищото. Нападението като цяло не будеше кой знае колко съмнения.

„Проклетият Карл-Магнус Лундин.“

Маге Лундин се бе срещнал с русия великан, когото тя бе зърнала в компанията на Нилс Бюрман.

„Проклетият перверзен дъртак Нилс Бюрман.“

„Долният боклук е наел някакъв проклет мъжкар да ме подреди. Въпреки че съвсем ясно му разясних последствията.“

Изведнъж я обзе ярост. Беше толкова бясна, че усети вкус на кръв в устата си. Трябваше да го накаже.

Част трета

Абсурдни уравнения

23 март — 2 април

Уравнения, които не намират решение при никаква стойност на променливата или параметъра, се наричат абсурдни.

Пример:

(а + b)(a — b) = а^2 — b^2 + 1

Глава единайсета

Сряда, 23 март — четвъртък, 24 март

Микаел Блумквист взе червената си химикалка и изписа в полето на ръкописа на Даг Свенсон ограден с кръг въпросителен знак и думите „бележка под линия“. Искаше към въпросното твърдение да бъде отбелязан източник.

Беше сряда, вечерта преди Велики четвъртък. Моника Нилсон бе в чужбина. Лоти Карим беше заминала на планина със съпруга си. Хенри Кортез остана на работа, за да отговаря на телефона в продължение на няколко часа, ала после Микаел го изпрати да си ходи, защото никой не звънеше, а и самият той така или иначе щеше да бъде в редакцията. Хенри се понесе с щастлива усмивка към дома на последната си приятелка.

Даг Свенсон не се бе появявал днес. Микаел седеше сам и работеше над ръкописа му. Книгата щеше да съдържа дванайсет глави, разположени на 290 страници. Така бяха решили. Даг Свенсон му представи окончателния вариант на девет от главите, а Микаел Блумквист прегледа всяка дума и му върна текста, като отбеляза кои места трябва да бъдат пояснени и кои — формулирани по друг начин.

Всъщност Микаел смяташе Даг Свенсон за много способен журналист и редакторската му работа се свеждаше до дребни бележки в полето. Трябваше да се напрегне, за да намери за какво да се хване. През седмиците, в които купчината на ръкописа растеше върху бюрото на Микаел, с Даг Свенсон не бяха постигнали съгласие само по отношение на една страница текст, който Микаел искаше да махне, а Даг твърдо държеше да запази. Ала това бяха дреболии.

Накратко казано, „Милениум“ разполагаше със страхотна книга, която скоро щеше да замине за печатницата. Микаел не се съмняваше, че издаването й ще доведе до появата на драматични заглавия. Даг Свенсон толкова безмилостно разобличаваше мъжете, които купуваха секс, и текстът му бе толкова издържан, че човек нямаше как да не забележи порочността на самата система. Това беше авторският му принос. Останалото бяха представените от него факти, които изграждаха ядрото на книгата. Ставаше дума за журналистическо разследване от най-висока класа.

През изминалите месеци Микаел научи три неща за Даг — че е съвестен журналист, умее да се аргументира и не се впуска в мрачната реторика, която разводнява много други репортажи на социална тематика. Книгата не беше просто репортаж — тя слагаше началото на война. Микаел се усмихна. Даг Свенсон бе с около петнайсет години по-млад от него, ала притежаваше същата страст, с която някога самият Микаел бе тръгнал на война срещу некадърните икономически журналисти и бе написал скандална книга. Все още имаше редакционни колегии, които не му бяха простили за нея.

Книгата на Даг Свенсон трябваше да е добра от първата до последната страница. Трудове, които разбунват духовете по този начин, или трябва да са изпипани до последния детайл, или изобщо не бива да се публикуват. Даг Свенсон се бе справил на 98 процента. В текста му все още имаше уязвими места, които изискваха допълнителна работа, както и твърдения, които не бе доказал достатъчно категорично, поне според критериите на Микаел.

Към пет и половина той издърпа чекмеджето на бюрото си и извади цигара. Ерика Бергер бе въвела пълна забрана за пушене в редакцията, ала сега беше сам, а и никой нямаше да работи през почивните дни. Микаел продължи да се труди над ръкописа още четирийсет минути, след което прибра листовете и остави поредната глава на работната маса на Ерика Бергер за контрол. Даг Свенсон бе обещал да му изпрати окончателната версия на последните три глави на следващия ден, което щеше да позволи на Микаел да прегледа материала през уикенда. Бяха планирали среща във вторник след Великден. Тогава Даг, Ерика, Микаел и редакционният секретар Малин Ериксон трябваше да се срещнат, за да обсъдят книгата и статиите в броя на „Милениум“. След това щеше да им остане единствено да подготвят оформлението, което бе задача на Кристер Малм, и да изпратят книгата в печатницата. Микаел дори не взе оферти от различни печатници — смяташе отново да прибегне до услугите на Халвите Реклам в град Моронгова, където бе отпечатал книгата си за аферата „Венерстрьом“. Не бяха много печатниците, които предлагаха такова обслужване и цени.

Микаел си погледна часовника и си позволи да изпуши още една цигара. След това седна до прозореца и погледна надолу към улица Йотгатан. Замислено плъзна език по раната от вътрешната страна на устната си. Бе започнала да зараства. За хиляден път си зададе въпроса какво точно се бе случило пред жилищната сграда на Лисбет Саландер на улица Лундагатан.

Знаеше със сигурност единствено, че Лисбет Саландер е жива и се е върнала в града.

През изминалите дни всеки ден се бе опитвал да се свърже с нея. Изпрати й писма на същия електронен адрес, както преди година, но не получи отговор. Отиде и до Лундагатан. Бе започнал да се отчайва.

Табелката на вратата вече гласеше Саландер-Ву. В регистъра на населението имаше 230 лица, носещи името Ву, от които около 140 живееха в Стокхолмския регион. Микаел нямаше ни най-малка представа кой от тези Ву се е пренесъл у Саландер, дали е нейно гадже, или апартаментът просто е даден под наем. Никой не му отвори, когато потропа на вратата.

Накрая седна и й написа едно обикновено старомодно писмо.

Здравей, Сали.

Не знам какво се случи преди година, ала до този момент дори един бавно загряващ проклетник като мен би се досетил, че си прекъснала всички връзки. Твое право и привилегия е да решаваш с кого искаш да общуваш и аз нямам намерение да се оплаквам. Само констатирам, че все още те считам за своя приятелка, че компанията ти ми липсва и с радост бих изпил чаша кафе с теб, ако имаш желание.

Не знам в какво си се забъркала, но случилото се на Лундагатан бе притеснително. Ако имаш нужда от помощ, можеш да ми се обадиш по всяко време.

Аз, както знаеш, съм ти крайно задължен.

Освен това чантата ти е у мен. Ако искаш да си я получиш обратно, само кажи. В случай че не желаеш да ме виждаш, можеш просто да ми дадеш адрес, на който да я изпратя. Нямам намерение да те търся, защото достатъчно ясно ми показа, че не искаш да имаш нищо общо с мен.

Микаел

От нея отново ни вест, ни кост.

Когато се прибра вкъщи сутринта след нападението на Лундагатан, Микаел отвори чантата й и изсипа съдържанието на кухненската маса. То се състоеше от портмоне с лична карта, издадена от „Пощи“, около 600 крони в брой и 200 американски долара, както и месечна карта за градската транспортна мрежа в област Стокхолм. Имаше още неотворен пакет „Марлборо лайт“, три запалки „Бик“, кутийка таблетки за гърло, отворен пакет носни кърпи, четка за зъби, паста за зъби и три тампона в един от страничните джобове, неотворен пакет кондоми, който според етикета бе закупен на летище „Гетуик“ в Лондон, бележник с твърди черни корици, формат А5, пет химикалки, флакон със сълзотворен газ, малко пликче с червило и грим, ФМ радио със слушалки, но без батерии и вчерашният брой на „Афтонбладет“.

Най-забележителният предмет в чантата й беше чук, прибран на леснодостъпно място в един външен джоб. Атаката обаче бе толкова неочаквана, че Лисбет не бе успяла да прибегне нито до чука, нито до сълзотворния газ. Очевидно бе използвала единствено ключовете вместо бокс — по тях личаха следи от кръв и кожа.

На ключодържателя й имаше шест ключа. Три от тях бяха типични за всеки собственик на апартамент — един за входната врата, един за жилището и третият — за секретна ключалка. Нито един от тях обаче не пасваше на входната врата на сградата на Лундагатан.

Микаел прегледа бележника страница по страница. Познаваше добре красивия й дребен почерк и почти веднага констатира, че това не е някакъв момичешки таен дневник. Почти три-четвърти от бележника бяха пълни с математически формули. Най-отгоре на първа страница стоеше уравнение, което дори и Микаел познаваше:

(x^3 + y^3) = z^3

Микаел Блумквист никога не бе имал проблеми с математиката — в гимназията имаше отличен по този предмет. Което не означаваше, че е добър математик, а по-скоро, че владее учебния материал. Страниците в бележника на Саландер обаче съдържаха математически писания, които Микаел не разбираше, а и не смяташе да се опитва да разбере. Едно от уравненията се простираше на цели две страници, а краят му бе задраскан и променен. Трудно му бе да определи дали това са сериозни математически формули и изчисления, ала тъй като познаваше специфичните качества на Лисбет Саландер, предположи, че уравненията са верни и със сигурност имат стойност за посветените.

Микаел дълго разлиства бележника. Уравненията му бяха непонятни като китайски йероглифи. Все пак разбра какво се опитваше да докаже тя.

(x^3 + y^3) = z^3

Лисбет се бе впечатлила от загадката на Ферма — класическа теорема, за която дори Микаел бе чувал. Въздъхна дълбоко.

Последната страница от бележника съдържаше още по-кратки и кодирани бележки, които нямаха нищо общо с математиката, въпреки че приличаха на формула.

(Блонди + Маге) = НЕБ

Тези няколко думи бяха неколкократно подчертани и оградени с кръг, но липсваха каквито и да било обяснения. В най-долната част на страницата имаше телефон на фирма за отдаване на автомобили под наем „Авто-Експерт“ в Ескилстуна.

Микаел не се опита да тълкува бележките. Заключи, че просто си е драскала, докато е размишлявала за нещо.

Микаел Блумквист изгаси цигарата, облече си сакото, включи алармата в редакцията и се разходи до автобусния терминал край Слусен, където се качи на автобус до квартала на юпитата край Стекет в Ленеща. Бе поканен на вечеря у сестра си Аника Блумквист, по мъж Джианини, която навършваше четирийсет и две години.

Като за начало на почивните дни и за да успокои опънатите си нерви, Ерика Бергер направи трикилометров интензивен джогинг до вълнолома в Салтшьобаден. През последните месеци бе занемарила заниманията си във фитнес залата, загуби форма и се чувстваше вдървена. На връщане вървя пеш. Съпругът й изнасяше лекция на някаква изложба в Музея на модерното изкуство и щеше да се забави там поне до осем, затова Ерика реши да отвори бутилка хубаво вино, да приготви сауната и да съблазни съпруга си. Това щеше да отклони мислите й от актуалните проблеми, които я тормозеха.

Преди четири дни бе обядвала с изпълнителния директор на една от най-могъщите медийни компании в Швеция. Докато ядяха салатата, той напълно сериозно й заяви намерението си да я назначи като главен редактор на най-големия им дневен вестник. „Управителният съвет обсъди няколко кандидатури и стигна до единодушното решение, че ти си безценен ресурс за нашето издание. Искаме теб.“ Предложението за работа бе придружено от предложение за заплата, в сравнение с която доходите й в „Милениум“ бяха, меко казано, смехотворни.

Поканата й дойде като гръм от ясно небе и я остави без думи. Защо точно аз?

Обясненията му в началото бяха странно неясни, но накрая й каза, че тя е известен, уважаван и доказано способен шеф. Начинът, по който бе успяла да измъкне „Милениум“ от кризата преди две години, бил впечатляващ. Освен това Големият дракон[41] имал нужда от свежа кръв. И наистина, вестникът беше толкова остарял, че броят на младите абонати непрекъснато спадаше. Ерика бе известна с острите си нокти и език. Бе предизвикателно и дръзко да назначиш жена, и то феминистка, за главен редактор на най-консервативната институция на мъжка Швеция. Всички бяха на това мнение. Е, почти всички. Основните фигури бяха единодушни по въпроса.

— Но аз не споделям политическата ориентация на вестника.

— На кого му пука? Не си и отявлен противник. Ще си шеф, не политкомисар, а и първа страница се пише от самия живот.

Мъжът пропусна да го спомене, но и класовата й принадлежност определено бе от значение. Ерика имаше нужния произход.

Тя му отвърна, че на пръв поглед предложението е примамливо, но не може да му отговори веднага. Трябваше да обмисли всичко внимателно, затова се разбраха да му съобщи решението си в най-скоро време. Изпълнителният директор й каза още, че ако се колебае заради заплатата, то позицията й позволява да се договори за по-висока сума. В добавка ще получи и изключителен „златен парашут“. „Време е да започнеш да мислиш за пенсионното си осигуряване.“

Скоро щеше да навърши 45. Трудните години като начинаещ журналист, когато работеше главно по заместване, бяха зад гърба й. Бе създала „Милениум“ и бе станала главен редактор благодарение на личните си качества. Мигът, в който трябваше да вдигне слушалката и да отговори с „да“ или „не“, приближаваше неумолимо, а тя все още не знаеше как да постъпи. През изминалата седмица на няколко пъти бе мислила да обсъди въпроса с Микаел Блумквист, но така и не посмя. Имаше чувството, че го е подвела, и съвестта я гризеше.

Недостатъците на предложението бяха очевидни. Ако приемеше, това би означавало край на партньорството й с Микаел. Той никога нямаше да я последва в Големия дракон, колкото й съблазнителна оферта да му направеше. Нямаше нужда от пари, а и ужасно му допадаше да може да работи върху текстовете си спокойно и колкото време пожелае.

На Ерика й харесваше да работи като главен редактор на „Милениум“. Този пост й донесе журналистически статус, който до известна степен й се струваше незаслужен, защото тя само редактираше новините, а не ги създаваше. Писането не беше лъжица за нейната уста — не смяташе, че умее да пише добре. За сметка на това я биваше да говори по радио или телевизия и преди всичко бе блестящ редактор. А и практическата работа, свързана с поста на главен редактор на „Милениум“, й харесваше.

Но Ерика Бергер се изкушаваше. Не толкова от заплатата, колкото от факта, че предлаганото назначение със сигурност би я превърнало в един от най-могъщите играчи в медийния бранш. „Такова предложение се прави само веднъж“ — бе казал изпълнителният директор.

Някъде след „Гранд Хотел“ в Салтшьобаден с отчаяние осъзна, че не може да откаже. Ужасяваше се от мига, в който щеше да бъде принудена да съобщи новината на Микаел Блумквист.

Както обикновено, вечерята у семейство Джианини бе съпътствана от лек хаос. Аника имаше две деца — Моника на 13 и Джени на 10. Съпругът й, Енрико Джианини, който беше шеф за Скандинавския полуостров на международна компания за биотехника, имаше едно дете от предишен брак, шестнайсетгодишния Антонио. Останалите гости бяха майката на Енрико, Антония, и брат му Пиетро със съпругата си Ева-Лота и децата им Петер и Никола. Сестрата на Енрико Марчела също живееше в квартала с четирите си деца. На вечерята бяха поканени и леля Анджелина, която роднините смятаха за напълно луда или във всеки случай за доста ексцентрична. Тя бе довела и новия си приятел.

Така че край щедро отрупаната маса цареше пълен хаос. Разговорът бе шумна смесица от шведски и италиански, които на моменти звучаха едновременно. Принос за мъчителната ситуация имаше и Анджелина, която през цялата вечер обсъждаше факта, че Микаел все още е ерген, и дори му предложи няколко подходящи кандидатури измежду дъщерите на нейните познати. Накрая Микаел й обясни, че с удоволствие би се оженил, но любовницата му за жалост е семейна. Това накара Анджелина да замълчи за малко.

В седем и половина вечерта мобилният телефон на Микаел иззвъня. Мислеше, че го е изключил, и за малко да пропусне повикването. Все пак успя да изрови слушалката от вътрешния джоб на сакото си, което някой бе сложил на закачалката в антрето. Обаждаше се Даг Свенсон.

— Прекъсвам ли нещо?

— Не точно. На вечеря съм у сестра си, заедно с цяла чета от роднините на мъжа й. Какво има?

— Две неща. Опитах се да се свържа с Кристер Малм, но той така и не ми вдигна.

— С приятеля му са на театър тази вечер.

— По дяволите. Бях обещал да се срещна с него в редакцията утре преди обед и да донеса снимки и илюстрации за книгата. Кристер щеше да ги разгледа през почивните дни. На Мия обаче изведнъж й хрумна, че трябва да замине при родителите си в Даларна за Великден и да им покаже дисертацията си. Тръгваме утре рано сутринта.

— Ясно.

— Снимките са на хартиен носител и няма как да ги изпратя по електронен път. Ще може ли да ти ги дам тази вечер?

— Да… Но слушай сега. Аз съм чак в Ленеща. Ще остана тук още малко и след това ще тръгна към центъра. Няма да се отклоня кой знае колко, ако мина през Еншеде. Не е проблем да се отбия у вас на път към вкъщи и да ги взема. Добре ли е, ако дойда към единайсет?

Даг Свенсон нямаше нищо против.

— Не мисля, че второто, което имам да ти казвам, ще ти хареса.

— Давай.

— Попаднах на нещо, което ми се иска да успея да проверя, преди книгата да влезе в печатница.

— Добре. За какво остава въпрос?

— За Зала, със З.

— Какво е Зала?

— Зала е гангстер, вероятно от Източна Европа, например Полша. Споменах името му в имейл до теб миналата седмица.

— Съжалявам, забравил съм.

— Името му изниква тук-там в материала. Хората, изглежда, ужасно се боят от него и никой не иска да говори.

— А, да.

— Преди няколко дни отново попаднах на него. Мисля, че се намира в Швеция и че името му трябва да бъде включено в списъка с мъже, възползващи се от услугите на проститутки, в глава седма.

— Даг, не може да започнеш да вадиш нова информация три седмици преди отпечатването на книгата.

— Знам. Но това е нещо като неочакван обрат. Говорих с един полицай, който също е чувал за Зала и… Мисля, че ще е полезно да отделя няколко дни следващата седмица, за да го проверя.

— Защо? Текстът ти е пълен с гадняри.

— Този изглежда особено голям. Никой не знае със сигурност кой е. Имам чувството, че ще спечелим, ако се поровим още малко.

— Човек никога не трябва да подценява усещанията си — рече Микаел. — Но честно казано… вече е твърде късно да променяме крайния срок. Печатницата е запазена и книгата трябва да излезе едновременно с броя на „Милениум“.

— Знам — отвърна Даг Свенсон обезсърчено.

Мия Бергман точно бе сварила кана кафе и го бе изляла в термоса, когато на вратата се позвъни. Беше малко след девет часа. Даг Свенсон бе най-близо и тъй като мислеше, че Микаел Блумквист е подранил, отвори, без да погледне през шпионката. Вместо Микаел Блумквист обаче пред него стоеше дребно, крехко като кукла момиче, което приличаше на тийнейджърка.

— Търся Даг Свенсон и Мия Бергман — рече момичето.

— Аз съм Даг Свенсон — отвърна той.

— Искам да говоря с вас.

Даг механично погледна часовника си. Мия Бергман излезе в коридора и изпълнена с любопитство, застана зад партньора си.

— Не е ли малко късно за посещения? — попита Даг.

Момичето го наблюдаваше търпеливо и мълчаливо.

— За какво искаш да говорим? — зачуди се той.

— За книгата, която смяташ да публикуваш в „Милениум“.

Даг и Мия се спогледаха.

— Коя си ти?

— Проблемът ме интересува. Може ли да вляза, или ще говорим на стълбите?

Даг Свенсон се поколеба за миг. Момичето без съмнение му беше напълно непознато, а и бе доста късно за посещения. От друга страна, младата жена не изглеждаше опасна, за да й затвори вратата. Насочи я към масата в дневната.

— Искате ли кафе? — попита Мия.

Даг погледна ядосано приятелката си.

— Какво ще кажете да ни отговорите на въпроса коя сте? — рече той.

— Да, благодаря. За кафето. Казвам се Лисбет Саландер.

Мия вдигна рамене и отвори термоса. Вече бе извадила чаши в очакване на Микаел Блумквист.

— Какво те кара да мислиш, че смятам да издавам книга в „Милениум?“ — попита Даг Свенсон.

Изведнъж го обзе силно съмнение. Момичето обаче го игнорира и вместо това погледна към Мия Бергман. Направи гримаса, която можеше да се тълкува като усмивка.

— Интересна дисертация — рече тя.

Мия Бергман се удиви.

— Откъде знаете за дисертацията ми?

— Случайно попаднах на копие от нея — отвърна момичето загадъчно.

Раздразнението на Даг Свенсон се усилваше.

— Сега обаче е време да ми обясните какво искате — настоя той.

Момичето го погледна в очите и той изведнъж забеляза ирисите й. Бяха толкова тъмнокафяви, че очите й изглеждаха гарвановочерни на светлината. Даг осъзна, че грешно е преценил възрастта й — тя беше по-възрастна, отколкото му се стори първоначално.

— Искам да знам защо ходите наоколо и разпитвате за Зала, Александър Зала — рече Лисбет Саландер. — Най-вече искам да разбера с каква точно информация за него разполагате.

Александър Зала, помисли си Даг Свенсон шокирано. Никога преди не бе чувал малкото му име.

Даг Свенсон изгледа внимателно момичето пред себе си. То вдигна кафената чаша и отпи, без да го изпуска от поглед. В очите му нямаше и капка топлина. Изведнъж го обзе леко неприятно чувство.

За разлика от Микаел и останалите възрастни в компанията, Аника Джианини (въпреки че имаше рожден ден) пи само бира с ниско съдържание на алкохол и се въздържа от вино и водка с храната. В резултат на това в десет и половина вечерта беше трезва и тъй като смяташе брат си за абсолютен загубеняк, за когото човек трябва да се грижи, великодушно му предложи да го закара у дома през Еншеде. Така или иначе бе планирала да го откара до автобусната спирка на булевард Вермдьовеген. Нямаше да й отнеме кой знае колко повече време да го закара до центъра.

— Защо не си купиш кола? — възропта тя все пак, когато Микаел закопча предпазния си колан.

— Защото, за разлика от теб, живея на един хвърлей разстояние от работното си място и се нуждая от кола веднъж-дваж годишно. Освен това така или иначе нямаше да мога да шофирам, защото мъжът ти реши да почерпи с водка от Сконе.

— Той все повече заприличва на швед. Преди десет години щеше да извади единствено италиански алкохол.

По време на пътуването се отдадоха на братско-сестрински разговор. Като се изключи една жилава леля по бащина линия, две по-малко жилави лели по майчина и няколко не особено близки първи и втори братовчеди, Микаел и Аника нямаха други роднини. Възрастовата им разлика от три години означаваше, че в юношеството си не бяха имали много общо. Затова пък по-късно се сближиха значително.

Аника бе завършила право и Микаел определено я смяташе за по-талантлива от себе си. Тя се бе справила блестящо със следването си, след което работи няколко години в Градския съд и като асистент на един от по-известните шведски адвокати. Накрая напусна и отвори собствена кантора. Специализирала се бе в семейното право и се интересуваше предимно от равноправието между половете. Като адвокат помагаше на жени, жертви на насилие, написа книга по въпроса и си създаде уважавано име. На всичкото отгоре се занимаваше и с политическа дейност като член на Социалдемократическата партия, за което Микаел често я наричаше на шега „политкомисар“. Самият Микаел доста рано бе решил, че не може да е едновременно партиен член и обективен журналист. Дори избягваше да гласува, а в редките случаи, когато го правеше, пазеше в дълбока тайна за кого е пуснал гласа си. Не споделяше дори с Ерика Бергер.

— Как си? — попита Аника, когато преминаха мостовете Скурубрун.

— Добре.

— Какъв е проблемът тогава?

— Проблемът?

— Познавам те, Мике. Беше доста умислен през цялата вечер.

Микаел помълча известно време.

— Много е объркано. В момента имам два проблема. Единият е свързан с момиче, с което се запознах преди две години и което ми помогна във връзка с аферата „Венерстрьом“, а след това просто изчезна от живота ми без обяснение. Не я бях виждал повече от година до миналата седмица.

Микаел разказа за нападението на улица Лундагатан.

— Съобщи ли в полицията? — попита го веднага Аника.

— Не.

— Защо?

— Това момиче държи изключително на личното си пространство и анонимността си. Тя беше нападната. Тя трябва да съобщи.

Микаел подозираше, че това изобщо не би било приоритет за Лисбет Саландер.

— Голям си инат — рече Аника и потупа Микаел по бузата. — С всичко трябва да се оправяш сам. Какъв е вторият проблем?

— В момента в „Милениум“ работим върху една история, за която определено доста ще се говори. През цялата вечер се чудех дали да се консултирам с теб. Искам да кажа, като с адвокат.

Аника погледна учудено брат си.

— Да се консултираш с мен? — възкликна тя. — Това е нещо ново.

— Става въпрос за трафик на хора и упражняване на насилие срещу жени. Ти работиш в тази област и си адвокат. Може и да не се занимаваш с дела за нарушаване на закона за свободата на печата, но много бих искал да прочетеш текста, преди да го пуснем за печат. Става дума за вестникарски статии и книга, така че има много за четене.

Аника сви мълчаливо по булевард Хамарбю фабриксвег и премина край шлюза Сикла. Въртеше по малки улички, паралелни на булевард Нюнесвеген, и накрая излезе на булевард Еншедевеген.

— Знаеш ли, Микаел, само един-единствен път през целия си живот съм ти била истински ядосана.

— Така ли? — отвърна Микаел удивен.

— Когато Венерстрьом те обвини в клевета и те осъдиха на три години затвор. Толкова ти бях бясна, че щях да експлодирам.

— Защо? Аз се изложих.

— Ти си се излагал и преди. Този път обаче имаше нужда от адвокат и аз бях единственият човек, към когото не се обърна за помощ. Вместо това се остави да се гаврят с теб и в медиите, и в съдебната зала. Дори не се защити. Щях да умра.

— Обстоятелствата бяха специфични. Нищо нямаше да можеш да направиш.

— Да, но това го разбрах едва година по-късно, когато „Милениум“ отново се появи на сцената и разказа играта на Венерстрьом. До този момент бях истински разочарована от поведението ти.

— Нямаше как да спечелиш делото.

— Ти не разбираш, братко. Знам, че ситуацията беше безнадеждна. Прочетох присъдата. Проблемът е, че не ме помоли за помощ. Че не каза например: „Здравей, сестричке, трябва ми адвокат“. Затова никога не дойдох в съда.

Микаел се замисли.

— Sorry. Предполагам, че съм сгрешил.

— Да, така е.

— През онази година бях напълно изключил. Нямах сили да говоря с никого. Просто исках да се просна някъде и да умра.

— Което обаче не стана.

— Съжалявам.

Аника Джианини внезапно се усмихна.

— Страхотно. След две години получих извинение. Окей. С удоволствие ще прочета текста. Бързаш ли?

— Да. Скоро ще пращаме книгата в печатница. Завий наляво тук.

Аника Джианини паркира срещу входа на сградата на улица Бьорнеборсвеген, където живееха Даг Свенсон и Мия Бергман.

— Ще се забавя само няколко минути — рече Микаел, пробяга през улицата и въведе кода на ключалката.

В мига, в който влезе в сградата, осъзна, че нещо не е наред. Стълбището ехтеше от разтревожени гласове. Изкачи се до третия етаж, където се намираше апартаментът на Даг Свенсон и Мия Бергман. Едва тогава си даде сметка, че тъкмо тяхното жилище е повод за настъпилата олелия. На площадката имаше петима съседи. Вратата на Даг и Мия бе открехната.

— Какво се е случило? — попита Микаел по-скоро от любопитство, отколкото от безпокойство.

Гласовете затихнаха. Пет чифта очи се впериха в него. Имаше три жени и двама мъже, всички на пенсионна възраст. Една от жените бе по нощница.

— Прозвуча като стрелба.

Мъжът, който му отговори, бе на около седемдесет години и носеше кафяв халат.

— Стрелба? — повтори Микаел с глуповато изражение.

— Току-що. В апартамента се стреля преди около минута. Вратата бе отворена.

Микаел си проправи път и позвъни на звънеца, като едновременно с това влезе вътре.

— Даг? Мия? — извика той.

Не последва отговор.

Изведнъж го полазиха студени тръпки. Усети миризмата на сяра. След това мина през вратата на дневната. Първото нещо, което видя, бе — о, мили боже! — Даг Свенсон — той лежеше по лице в огромна еднометрова локва кръв на пода пред масата, на която с Ерика бяха вечеряли преди няколко месеца.

Микаел се втурна към Даг, като същевременно измъкна мобилния си телефон и набра телефон 112 за спешни случаи. Свърза се веднага с оператор.

— Казвам се Микаел Блумквист. Трябва да изпратите линейка и полиция.

Съобщи адреса.

— Какво се е случило?

— Пострадалият е мъж. Изглежда, е прострелян в главата. Тялото му е безжизнено.

Микаел се наведе и постави пръсти на шията му, за да провери пулса. След това видя огромния кратер в тила на Даг и осъзна, че най-вероятно е стъпил в част от мозъчното вещество на колегата си. Внимателно издърпа ръката си.

Нито една линейка на света нямаше да може да спаси Даг Свенсон.

Микаел внезапно съзря парчетата от една от кафените чаши, които Мия Бергман бе наследила от баба си и така старателно пазеше. Бързо се изправи и се огледа.

— Мия! — извика той.

Съседът с кафявия халат го бе последвал в коридора. Микаел се обърна при вратата на дневната и посочи към него.

— Спри! — изрева той. — Върни се обратно на стълбите.

Съседът понечи да възрази, но се подчини. Микаел постоя неподвижно около петнайсет секунди. След това внимателно заобиколи локвата кръв и Даг Свенсон и продължи напред към вратата на спалнята.

Мия Бергман лежеше по гръб на пода пред таблата на леглото. „Не, не, не и Мия, за бога!“ Бе улучена в лицето. Куршумът бе влязъл през долния край на брадичката под лявото ухо. Изходната рана в слепоочието бе с големината на портокал, а дясната й очна кухина зееше празна. Беше загубила още повече кръв от партньора си. Куршумът бе изстрелян с такава сила, че стената до ръба на леглото на няколко метра от Мия бе изпъстрена с капки кръв.

Микаел осъзна, че стиска силно мобилния си телефон. Операторът от Центъра за спешни обаждания все още беше на линия, а той бе спрял да диша. Внезапно му се стори, че е загубил слуха си. Наоколо цареше пълна тишина. Не чу дори собствения си глас, когато се опита да каже нещо. Свали телефона и излезе от апартамента. Когато се върна на стълбището, усети, че цялото му тяло трепери и че сърцето му бие като лудо. Проправи си път между групата вцепенени съседи и седна на стълбищната площадка. Смътно чуваше съседите да му задават въпроси. „Какво се е случило? Пострадали ли са? Случило ли се е нещо?“ Гласовете им звучаха като от тунел.

Микаел седеше като вкаменен. Разбра, че е в състояние на шок. Наведе глава между коленете си. След това се замисли. „Боже мили, те са убити. Току-що простреляни. Убиецът може все още да е в апартамента… Не, щях да го забележа. Жилището е само 55 квадрата.“ Даг лежеше по очи и не успя да види лицето му, ала видът на обезобразеното лице на Мия се бе запечатал в съзнанието му.

Внезапно слухът му се възвърна, сякаш някой бе завъртял копчето за управление на звука. Той се изправи бързо и погледна съседа с кафявия халат.

— Ти! — рече Микаел. — Застани тук и не пускай никого в апартамента. Полицията и Спешна помощ са на път. Ще сляза да ги пусна във входа.

Микаел се втурна надолу, като прескачаше по три стъпала наведнъж. На приземния етаж случайно погледна към стълбата за мазето и застина на място. След това пристъпи към него. По средата на стълбата, на съвсем видно място лежеше револвер. Микаел реши, че прилича на „Колт 45 Магнум“ — същия тип пистолет, с който бе убит Улоф Палме.

Потисна импулса си да вдигне оръжието и го остави да лежи на земята. Вместо това отиде при входната врата, отвори я и остана неподвижен сред нощния въздух. Едва когато чу краткия сигнал на клаксона, си спомни, че сестра му го чака в колата. Пресече улицата.

Аника Джианини понечи да каже нещо хапливо по отношения на мудността на брат си, но видя изражението на лицето му.

— Видя ли някого, докато чакаше тук? — попита Микаел.

Гласът му прозвуча дрезгаво и странно.

— Не. Кого трябваше да видя? Какво се е случило?

Микаел мълча в продължение на няколко секунди, докато се оглеждаше наоколо. На улицата цареше тишина и спокойствие. Зарови из джоба на сакото си и откри смачкан пакет с една изостанала цигара. Когато я запали, до слуха му достигна отдалеченият вой на приближаващи сирени. Погледна часовника си. Бе 23,17 ч.

— Аника, очаква ни дълга нощ — рече той, без да я погледне, когато полицейската кола сви по улицата.

Първи на местопрестъплението пристигнаха полицаите Магнусон и Улссон. Дойдоха от булевард Нюнесвеген, където се бяха отзовали на едно фалшиво повикване. След Магнусон и Улссон се появи служебният автомобил на патрулиращия комисар Освалд Мортенсон, който идваше от Сканстул — там бе получил сигнала от Центъра за спешни обаждания. Пристигнаха почти едновременно от двата края на улицата и видяха пред себе си мъж в дънки и тъмно сако, който им направи знак с ръка да спрат. Същевременно една жена излезе от автомобил, паркиран на няколко метра от мъжа.

Тримата полицаи изчакаха няколко секунди. Бяха получили данни за двама простреляни, а мъжът държеше някакъв тъмен предмет в ръка. Трябваше им малко време да разберат, че това е мобилен телефон. Излязоха едновременно от колите, пооправиха кобурите си и огледаха по-внимателно двете фигури. Мортенсон веднага пое командването.

— Вие ли съобщихте за стрелбата?

Мъжът кимна. Изглеждаше доста разтърсен. Пушеше цигара, а ръката му трепереше, докато я поднасяше към устните си.

— Как се казвате?

— Микаел Блумквист. Само преди няколко минути в тази сграда бяха застреляни двама души. Казват се Даг Свенсон и Мия Бергман. Намират се на третия етаж. Пред вратата им са се събрали няколко съседи.

— Мили боже! — възкликна жената.

— Вие коя сте? — попита Мортенсон.

— Казвам се Аника Джианини.

— Тук ли живеете?

— Не — отвърна Микаел Блумквист. — Трябваше да се отбия у простреляната двойка. Това е сестра ми, която ме докара след вечерята у тях.

— Значи твърдите, че има двама застреляни. Видяхте ли какво се случи?

— Не. Но ги намерих.

— Нека да се качим да погледнем — рече Мортенсон.

— Изчакайте — каза Микаел. — Според съседите стрелбата е прозвучала малко преди да пристигна. Подадох сигнал минута след като дойдох. Оттогава са изминали по-малко от пет минути. Това означава, че убиецът все още се намира наблизо.

— Но не разполагате с описание?

— Не сме видели никого. Може би някой от съседите разполага с повече информация.

Мортенсон направи знак на Магнусон, който извади радиото си и тихо започна да докладва на централата. После се обърна към Микаел.

— Ще ме заведете ли там? — попита той.

Когато влязоха във входа, Микаел спря и мълчаливо посочи към стълбата за мазето. Мортенсон се наведе и огледа оръжието. След това слезе до долу и натисна дръжката на вратата. Беше заключена.

— Улссон, остани тук и дръж мазето под око — нареди Мортенсон.

Съседите се бяха разотишли от площадката пред апартамента на Даг и Мия. Само мъжът с кафявия халат все още стоеше на пост. Той, изглежда, почувства облекчение, когато видя униформените полицаи.

— Никого не съм пускал вътре — съобщи мъжът.

— Добре — рекоха Микаел и Мортенсон.

— По стълбището има кървави следи — рече полицай Магнусон.

Всички се загледаха към отпечатъците от стъпки. Микаел погледна италианските си мокасини.

— Мисля, че са мои — рече той. — Аз бях в апартамента. Има доста кръв.

Мортенсон погледна изпитателно Микаел. Използва химикалка, за да побутне вратата на апартамента, и установи наличието на още кървави следи в коридора.

— Надясно. Тялото на Даг Свенсон е в кухнята, а това на Мия Бергман — в спалнята.

Мортенсон огледа набързо апартамента и излезе само след няколко секунди. Обади се по радиото и поиска подкрепление. Линейката пристигна, докато още говореше. Мортенсон им даде знак да спрат и същевременно прекрати разговора.

— Има двама пострадали. Доколкото видях, не могат да бъдат спасени. Ще бъде ли възможно само един от вас да погледне, като внимава да не замърси мястото на престъплението?

Бързо се разбра, че персоналът на Спешна помощ е дошъл напразно. Дежурният лекар констатира, че няма смисъл телата да бъдат транспортирани до болнично заведение за реанимация. Прецени, че няма никаква надежда. Микаел изведнъж почувства, че страшно му се повдига, и се обърна към Мортенсон.

— Ще изляза. Имам нужда от чист въздух.

— За жалост не мога да ви пусна.

— Няма страшно — каза Микаел. — Ще съм на площадката пред входа.

— Бихте ли се легитимирали?

Микаел измъкна портмонето си и го постави в ръката на Мортенсон. След това се обърна и без да каже дума, слезе долу и седна на площадката пред къщата, където Аника все още го чакаше заедно с полицай Улссон. Тя седна до него.

— Мике, какво се е случило? — попита Аника.

— Двама души, които страшно много харесвах, са убити. Даг Свенсон и Мия Бергман. Неговия ръкопис исках да прочетеш.

Аника Джианини си даде сметка, че моментът не е подходящ за задаване на въпроси. Вместо това прегърна брат си през рамо и двамата останаха да седят така, докато полицейските коли продължиха да прииждат. Няколко любопитни нощни птици вече се бяха събрали на тротоара от другата страна на улицата. Микаел ги наблюдаваше мълчаливо, докато полицаите започнаха да ограждат района. С това бе поставено началото на разследването на убийствата.

Малко след три часа сутринта Микаел и Аника получиха разрешение да напуснат полицейското управление. Бяха прекарали един час в колата пред жилищната сграда в Еншеде, докато чакаха пристигането на дежурния прокурор, който трябваше да ръководи предварителния оглед. След това поради факта, че Микаел бе добър приятел на жертвите и че именно той ги бе открил и подал сигнал за случилото се, ги помолиха да последват полицаите до управлението на Кунгсхолмен, за да подпомогнат разследването, както се казва.

Там трябваше доста да почакат, преди да бъдат разпитани от дежурен комисар Анита Нюберг. Тя имаше руса коса с цвят на ръж и приличаше на тийнейджърка.

„Започвам да остарявам“ — помисли си Микаел.

Към три и половина сутринта изпи толкова много чаши воднисто шварц кафе, че изтрезня напълно и започна да му се гади. Дори се наложи внезапно да прекъсне разпита, за да отиде да повърне в тоалетната. Не можеше да прогони от съзнанието си спомена за обезобразеното лице на Мия Бергман. Изпи няколко чаши вода и неколкократно изплакна лицето си, преди да се върне в залата за разпити. Опита се да си събере мислите и да отговаря колкото се може по-изчерпателно на въпросите на Анита Нюберг.

— Даг Свенсон и Мия Бергман имаха ли някакви врагове?

— Не, поне аз не знам.

— Получавали ли са заплахи?

— Не, доколкото ми е известно.

— Как бихте определили отношенията им?

— Изглежда, се обичаха. Веднъж споделиха, че възнамеряват да създадат деца, след като Мия защити дисертацията си.

— Използваха ли наркотици?

— Нямам никаква представа. Не мисля, а дори да е било така, едва ли са употребявали нещо по-силно от някоя и друга цигара с марихуана при специални случаи.

— Защо сте се отбили у тях толкова късно вечерта?

Микаел обясни обстоятелствата около посещението си.

— Не беше ли необичайно да ги посещавате толкова късно вечерта?

— Да. Разбира се. За първи път го правех.

— Как се запознахте с тях?

— Във връзка с работата.

Микаел се залови да обяснява надълго и широко.

Въпросите, които целяха да установят кой къде се е намирал по време на убийствата, не спираха да се сипят.

Всички в сградата бяха чули стрелбата. Куршумите бяха изстреляни през по-малко от пет секунди. Седемдесетгодишният мъж с кафявия халат живееше най-близо до жертвите. Той беше пенсиониран майор от бреговата артилерия. Веднага след втория изстрел бе станал от дивана пред телевизора и бе излязъл на площадката. Като се има предвид, че имаше проблем с краката и трудно се изправяше, той самият преценяваше, че бяха изминали около трийсет секунди, преди да отвори вратата на апартамента си. Нито той, нито някой от останалите обитатели бе видял извършителя.

Според преценката на съседите Микаел бе пристигнал пред апартамента по-малко от две минути след стрелбата.

Докато Микаел и Аника са приближавали входа, докато са паркирали колата и са разговаряли, са изминали трийсетина секунди. Микаел е пресякъл до отсрещния тротоар и се е изкачил по стълбите за около 30–40 секунди. През това време извършителят на двойното убийство бе успял да напусне жилището, да слезе по стълбите, да хвърли оръжието на приземния етаж, да напусне сградата и да изчезне от полезрението им още преди Аника да спре. И то без нито един човек да го види.

Всички смятаха, че Микаел и Аника трябва да са го изпуснали за секунди.

На криминален инспектор Анита Нюберг, каза си Микаел, сигурно й минаваше мисълта, че има вероятност именно той да е извършителят — просто след убийствата да е слязъл един етаж надолу и да се е престорил пред събралите се съседи, че току-що пристига на мястото. Микаел обаче имаше алиби, потвърдено от сестра му, и можеше да даде рационално обяснение на заниманията си тази вечер по часове и минути. Те, включително телефонния разговор с Даг Свенсон, можеха да бъдат потвърдени от голям брой членове на семейство Джианини.

Накрая Аника се ядоса. Микаел им бе помогнал всячески. Той очевидно бе уморен и не се чувстваше добре. Време бе да приключват и да го пуснат да се прибере. Тя напомни, че е адвокат на брат си и че той има определени права, дадени му от Господ или най-малкото от конституцията.

Когато излязоха на улицата, постояха мълчаливо до колата на Аника.

— Прибери се вкъщи и поспи — рече тя.

Микаел поклати глава.

— Трябва да отида у Ерика — рече той. — Тя също ги познаваше. Не мога просто да й го съобщя по телефона, а не искам да се събуди и да разбере за случилото се от новините.

Аника Джианини се поколеба за миг, ала си даде сметка, че брат й има право.

— Значи отиваме към Салтшьобаден — рече тя.

— Имаш ли сили?

— За какво са сестрите иначе?

— Ако ме откараш до центъра на Нака, мога да си хвана такси или да изчакам някой автобус.

— Глупости. Скачай в колата, ще те откарам.

Глава дванайсета

Велики четвъртък, 24 март

Аника Джианини очевидно също бе уморена и Микаел успя да я убеди да не кара още един час до залива Ленеща, а да го остави в центъра на Нака. Целуна я по бузата, благодари й за подкрепата през цялата нощ и я изчака да обърне колата и да изчезне в посока към вкъщи, преди да си извика такси.

Микаел Блумквист не бе ходил до Салтшьобаден близо две години. Беше гостувал на Ерика и съпруга й няколко пъти, което смяташе за недостатъчно.

Микаел нямаше никаква представа как се развиват семейните отношения между Ерика и Грегер. Познаваше я от осемдесетте години на миналия век и възнамеряваше да продължи да поддържа интимни отношения с нея, докато не остарее толкова, че да не може да се изправи от инвалидната количка. Бяха прекратили връзката си само за един кратък период в края на осемдесетте, след като и двамата сключиха брак. Това прекъсване на отношенията им продължи близо година, след което изневериха на половинките си.

За Микаел историята приключи с развод. От своя страна Грегер Бакман, съпругът на Ерика, реши, че подобна дългогодишна страст вероятно е много силна и че не може да се надява каквито и да било обществени или морални правила да задържат единия надалеч от леглото на другия. Обясни също, че няма да рискува да загуби Ерика по начина, по който Микаел бе загубил съпругата си.

Когато Ерика му призна за изневярата си, Грегер почука на вратата на Микаел Блумквист. Микаел очакваше посещението му със страх — чувстваше се като пълен гадняр. Ала вместо да го удари по мутрата, Грегер Бакман му предложи да излязат и да пообиколят заведенията. Минаха през три кръчми в Сьодермалм, преди да се напият достатъчно, за да подхванат сериозен разговор. Проведоха го на една пейка в парка при площад Мариаторет по изгрев-слънце.

На Микаел му бе трудно да повярва на ушите си, когато Грегер Бакман съвсем откровено му обясни, че ако се опита да провали брака му с Ерика Бергер, ще го посети отново, този път в трезво състояние и с тояга в ръка. Ала докато отношенията им се основават на плътски страсти, на невъздържаност и липса на самоконтрол, той нямал нищо против.

Така Микаел и Ерика продължиха връзката си с одобрението на Грегер Бакман, без да се опитват да се крият от него. Микаел знаеше, че Грегер и Ерика все още са щастливи заедно. Приемаше, че Грегер напълно се е примирил с връзката им — стига да й се приискаше, което се случваше доста често, Ерика трябваше само да вдигне телефона и да му обясни, че възнамерява да прекара нощта у Микаел.

Грегер Бакман никога не бе отправял критична дума към Микаел. Дори напротив, изглежда смяташе, че връзката му с Ерика е добра за брака им и че собствената му обич към Ерика расте, защото знае, че не може да я приеме за даденост.

Микаел обаче никога не се бе чувствал добре в компанията на Грегер. Тя му напомняше, че дори и най-освободените връзки си имат цена. Затова бе посещавал Салтшьобаден изключително рядко — когато Ерика организираше някакво тържество и отсъствието му щеше да се сметне за един вид демонстрация.

Тази нощ обаче спря пред къщата им от двеста и трийсет квадратни метра. Не му харесваше особено, че носи лоши новини, но въпреки това решително постави пръст на звънеца и го държа натиснат в продължение на четирийсет секунди, докато не чу шум от приближаващи стъпки. Грегер Бакман му отвори, загърнат през кръста с хавлия, със сънено и ядосано изражение на лицето, ала бързо се разсъни, като видя любовника на съпругата си да стои на стълбите пред него.

— Здравей, Грегер — рече Микаел.

— Добро утро, Блумквист. Колко е часът?

Грегер Бакман бе рус и слаб. Имаше страшно много косми по гърдите и почти никаква коса на главата. Брадата му бе поне на седмица, а над дясната му вежда се виждаше голям белег, получен при един сериозен инцидент с платноходка отпреди доста години.

— Малко след пет — отвърна Микаел. — Би ли събудил Ерика? Трябва да говоря с нея.

Грегер Бакман предположи, че след като Микаел бе преодолял нежеланието си да посещава Салтшьобаден и да го вижда, то трябва да се беше случило нещо извънредно. Освен това, ако се съдеше по външния му вид, той имаше отчаяна нужда от един грог или поне от легло, където да си отспи. Затова отвори вратата и пусна Микаел вътре.

— Какво се е случило? — попита Грегер.

Преди Микаел да успее да отговори, Ерика вече слизаше по стълбите от горния етаж, като едновременно пристягаше колана на белия си хавлиен халат. Тя се спря на половината път, като видя Микаел да стои в коридора.

— Какво?

— Даг Свенсон и Мия Бергман — рече Микаел.

Изражението на лицето му веднага издаде какви новини носи.

— Не! — тя закри уста с ръка.

— Идвам направо от полицията. Даг и Мия бяха убити нощес.

— Убити?! — възкликнаха Ерика и Грегер в един глас.

Ерика погледна Микаел неразбиращо.

— Наистина ли?

Микаел кимна тъжно.

— Някой е проникнал в апартамента им в Еншеде и ги е застрелял. Аз ги намерих.

Ерика седна на стълбите.

— Не исках да го чуеш в сутрешната емисия новини — рече Микаел.

В седем без една минута сутринта на Велики четвъртък Микаел и Ерика влязоха в редакцията на „Милениум“. Ерика бе събудила по телефона Кристер Малм и редакционния секретар Малин Ериксон с новината, че Даг и Мия са били убити през нощта. И двамата живееха сравнително наблизо и вече бяха пристигнали за срещата. Дори бяха включили кафеварката в бокса.

— Какво, по дяволите, става? — попита Кристер Малм.

Малин Ериксон го скастри и увеличи звука на новините в седем.

„Две лица, мъж и жена, са били застреляни вчера вечерта в апартамент в Еншеде. Полицията съобщи, че става въпрос за двойно убийство. Никой от убитите няма досие. Причините за убийството все още се изясняват. Нашият репортер Хана Улуфсон се намира на мястото на събитието.“

„Малко преди полунощ в полицията е получен сигнал за стрелба в жилищна сграда на улица Бьорнеборсвеген в Еншеде. Според един от съседите от жилището са се разнесли няколко изстрела. Все още няма установен мотив, нито арестувани. Полицията е отцепила апартамента. В момента се извършва оглед на местопрестъплението.“

— Доста лаконично — рече Малин и намали звука.

След това започна да плаче. Ерика се приближи до нея и я прегърна през рамо.

— По дяволите! — рече Кристер Малм без конкретен адресат.

— Седнете — рече Ерика Бергер решително. — Микаел…

Микаел за пореден път разказа какво се бе случило през изминалата нощ. Говореше с монотонен глас и описа как бе открил Даг и Мия на прозаичен журналистически език.

— По дяволите! — повтори Кристер Малм. — Това е пълна лудост.

Емоциите на Малин отново надделяха. Тя се разрида, без дори да се опитва да прикрива сълзите си.

— Извинете ме.

— Аз се чувствам по същия начин — каза Кристер.

Микаел се чудеше защо той не може да се разплаче. Усещаше единствено огромна празнина, сякаш всичките му сетива се бяха притъпили.

— Информацията, с която разполагаме в момента, е ограничена — рече Ерика Бергер. — Трябва да обсъдим две неща. Преди всичко, до отпечатването на материала на Даг Свенсон остават три седмици. Да го спрем ли от печат? Можем ли все още да го публикуваме? Това е едно на ръка. Има още един въпрос обаче, който с Микаел обсъдихме на път към центъра.

— Мотивът за убийствата е неизвестен — рече Микаел. — Може да става въпрос за нещо, свързано с личния живот на Даг и Мия, или да е дело на някой луд. Но не бива да изключваме възможността убийствата да са свързани с тяхната работа.

Край масата настъпи тишина. Накрая Микаел се прокашля.

— Както стана ясно, предстои ни да публикуваме една страшно сериозна история, разобличаваща лица, които най-малко от всичко искат имената им да бъдат свързвани с подобни обстоятелства. Даг започна да се среща с въпросните лица преди две седмици. Мисълта ми е, че някой от тях…

— Чакай малко — рече Малин Ериксон. — Ние смятаме да разобличим трима полицаи, един от които работи в Сепо и един — в Отдела за сексуални престъпления, неколцина адвокати, един прокурор и един съдия, както и двама-трима перверзни журналисти. Да не би да искате да кажете, че някой от тях е извършил двойно убийство, за да спре излизането на книгата?

— Не, не знам — рече Микаел замислено. — Те определено има какво да губят, ала чисто импулсивно смятам, че трябва да са абсолютни глупаци, ако мислят, че могат да попречат на публикуването на историята, като убият журналиста. Но ние разобличаваме и няколко сутеньори и макар да използваме фиктивни имена, то едва ли е трудно човек да се досети за кого става въпрос. Някои от тях имат минали присъди за упражняване на насилие.

— Окей — рече Кристер. — Според думите ти убийствата са жива екзекуция. Ако съм разбрал правилно, в материала на Даг се говори за не особено умни типове. Способни ли са да извършат двойно убийство и да им се размине?

— Колко умен трябва да си, за да изстреляш четири куршума? — попита Малин.

— В момента говорим наизуст. Не знаем каквото и да било със сигурност — прекъсна ги Ерика Бергер. — Но трябва да си зададем въпроса дали статиите на Даг или дисертацията на Мия са причината за убийствата. Защото, ако е така, то ще трябва да засилим сигурността в редакцията.

— Има и трети въпрос — допълни Малин. — Трябва ли да предадем имената, с които разполагаме, на полицията? Ти какво им каза нощес?

— Отговорих на всичките им въпроси. Разказах им върху какво работи Даг, но те не поискаха повече подробности, така че не съм споменавал имена.

— Може би трябва да го направим — рече Ерика Бергер.

— Не съм съвсем съгласен — отвърна Микаел. — Бихме могли да им дадем списък, ала какво ще правим, ако започнат да ни разпитват откъде разполагаме с имената? Нямаме право да назоваваме източници, които искат да останат анонимни. Какъвто е случаят с повечето от момичетата, разговаряли с Мия.

— Дяволски объркана история — рече Ерика. — Така се връщаме на първия въпрос — да публикуваме ли?

Микаел вдигна ръка.

— Почакайте. Можем да го подложим на гласуване, но аз си оставам отговорен редактор и за първи път смятам да взема еднолично решение. Отговорът е не. Не можем да публикуваме следващия брой. Не можем да продължим по първоначалния план.

Около масата отново настъпи тишина.

— Много бих искал да публикуваме материалите, но вероятно ще се наложи да променим доста неща. Даг и Мия разполагаха с документацията, а и историята се основаваше на факта, че Мия възнамеряваше да предаде на полицията лицата, които смятахме да разобличим. Тя бе експерт по въпроса. Можем ли да твърдим същото за себе си?

Външната врата се отвори с трясък и Хенри Кортез се появи на прага.

— Даг и Мия ли са жертвите? — попита той задъхано.

Всички кимнаха.

— По дяволите! Това е лудост.

— Откъде разбра? — зачуди се Микаел.

— Бях излязъл с приятелката си и го чухме по таксиметровото радио на път към вкъщи. Полицията искаше да получи информация за коли с маршрути до техния адрес. Така че веднага дойдох в редакцията.

Хенри Кортез изглеждаше толкова разтърсен, че Ерика стана и го прегърна, преди да го помоли да седне. След това се върна към дискусията.

— Мисля, че Даг би искал да публикуваме материала му.

— Аз смятам, че трябва да го сторим — съгласи се Микаел. — Особено що се отнася до книгата. Но при сегашната ситуация ще трябва да го отложим малко.

— Какво ще правим тогава? — попита Малин. — Не става въпрос само за една статия, която трябва да се смени — броят беше тематичен. Налага се да преработим целия вестник.

Ерика помълча известно време. След това по устните й се разля първата предизвикателна усмивка за деня.

— Да не би да си правеше планове да почиваш по Великден, Малин? — зачуди се тя. — Забрави. Ще постъпим по следния начин… Ти, Малин, аз и Кристер ще седнем заедно и ще планираме целия брой, без нито една от статиите на Даг Свенсон. Ще видим дали не можем да използваме някои от текстовете, предвидени за юни.

— Разполагам с окончателния вариант на девет от дванайсет глави и с предпоследния вариант на десета и единайсета глава. Даг трябваше да ми изпрати и техния окончателен вариант по електронната поща. Ще проверя дали го е сторил. От последната глава обаче нямам почти нищо, а именно тя трябваше да съдържа обобщение и изводи.

— Вие двамата обсъдихте ли всички глави?

— Знам какво възнамеряваше да напише в нея, ако това имаш предвид.

— Добре, ти ще работиш с текстовете му — и с книгата, и със статиите. Искам да знам какво липсва и дали ще успеем да довършим това, което Даг не успя да ни изпрати. Можеш ли да ми представиш обективна преценка до края на деня?

Микаел кимна.

— Освен това искам да помислиш какво да кажем на полицията. Кои факти са безобидни и с кои бихме разкрили източниците си. Никой от редакцията не бива да споменава каквото и да било без твоето одобрение.

— Звучи добре — рече Микаел.

— Наистина ли смяташ, че историята на Даг може да е причина за убийствата?

— Или дисертацията на Мия… Не знам. Но не можем да отхвърлим тази вероятност.

Ерика Бергер се замисли за миг.

— Не, не можем. Ти ще отговаряш за него.

— За кое?

— За разследването.

— Кое разследване?

— Нашето разследване, по дяволите! — Ерика Бергер внезапно повиши глас. — Даг Свенсон беше журналист и работеше за „Милениум“. Искам да знам дали работата му е причина за убийствата. Затова ще разнищим случилото се. Това е твоя работа. Като за начало можеш да прегледаш целия предоставен ни от Даг Свенсон материал и да помислиш кое точно би могло да е мотив за убийство.

Тя погледна към Малин Ериксон.

— Малин, ако ми помогнеш да нахвърляме целия нов брой днес, с Кристер ще свършим черната работа. Но ти си работила много с Даг Свенсон и с останалите текстове от тематичния брой. Затова искам да наблюдаваш развитието на разследването заедно с Микаел.

Малин Ериксон кимна.

— Хенри… Можеш ли да работиш днес?

— Естествено.

— Започни да звъниш на останалите съдружници на „Милениум“, за да им съобщиш за случилото се. След това ще трябва да се обадиш в полицията и да разбереш какво следва оттук нататък. Попитай дали са насрочили пресконференция и т.н. Трябва да сме добре информирани.

— Добре. Първо ще позвъня на колегите, след това ще се прибера вкъщи да взема душ и да закуся. Ще се върна след четирийсет и пет минути, освен ако не реша да отида направо в участъка на Кунгсхолмен.

— Ще поддържаме контакт през целия ден.

Край масата настъпи кратка тишина.

— Окей — рече Микаел накрая. — Приключихме ли?

— Мисля, че да — отвърна му Ерика. — Бързаш ли?

— Да. Трябва да проведа един разговор.

Хариет Вангер закусваше с кафе и препечена филийка с кашкавал и портокалово сладко на остъклената веранда в къщата на Хенрик Вангер в Хедебю, когато мобилният й телефон иззвъня. Тя отговори, без да погледне дисплея.

— Добро утро, Хариет — поздрави я Микаел Блумквист.

— Не вярвам на ушите си. Не мислех, че си от хората, които стават преди осем.

— Права си, освен ако изобщо не съм си лягал, какъвто бе случаят тази нощ.

— Случило ли се е нещо?

— Гледала ли си новините?

Микаел й разказа накратко за събитията от изминалата нощ.

— Какъв ужас! — рече Хариет Вангер. — Как си?

— Благодаря, че попита. Бил съм и по-добре. Обаждам ти се, защото си член на управителния съвет на „Милениум“ и следва да бъдеш информирана за случилото се. Някой журналист вероятно скоро ще разбере, че именно аз открих Даг и Мия, което ще породи известни спекулации. А и въпросите ще завалят, когато стане ясно, че той е работил за нас върху значима разобличителна история.

— И ти смяташ, че трябва да съм подготвена. Добре. Какво трябва да кажа?

— Истината. Че си информирана за случилото се, но не познаваш в детайли работата в редакцията и следователно не би могла да коментираш каквито и да било предположения. Разследването на убийството е задача на полицията, а не на „Милениум“.

— Благодаря за предупреждението. Мога ли да направя нещо?

— Засега не. Но ако ми хрумне нещо, ще ти се обадя.

— Добре. И Микаел, дръж ме в течение, моля.

Глава тринайсета

Велики четвъртък, 24 март

Още в седем часа сутринта на Велики четвъртък формалната отговорност по предварителното разследване на двойното убийство в Еншеде бе прехвърлена на прокурор Ричард Екстрьом. Дежурният му колега през изминалата нощ бе сравнително млад и неопитен юрист, който съзнаваше, че убийствата в Еншеде не са му по силите. Затова събуди по телефона заместник областния прокурор, който на свой ред събуди заместник областния полицейски началник. Двамата заедно решиха да прехвърлят топката на някой усърден и опитен прокурор. Избраха Ричард Екстрьом, четирийсет и две годишен.

Екстрьом бе слаб и енергичен мъж, висок метър и шейсет и два, с тънка руса коса и козя брадичка. Обличаше се винаги безупречно и заради ниския си ръст носеше обувки на висок ток. Кариерата му бе започнала от поста заместник-прокурор в Упсала. Оттам го привлякоха като правен експерт към Министерството на правосъдието, където му възложиха да работи главно по хармонизирането на шведското законодателство със стандартите на Европейския съюз. Справи се толкова добре, че известно време дори заемаше поста на ръководител на отдел. Стана известен с едно разследване на пропуски в правовия ред, при което се обяви за по-висока ефективност в противовес на искането на някои полицейски структури за увеличаване на ресурсите. След четири години в МП продължи кариерата си в Стокхолмската прокуратура, където работи по множество дела, свързани с нашумели обири или случаи на насилие.

Определяха политическата му принадлежност като социалдемократическа, ала в действителност той изобщо не се интересуваше от политика. Все по-често ставаше обект на вниманието на медиите и шефовете в коридорите на властта го държаха под око. Той несъмнено представляваше подходяща кандидатура за евентуален по-висок пост, тъй като го смятаха за идеалист, а и имаше широка мрежа от контакти както сред политическите, така и сред полицейските кръгове. Впрочем полицаите не бяха единни в оценката си за неговите способности. Разследванията му за МП ни най-малко не бяха облагодетелствали онези кръгове в полицията, които смятаха, че правовият ред можеше да бъде защитен единствено чрез назначаването на повече полицаи. От друга страна обаче, Екстрьом, бе известен с твърдостта си при воденето на съдебни дела.

След като от криминалния отдел набързо го осведомиха за събитията в Еншеде през изминалата нощ, Екстрьом веднага си каза, че това дело е като заредено с динамит и без съмнение ще разтърси медийното пространство. Не ставаше въпрос за поредното обикновено убийство. Двете жертви бяха докторант по криминалистика и журналист — що се отнася до последната професия, отношението му към нея варираше от ненавист до одобрение в зависимост от обстоятелствата.

Малко след седем часа Екстрьом съгласува намеренията си с областния шеф на криминалната полиция. В седем и петнайсет прокурорът вдигна слушалката и събуди инспектор Ян Бублански, който сред колегите си бе по-известен с прозвището полицай Бубла[42]. Бублански всъщност трябваше да почива по Великден като компенсация за големия брой извънредни часове, които бе събрал през изминалата година, ала го помолиха да прекъсне почивката си и незабавно да се яви на работното си място, за да оглави разследването на убийствата в Еншеде.

Бублански бе петдесет и две годишен и бе работил като полицай през половината си живот. Започна на 23. В продължение на шест години служи като патрул и мина през отдел „Огнестрелни оръжия“ и отдел „Кражби“, преди да завърши курсове за повишаване на квалификацията и да се издигне в кариерата, като получи назначение в криминалния отдел към областната дирекция на полицията. През последните десет години бе участвал в трийсет и три разследвания на убийства и бе ръководил седемнайсет от тях, като четиринайсет бяха успешно приключени, а две се смятаха за разрешени на полицейско ниво. Това означаваше, че полицията знае кой е убиецът, но не разполага с достатъчно доказателства, за да предприеме законови мерки срещу въпросното лице. Бублански и колегите му не се бяха справили с един-единствен случай отпреди шест години. Ставаше въпрос за известен алкохолик и скандалджия, открит промушен с нож в апартамента си в Берсхамра. Местопрестъплението бе кошмарно — пълно с пръстови отпечатъци и ДНК следи от няколко дузини хора, които през годините бяха пили или участвали в сбивания в жилището. Бублански и колегите му бяха убедени, че убиецът е един от многото познати на жертвата алкохолици, ала въпреки енергичното разследване полицията все още не успяваше да го залови. Разследването на практика бе пратено в архива.

Като цяло Бублански се славеше с голям процент разкриваемост и колегите му го намираха за висококвалифициран.

Въпреки това обаче го смятаха за малко чудат, което отчасти се дължеше на факта, че беше евреин и на някои празници се разхождаше с кипа по коридорите на полицията. Това веднъж предизвика коментара на един вече пенсиониран полицейски началник, който смяташе, че да носиш кипа в сградата на полицията е също толкова неуместно, колкото и да сновеш наоколо с тюрбан. Тази история не бе последвана от кой знае колко бурен дебат. Някакъв журналист дочу коментара и започна да задава въпроси, след което полицейският началник бързо се оттегли в кабинета си.

Бублански принадлежеше към юдейската църква на Сьодерфьор и ако нямаше кашер, си поръчваше вегетарианска храна. Ортодоксалността му обаче не граничеше с фанатизъм и той дори работеше в събота. Бублански също схвана на секундата, че разследването на двойното убийство в Еншеде няма да бъде обикновено. Ричард Екстрьом го дръпна настрана веднага след като влезе в полицията малко след осем.

— Тази история е доста зловеща — каза му вместо поздрав Екстрьом. — Застреляната двойка са журналист и криминалистка. Има и още нещо. Открити са от друг журналист.

Бублански кимна. Това означаваше, че разследването със сигурност ще бъде внимателно следено и анализирано от медиите.

— А за да сипя още сол в раната, трябва да добавя, че журналистът, който ги е открил, е Микаел Блумквист от вестник „Милениум“.

— Опа! — рече Бублански.

— Известен покрай цирка около аферата „Венерстрьом“.

— Знаем ли нещо за мотива?

— Нищичко засега. Никой от застреляните не е известен на полицията. Изглежда, са били съвсем нормална двойка. Момичето е трябвало да защити докторска степен след няколко седмици. Това разследване трябва да стане номер едно.

Бублански кимна. За него убийствата винаги бяха приоритет.

— Ще съставим група. Пристъпи колкото се може по-бързо към работа. Ще се погрижа да ти осигуря всички ресурси. Ще ти помагат Ханс Фасте и Кърт Свенсон. Както и Йеркер Холмберг. Той разследва непредумишленото убийство в Ринкебю[43], ала както изглежда, извършителят е напуснал страната. Холмберг е невероятен в работата на местопрестъплението. При нужда можеш да получиш подкрепление от Националното бюро по разследванията.

— Искам Соня Мудиг.

— Тя не е ли малко младичка?

Бублански вдигна вежди и погледна учудено Екстрьом.

— Тя е на трийсет и девет, и следователно само няколко години по-млада от теб. Освен това мозъкът й е бръснач.

— Окей, ти решаваш кого да включиш в групата, само разрешете случая. Ръководството вече ни диша във врата.

Бублански сметна това за малко пресилено. В този ранен утринен час ръководството едва ли бе успяло да стане от масата за закуска.

Полицейското разследване набра скорост след проведената малко след девет часа среща, на която инспектор Бублански събра групата си в заседателната зала на областното полицейско управление. Бублански огледа присъстващите. Съставът на групата го задоволяваше напълно.

Най-много разчиташе на Соня Мудиг. Тя имаше дванайсет години стаж в полицията, четири от които в криминалния отдел, където бе участвала в редица ръководени от Бублански разследвания. Бе изчерпателна и методична, а и Бублански още в началото бе забелязал, че притежава онова качество, което той лично намираше за най-ценно при заплетени разследвания. Имаше фантазия и умееше да прави асоциации. Най-малко в две сложни разследвания Соня Мудиг бе открила странни и далечни връзки, които другите бяха пропуснали, и това бе довело до обрат в работата им. Освен това Соня Мудиг имаше сдържано и интелигентно чувство за хумор, което Бублански ценеше.

Бублански бе доволен и от присъствието на Йеркер Холмберг в групата. Холмберг бе на 55, родом от Онгерманланд. Той бе ограничен и скучноват човек, без грам фантазия, с каквато щедро бе надарена Соня Мудиг. За сметка на това обаче според Бублански Холмберг беше може би най-добрият криминолог в цялата шведска полиция. Бяха работили заедно при различни разследвания през годините и Бублански беше напълно убеден, че ако на мястото на престъплението имаше нещо за намиране, то Холмберг щеше да го намери. Следователно основната му задача бе да ръководи работата в апартамента в Еншеде.

Бублански не познаваше добре колегата си Кърт Свенсон — мълчалив здравеняк с толкова къса коса, че отдалеч изглеждаше плешив. Свенсон бе на 38 и идваше от участъка в Худинге, където дълги години се бе занимавал с разследване на различни престъпни групировки. За него се говореше, че лесно избухва и има тежка ръка. Ще рече, че вероятно използваше спрямо „клиентелата“ методи, които не се вписваха напълно в полицейския регламент. Веднъж, преди около десет години, срещу него бе подадена жалба за нанасяне на телесна повреда. Тя доведе до разследване, което го оневини по всички обвинения.

Кърт Свенсон се беше прочул покрай съвсем друг случай. През октомври 1999 г. с един колега отишли в Албю, за да приберат местен хулиган за разпит. Лицето не било съвсем непознато на полицията. В продължение на няколко години държало обитателите на жилищната сграда в постоянен страх и срещу него имало подадени множество оплаквания, породени от заплашителното му поведение към околните. В конкретния случай полицията била получила сигнал, че е участвал в обир на видеотека в Нуршборг. Ставало дума за една сравнително рутинна полицейска процедура, която тотално се объркала, когато хулиганът извадил нож, вместо мирно и тихо да последва полицаите. Колегата на Свенсон получил рани по ръцете и загубил левия си палец, преди престъпникът да насочи вниманието си към Кърт, който за първи път в кариерата си бил принуден да използва служебното оръжие. Кърт Свенсон изстрелял три куршума. Първият изстрел бил предупредителен. Вторият бил директен, но неточен, което си било живо постижение, като се има предвид, че разстоянието между тях било по-малко от три метра. Третият изстрел уцелил средата на тялото и прекъснал аортата, в резултат на което престъпникът починал от загуба на кръв за няколко минути. Последвалото разследване освободило Кърт Свенсон от всякаква отговорност. Това на свой ред породило медиен дебат за безнаказаната употреба на насилие от страна на държавни служители, а името на Кърт Свенсон било споменавано редом с това на двамата полицаи, пребили до смърт Усмо Вало[44].

В началото Бублански изпитваше определени съмнения по отношение на Кърт Свенсон, ала след около половин година съвместна работа не откри нищо, което да предизвика гнева или неодобрението му. Даже напротив, постепенно започна да изпитва уважение към мълчаливия и компетентен полицай.

Последният член на екипа на Бублански беше Ханс Фасте. Той бе на 47 години и се смяташе за ветеран след петнайсет години служба в отдела. Фасте не удовлетворяваше напълно Бублански. Участието му в разследването имаше плюсове и минуси. Към плюсовете спадаха големият му опит и рутина, които бе придобил, работейки по редица заплетени случаи. Като минус Бублански определяше егоцентризма и язвителното му чувство за хумор, което притесняваше всички хора наоколо и най-вече Бублански. Фасте притежаваше черти на характера и качества, които Бублански чисто и просто не харесваше. Но трябваше да му се признае, че когато се стегне, работи добре. Освен това Фасте се бе превърнал в един вид ментор на Кърт Свенсон, който очевидно нямаше нищо против язвителността му. Двамата винаги работеха заедно.

На срещата бе извикана също и инспектор Анита Нюберг от криминалния отдел, за да ги информира за проведения през нощта разпит на Микаел Блумквист, както и комисар Освалд Мортенсон, за да докладва за действията на полицията на място след получаване на сигнала. Те и двамата бяха изтощени и искаха да се приберат и да си легнат колкото се може по-скоро, но Анита Нюберг вече бе успяла да прояви снимките от местопрестъплението, които групата разглеждаше.

След около трийсет минути вече бяха наясно с развоя на събитията и Бублански обобщи:

— Изхождайки от факта, че огледът на местопрестъплението все още не е приключил, нещата изглеждат по следния начин… Някакво непознато лице, което нито съседите, нито останалите свидетели са забелязали, прониква в апартамент в Еншеде и убива Свенсон и Бергман.

— Все още не разполагаме с информация дали намереното оръжие е идентично с оръдието на престъплението, но вече е изпратено в Националната лаборатория по криминология — допълни Анита Нюберг. — Тази улика се обработва с предимство. Освен това открихме фрагмент от куршума, уцелил Даг Свенсон, в стената срещу спалнята. Относително запазен е. За сметка на това обаче куршумът, убил Мия Бергман, е така раздробен, че на практика е неизползваем.

— Благодаря за информацията. „Колт Магнум“ е проклет каубойски пистолет, който трябва да е абсолютно забранен. Разполагаме ли със сериен номер?

— Все още не — рече Освалд Мортенсон. — Изпратих оръжието и фрагмента от куршум с куриер до НЛК направо от местопрестъплението. Смятах, че е най-добре те да започнат да работят с него, отколкото аз да го пипам.

— Добре тогава. Все още не съм успял да отида до местопрестъплението, ала вие двамата сте били там. Какви са изводите ви?

Анита Нюберг и Освалд Мортенсон се спогледаха. Нюберг остави по-възрастния си колега да говори от името на двамата.

— На първо място смятаме, че убиецът е само един. Било е същинска екзекуция. Имам усещането, че извършителят е бил воден от някаква много сериозна причина при убийствата на Свенсон и Бергман и е действал, изпълнен с решителност.

— На какво се основава това усещане? — попита Ханс Фасте.

— Апартаментът беше подреден и чист. Не става дума за обир, побой или нещо подобно. Изстреляни са само два куршума. И двата улучват жертвата в главата с изключителна точност. Следователно говорим за човек, който умее да борави с оръжие.

— Така.

— Ако погледнем скицата… Съгласно нашата възстановка мъжът, Даг Свенсон, е прострелян от много близко разстояние, може би дори револверът е бил опрян в главата му. Около входната рана имаше ясни следи от изгаряне. Вероятно е застрелян пръв. Свенсон се е хвърлил към масата за хранене. Предполагаме, че убиецът е стоял на прага към коридора или съвсем близо до вратата на дневната.

— Окей.

— Според свидетелите изстрелите са прокънтели през няколко секунди. Мия Бергман е застреляна от разстояние. Вероятно се е намирала при вратата на спалнята и се е опитала да се извърти. Куршумът влиза под лявото ухо и излиза малко над дясното й око. Силата му е толкова голяма, че отхвърля тялото в спалнята, където е намерена. Тя пада върху таблата на леглото и се свлича на пода.

— Опитен стрелец — съгласи се Фасте.

— Меко казано. Нямаше следи от стъпки, които да свидетелстват, че убиецът е влязъл в спалнята, за да провери дали наистина я е убил. Бил е сигурен, че я е улучил, врътнал се е и е напуснал апартамента. Тоест с два изстрела убива двама души и изчезва. Освен това…

— Да?

— Не искам да говоря предварително, без да знам резултатите от криминоложкото разследване, но подозирам, че убиецът е използвал ловни боеприпаси. Смъртта е настъпила мигновено. Раните и на двете жертви бяха ужасни.

Около масата настъпи кратка тишина. Никой от присъстващите не искаше да си спомня за този спор. Имаше два типа куршуми. Първите бяха твърди, с цялостна ризница, минаваха право през тялото и нанасяха сравнително леки рани. Куршумите с мек връх обаче се разширяваха в тялото и водеха до тежки наранявания. Има голяма разлика между човек, улучен с деветмилиметров куршум, и друг, уцелен с куршум, който увеличава площта си до два, дори три сантиметра. Вторият тип куршуми се наричат ловни боеприпаси и целта им е да предизвикат масиран кръвоизлив, което се счита за хуманно при лов на лосове например, когато целта е да свалиш животното колкото се може по-бързо и безболезнено. Но те са забранени в международното право при воденето на война, защото нещастникът, който бива уцелен от разширяващ се куршум, умира почти незабавно, независимо в коя част на тялото е ранен.

Шведската полиция обаче се беше изхитрила да включи ловните куршуми в арсенала си. Точните причини за това решение бяха малко неясни, но нямаше съмнение, че ако известният на цялата страна демонстрант Ханес Вестберг, когото простреляха в корема при размириците в Гьотеборг през 2001 година, бе улучен с ловен куршум, то в никакъв случай нямаше да оживее.

— Тоест целта му е била да убива — рече Кърт Свенсон.

Той говореше за Еншеде, ала същевременно разкри позицията си по въпроса за ловните боеприпаси.

И Анита Нюберг, и Освалд Мортенсон кимнаха.

— Освен това бързината, с която е действано, е доста невероятна — рече Бублански.

— Точно така. Убиецът напуска апартамента незабавно след изстрелването на куршумите, слиза по стълбите, пуска пистолета на земята и изчезва в нощта. Малко след това, говорим за секунди, пристига Блумквист със сестра си с нейната кола.

— Хм — рече Бублански.

— Едната възможност е убиецът да е избягал през мазето. Има страничен вход, който е могъл да използва. Той води към задния двор, а като прекосиш моравата, излизаш на една успоредна улица. Това обаче предполага, че трябва да е имал ключ от вратата на мазето.

— Има ли следи, които да свидетелстват, че убиецът е използвал този път?

— Не.

— Тоест не разполагаме с абсолютно никакво описание — рече Соня Мудиг. — И защо е захвърлил оръжието? Ако го беше взел със себе си или ако го беше хвърлил малко по-надолу от жилищната сграда, щеше да ни отнеме повече време да го открием.

Всички вдигнаха рамене. Никой не можеше да отговори на този въпрос.

— Какво да мислим за Блумквист? — попита Ханс Фасте.

— Той очевидно беше в шок — рече Мортенсон. — Но действията му бяха правилни и премислени и създаваше впечатление, че може да му се вярва. Сестра му потвърди телефонния разговор и пътуването с колата. Не мисля, че е замесен.

— Той е известен журналист — рече Соня Мудиг.

— Това ще се превърне в медиен цирк — съгласи се Бублански. — Ето още една по-сериозна причина да разрешим случая колкото се може по-бързо. Окей… Йеркер, ти, разбира се, ще работиш на местопрестъплението и със съседите. Фасте, ти и Кърт ще разследвате жертвите. Кои са, с какво са се занимавали, какъв е приятелският им кръг, кой би могъл да има мотив да ги убие. Соня, двамата с теб ще прегледаме показанията от изминалата нощ. След това ще съставиш график на заниманията на Даг Свенсон и Мия Бергман през последното денонощие, преди да бъдат убити. Ще се срещнем около два и половина.

Микаел Блумквист се захвана за работа, като седна в редакцията на бюрото, което бе използвал Даг Свенсон през пролетта. Известно време седя съвсем неподвижно, сякаш нямаше сили да започне. След това включи компютъра на Даг.

Даг Свенсон притежаваше личен лаптоп и бе работил главно вкъщи. В редакцията идваше два дни седмично, а в последно време — и повече. В „Милениум“ имаше на разположение един по-стар „Пауърмак ГЗ“. Този компютър стоеше на въпросното бюро и на него работеха нещатните служители на вестника. Микаел включи старата Г-тройка. На диска имаше доста безинтересен материал. Даг Свенсон бе използвал компютъра най-вече за сърфиране в мрежата, но бе прехвърлил на него и няколко папки от лаптопа си.

Освен това бе запазил цялата информация на два диска с архивирани файлове, които държеше заключени в бюрото. Всеки ден обновяваше съдържанието им и копираше новия материал. Тъй като не бе идвал в редакцията през последните денонощия, последният запис бе от неделя вечерта. Липсваха три дни.

Микаел копира компактдиска с архивираните файлове и го прибра в секретния шкаф в собствения си кабинет. След това отдели 45 минути, за да разгледа съдържанието на оригиналния диск. Той съдържаше 33 папки, в които на свой ред имаше безброй други папки. Това бе целият, събиран в продължение на четири години материал по проекта му, разследващ трафика на секс робини. Микаел прегледа документацията, като търсеше неща, които можеха да бъдат квалифицирани като секретен материал — например имената на тайните източници на Даг Свенсон. Направи му впечатление, че Свенсон бе доста прецизен по отношение на източниците. Целият свързан с тях материал се намираше в папка, наречена „Източници/секретно“. Папката съдържаше 134 документа с различен обем, повечето от които бяха доста малки. Микаел маркира всички документи и ги изтри. Не ги прати в кошчето за боклук, а ги провлече до иконата за програмата „Бърн“[45], която не просто премахваше файловете, а ги и заличаваше байт по байт.

След това се залови с електронната поща на Даг Свенсон. Даг бе получил собствен временен електронен адрес на сървъра на „Милениум“, който бе използвал както в редакцията, така и на персоналния си компютър. Имаше и лична парола, което не представляваше никакъв проблем, защото Микаел бе администратор и лесно можеше да получи достъп до целия сървър с поща. Копира съдържанието на електронната поща на Даг Свенсон и го записа на един компактдиск.

Накрая се захвана с планината от хартия, представляваща справочен материал, бележки, изрезки от пресата, присъди и кореспонденция, все документи, събрани от Даг Свенсон по време на проучването му. Микаел реши да заложи на сигурното, отиде до копирния апарат и направи копие на всичко, което изглеждаше важно. Преснима около две хиляди страници, което му отне три часа.

После сортира целия материал, който по някакъв начин можеше да има връзка с тайните източници. Получи се куп от около четирийсет страници, главно бележки от два тефтера с формат А4, които Даг Свенсон държеше заключени в бюрото си. Микаел ги сложи в плик и ги отнесе в стаята си. След това прибра останалите материали от проекта на Даг Свенсон в бюрото му.

Едва тогава си отдъхна, слезе в „Севън-Илевън“, където изпи едно кафе и изяде парче пица. Бе преценил погрешно, че полицията ще пристигне всеки момент, за да прегледа съдържанието на работната маса на Даг Свенсон.

Бублански направи неочакван пробив в разследването малко след десет сутринта, когато му се обади доцент Ленарт Гранлунд от Националната лаборатория по криминология в Линшьопинг.

— Обаждам се по повод на двойното убийство в Еншеде.

— Толкова бързо?

— Получихме оръжието рано сутринта и не съм напълно готов с анализа, но разполагам с информация, която може би ще ви заинтересува.

— Добре. Разкажете ми какво сте открили — подкани го Бубла търпеливо.

— Оръжието е „Колт 45 Магнум“, произведен в САЩ през 1981 година.

— Ясно.

— Снехме пръстови отпечатъци, а вероятно ще разполагаме и с ДНК, но този анализ ще отнеме известно време. Разгледахме и куршумите, с които е застреляна двойката. Те са изключително раздробени, но разполагаме с достатъчно материал за сравнение, за да смятаме, че има голяма вероятност да са от оръжието, намерено на стълбището.

— Предполагам, че то е нелегално. Имате ли някакъв сериен номер?

— Пистолетът е напълно легален. Принадлежи на адвокат Нилс Ерик Бюрман и е закупен през 1983 г. Той е член на полицейския клуб по стрелба. Според адресната му регистрация живее на улица Упландсгатан край Оденплан.

— Какво, по дяволите, искате да ми кажете?

— Освен това изолирахме няколко пръстови отпечатъци по оръжието. Те принадлежат най-малко на двама души.

— Ясно.

— Можем да предположим, че част от тях са на Бюрман, освен ако пистолетът не е бил откраднат или продаден, но не разполагам с подобна информация.

— Аха. С други думи, имаме улика, както се казва на полицейски език.

— Открихме съвпадение в регистъра и по отношение на другото лице. Става дума за отпечатък от десен палец и показалец.

— Чии са?

— На жена, с дата на раждане 30 април 1978 година. Била е арестувана за нанасяне на телесни повреди в „Гамла стан“ през 1995-а и тогава са й взели отпечатъци.

— Има ли си име?

— Да. Казва се Лисбет Саландер.

Инспектор Бубла вдигна вежди и записа името и регистрационния й номер в тефтера на бюрото си.

Когато Микаел Блумквист се върна в редакцията след късния обяд, веднага отиде в кабинета си и затвори вратата — знак, че не иска да го безпокоят. Все още нямаше време да се захване с цялата информация от електронната поща и записките на Даг Свенсон. Налагаше се да прегледа и книгата, и статиите с нов поглед, изхождайки от факта, че авторът е мъртъв и следователно не би могъл да даде отговор на трудните въпроси.

Трябваше да реши дали книгата изобщо може да бъде издадена в бъдеще, както и да прецени дали нещо в събрания материал представлява мотив за убийство. Микаел включи компютъра си и се захвана за работа.

Ян Бублански проведе кратък разговор с ръководителя на предварителното разследване Ричард Екстрьом, за да се информира за получените от НЛК резултати. Бяха взели решение Бублански и Соня Мудиг да посетят адвокат Бюрман за разговор, който можеше да прерасне в разпит или дори арест, ако сметнеха за нужно. През това време колегите им Ханс Фасте и Кърт Свенсон щяха да съсредоточат усилията си върху Лисбет Саландер и да я помолят да обясни как отпечатъците й са могли да се появят върху оръжието на престъплението.

Издирването на адвокат Бюрман започна сравнително безболезнено. Адресът му присъстваше в списъка на данъкоплатците, в оръжейния регистър и регистъра за моторни превозни средства, а освен това бе и публично достъпен чрез телефонния указател. Бублански и Мудиг отидоха до Оденплан и успяха да се шмугнат във входа на жилищната сграда, когато един млад мъж отвори вратата, за да излезе.

След това обаче нещата се усложниха. Когато позвъниха на вратата, никой не им отвори. Затова продължиха към кантората на Бюрман на площад Санкт Ерик и повториха процедурата със същия резултат.

— Може би е в съда — рече криминален инспектор Соня Мудиг.

— Или пък е избягал в Бразилия, след като е извършил двойно убийство — добави Бублански.

Соня Мудиг кимна и хвърли поглед на колегата си. Чувстваше се добре в компанията му. Нямаше да има нищо против да пофлиртува с него, ако не бе майка на две деца и ако и двамата с Бублански нямаха щастливи бракове. Разгледа набързо месинговите табелки на останалите врати на етажа и констатира, че най-близките съседи на адвоката са зъболекар Нурман, фирма на име „Н-Консултинг“ и адвокат Руне Хокансон.

Почукаха на вратата на Хокансон.

— Здравейте, казвам се Мудиг, а това е криминален инспектор Бублански. Ние сме от полицията и идваме по работа при колегата ви, адвокат Бюрман, чиято кантора се намира до вашата. Случайно да знаете как бихме могли да се свържем с него?

Хокансон поклати глава.

— Срещам го рядко в последно време. Разболя се сериозно преди две години и практически прекрати практиката си. Табелката продължава да стои на вратата, но той идва тук само един път на около два месеца.

— Сериозно ли е болен? — попита Бублански.

— Не съм напълно сигурен. Беше страшно деен, а след това изведнъж се разболя. Рак или нещо подобно, предполагам. Не го познавам добре.

— Мислите ли, че има рак, или сте сигурен?

— Не… не знам. Имаше секретарка, Брит Карлсон или Нилсон, или нещо подобно. Възрастна дама. Освободи я от работа и тя ми каза, че е болен, но не знам от какво. Беше пролетта на 2003-та. След това го видях чак в края на годината. Изглеждаше с десет години по-стар, беше съвсем изпосталял и косата му бе посивяла… По това съдя, че наистина е болен. Защо? Направил ли е нещо?

— Не, доколкото ни е известно — отвърна Бублански. — Но трябва спешно да се свържем с него.

Върнаха се на Оденплан и отново почукаха на вратата на апартамента на Бюрман. И този път никой не им отвори. Накрая Бублански извади телефона си и набра мобилния на Бюрман. Чу съобщението: „Номерът на абоната не може да бъде избран в момента, моля, обадете се по-късно.“

Опита се да позвъни на домашния му телефон. От стълбището можеха да чуят слабите сигнали от другата страна на вратата, докато накрая не се включи телефонен секретар, който ги помоли да оставят съобщение. Спогледаха се и вдигнаха рамене.

Беше един часът следобед.

— Кафе?

— По-скоро хамбургер.

Разходиха се до „Бъргър Кинг“ при Уденплан. Соня Мудиг изяде един „Лупър“, а Бублански си поръча вегетариански сандвич. След това се върнаха в полицията.

Прокурор Екстрьом свика среща край заседателната маса в кабинета си в два часа следобед. Бублански и Мудиг седнаха един до друг до стената, в близост до прозореца. Кърт Свенсон дойде с две минути закъснение и се настани срещу тях. Йеркер Холмберг влезе с поднос с кафе в картонени чаши. Беше се отбил за кратко в Еншеде и възнамеряваше да се върне по-късно следобед, когато техниците бъдеха готови.

— Къде е Фасте? — попита Екстрьом.

— В социалните служби. Обади се преди пет минути и каза, че малко ще закъснее — отвърна Кърт Свенсон.

— Добре. Ще започнем без него. С какво разполагате? — попита Екстрьом, като първо посочи Бублански.

— Потърсихме адвокат Нилс Бюрман. Няма го нито вкъщи, нито в кантората. Според думите на негов колега от бранша Бюрман се е разболял преди около две години и на практика е прекратил дейността си.

Соня Мудиг продължи.

— Бюрман е петдесет и шест годишен. Не фигурира в регистъра на криминално проявените. Занимава се предимно с корпоративни дела. Не успях да науча повече за него.

— Но оръжието, използвано в Еншеде, е регистрирано на негово име.

— Да, така е. Той притежава разрешително и е член на полицейския клуб по стрелба — рече Бублански. — Разговарях с Гунарсон от оръжейния отдел. Той е председател на клуба и познава Бюрман много добре. Адвокатът влиза в клуба през 1978-а, а между 1984 и 1992 година е член на управителния съвет и касиер. Гунарсон описа Бюрман като изключителен стрелец, спокоен, уравновесен, без каквито и да било странности.

— Интересувал ли се е от оръжия?

— Гунарсон каза, че по негово мнение Бюрман се е интересувал повече от дейността на организацията, отколкото от самата стрелба. Харесвало му е да участва в състезания, но не се е проявявал като любител на оръжията. През 1983 г. взема участие в националното първенство и заема тринайсето място. През последните десет години все по-малко се занимава със стрелба и се появява единствено на годишните събрания.

— Притежава ли и други оръжия?

— Има разрешително за общо четири оръжия след началото на членството си в клуба по стрелба. За колта, за една берета, за един „Смит и Уесън“ и за един състезателен пистолет, марка „Рапид“. Запазил е само колта, другите три е продал преди десет години в рамките на клуба и разрешителните са прехвърлени на други членове. Дотук нищо странно.

— Но не знаем къде се намира?

— Не. Но трябва да се има предвид, че се опитваме да се свържем с него едва от десет часа сутринта. Може да е бил излязъл на разходка до остров Юргорден или пък да лежи в болница.

В този момент влезе Ханс Фасте. Беше се запъхтял.

— Съжалявам, че закъснях. Може ли да премина по същество?

Екстрьом го подкани с ръка.

— Лисбет Саландер определено е интересно име. Прекарах деня в социалните служби и в Агенцията за контрол на попечителите.

Той свали коженото си яке и го метна на облегалката, преди да седне на масата и да разтвори бележника си.

— Агенцията за контрол на попечителите? — попита Екстрьом и сбърчи чело.

— Тази мацка е доста сбъркана — рече Ханс Фасте. — Обявена е за лице, което не е състояние да се грижи само за себе си, и е поставена под попечителство. Познайте кой е неин попечител. — Той направи многозначителна пауза. — Адвокат Нилс Бюрман. Същият, който притежава оръжието, използвано в Еншеде.

Всички присъстващи в стаята вдигнаха вежди.

На Ханс Фасте му трябваха петнайсет минути, за да сподели с колегите си събраната информация за Лисбет Саландер.

— Накратко — рече Екстрьом, когато Фасте приключи, — разполагаме с отпечатъци по оръжието на убийството, принадлежащи на жена, която през юношеските си години е редовен посетител на психиатрията, за която има съмнения, че се издържа с проституция, и която е обявена от Градския съд за лице, неспособно да се грижи за себе си. Освен всичко друго е доказано склонна към насилие. Защо, по дяволите, е оставена да се разхожда свободно по улиците?

— Проявявала е склонност към насилие още в училище — рече Фасте. — Изглежда, е тежък случай.

— Но все още не разполагаме с нищо, което на практика да я свързва с двойката от Еншеде. — Екстрьом забарабани по масата с върховете на пръстите си. — Добре, това двойно убийство може би все пак не е толкова трудно разрешимо. Разполагаме ли с някакъв адрес на Саландер?

— Регистрирана е на улица Лундагатан в Сьодермалм. Съгласно данъчните служби през определени периоди получава заплата от „Милтън Секюрити“, компания по сигурността.

— Какво, по дяволите, е вършила за тях?

— Не знам. Става дума за доста оскъден доход, получаван в продължение на няколко години. Може би е работила като чистачка или нещо подобно?

— Хм — рече Екстрьом. — Можем да го проверим. Сега обаче ми се струва, че трябва да открием Саландер по най-бързия възможен начин.

— Съгласен съм — каза Бублански. — С подробностите ще се заемем впоследствие. Вече сме стигнали доста далеч — имаме заподозрян. Фасте, двамата с Кърт ще отидете до Лундагатан и ще се опитате да приберете Саландер. Бъдете предпазливи — не знаем дали разполага с друго оръжие и докъде се простира лудостта й.

— Разбрано.

— Бубла — прекъсна го Екстрьом, — началникът на „Милтън Секюрити“ се казва Драган Армански. Запознах се с него във връзка с едно разследване преди няколко години. Стабилен е. Посети го и поговори лично с него за Саландер. Трябва да успееш, преди да приключи работа за деня.

Бублански изглеждаше раздразнен, което отчасти се дължеше на факта, че Екстрьом използва прозвището му, а отчасти и защото предложението му прозвуча като заповед. Все пак кимна леко и се обърна към Соня Мудиг.

— Мудиг, ти ще продължиш да търсиш адвокат Бюрман. Отбий се у съседите му. Мисля, че е належащо да се свържем и с него.

— Окей.

— Трябва да открием връзката между Саландер и двойката в Еншеде. И да докажем, че тя се е намирала там по време на убийството. Йеркер, прояви нейни снимки и ги покажи на съседите. Ще звъните от врата на врата тази вечер. Вземи със себе си няколко униформени, които да ти помогнат.

Бублански направи пауза и се почеса по врата.

— По дяволите, с малко късмет ще успеем да разрешим проклетия случай още тази вечер. А аз си мислех, че ще се проточи във времето.

— Има още нещо — рече Екстрьом — Медиите ни притискат. Обещал съм да дадем пресконференция в три часа. Мога да я поема, ако получа помощ от някого от пресцентъра. Предполагам, че част от журналистите ще ви се обадят директно. Мълчете си за Бюрман и Саландер колкото се може по-дълго.

Всички кимнаха.

Драган Армански мислеше да си тръгне по-рано от работа. Бе Велики четвъртък и със съпругата си планираха да заминат на вилата си на остров Блидьо за празниците. Точно бе затворил куфарчето си и си бе облякъл палтото, когато от рецепцията му се обадиха и му съобщиха, че криминален инспектор Ян Бублански желае да се срещне с него. Армански не познаваше Бублански, ала фактът, че го търсеше полицай, бе достатъчен, за да въздъхне и да върне палтото си на закачалката. Нямаше никакво желание да приема посетители, но „Милтън Секюрити“ не можеше да си позволи да се отнася пренебрежително към полицията. Посрещна Бублански при асансьора в коридора.

— Благодаря ви, че ми отделихте време — поздрави го Бублански. — Нося ви поздрави от началника си, прокурор Ричард Екстрьом.

Двамата си стиснаха ръцете.

— Екстрьом… Имал съм контакти с него на няколко пъти. Доста години минаха, откакто се видяхме за последен път. Искате ли кафе?

Армански се спря пред автомата и взе две чаши, след което отвори вратата на кабинета си и покани Бублански да се настани в удобния фотьойл за посетители до масата при прозореца.

— Армански… Руско ли е името? — попита Бублански любопитно. — И моето завършва на „ски“.

— Родът ми е от Армения. А вашия?

— От Полша.

— С какво мога да ви бъда полезен?

Бублански извади бележник и го отвори.

— Разследвам убийствата в Еншеде. Предполагам, че сте гледали новини днес.

Армански кимна леко.

— Екстрьом каза, че можете да пазите тайна.

— Човек в моята позиция не би спечелил нищо, ако си развали отношенията с полицията. Мога да си държа езика зад зъбите, ако това е въпросът ви.

— Добре. В момента издирваме лице, което в миналото е работило за вас. Името й е Лисбет Саландер. Познавате ли я?

Армански усети как коремът му се сви в огромна каменна буца. Лицето му не издаде нищо.

— По какъв повод издирвате госпожица Лисбет Саландер?

— Да кажем, че имаме причини да я смятаме за интересна за разследването фигура.

Буцата в корема на Армански се разрасна. Той дори усети физическа болка. От деня, в който срещна Лисбет Саландер, бе имал силното усещане, че животът й върви към неизбежна катастрофа. Винаги обаче си я бе представял в ролята на жертва, а не на извършител. Лицето му продължаваше да е безизразно.

— Значи подозирате Лисбет Саландер в извършването на двойното убийство в Еншеде. Правилно ли съм разбрал?

Бублански се поколеба за миг, след което кимна.

— Какво можете да ми разкажете за Саландер?

— Какво ви интересува?

— Първо… Как бихме могли да се свържем с нея?

— Живее на улица Лундагатан. Трябва да проверя точния адрес. Имам и мобилен телефон.

— Адресът ни е известен. Мобилният телефон обаче е по-интересен.

Армански отиде до бюрото си и намери номера. Прочете го на глас, а Бублански го записа.

— Тя работи за вас.

— Има собствена фирма. Възлагал съм й работа от време на време от 1998 година насам. Последният път, когато се възползвах от услугите й, бе преди година и половина.

— За каква работа става въпрос?

— Проучване.

Бублански вдигна поглед от бележника си и вдигна учудено вежди.

— Проучване — повтори той.

— Да, личностни проучвания, ако трябва да сме точни.

— Един момент… За същото момиче ли говорим? — зачуди се Бублански. — Тази Лисбет Саландер, която издирваме, няма завършено основно образование и е обявена за лице, неспособно да се грижи само за себе си.

— Този израз вече не е актуален — отбеляза Армански.

— Все едно дали е актуален, или не. Според документацията това момиче страда от дълбоко психично разстройство и е склонно към насилие. Освен това разполагаме с доклад от социалните служби, който загатва, че се е занимавала с проституция в края на деветдесетте години на XX век. Нищо в документите й не сочи, че би могла да се занимава с висококвалифицирана работа.

— Документите са едно, хората — съвсем друго.

— Тоест искате да ми кажете, че е квалифицирана да извършва личностни проучвания за „Милтън Секюрити“?

— И не само това. Тя безспорно е най-способният служител в тази сфера, когото съм срещал.

Бублански бавно свали химикалката си и сбърчи чело.

— Изглежда… изпитвате уважение към нея.

Армански свали поглед към ръцете си. Въпросът го поставяше на кръстопът. През цялото време бе знаел, че Лисбет Саландер рано или късно ще попадне в сериозна беда. Нямаше ни най-малка представа какво би я накарало да се забърка в двойно убийство в Еншеде в ролята на извършител или по какъвто и да било друг начин, но същевременно си признаваше, че не знае особено много за личния й живот. „В какво ли се е замесила?“ Армански си спомни внезапното й посещение в офиса му, когато загадъчно му бе обяснила, че имала достатъчно пари, за да се справи, и не й се налагало да работи.

Най-разумното в този момент би било напълно да се дистанцира от Лисбет Саландер. Армански си помисли, че тя вероятно е най-самотният човек, когото познава.

— Уважавам компетентността й. Тя не си личи от оценките и биографията й.

— Тоест запознат сте с миналото й.

— Че се намира под попечителство и че е имала проблемно детство — да.

— Но въпреки това я назначихте на работа.

— Всъщност именно това бе причината да я назнача.

— Какво имате предвид?

— Предишният й попечител, Холгер Палмгрен, бе адвокат на стария Дж. Ф. Милтън. Той я бе поел, когато е била тийнейджърка, и ме убеди да й дам работа. В началото задачата й беше да сортира пощата, да отговаря за копирния апарат и т.н. След това обаче стана ясно, че притежава неподозирани таланти. Можете да забравите за доклада на социалните служби, който загатва, че се занимава с проституция. Това са празни приказки. Лисбет Саландер несъмнено е била проблемна и буйна тийнейджърка, но това не е престъпление. Проституция е последното нещо, с което би се занимавала.

— Новият й попечител се казва Нилс Бюрман.

— Никога не съм го срещал. Палмгрен получи мозъчен кръвоизлив преди около две години. Малко след това Лисбет Саландер намали броя на задачите, които изпълняваше за мен. За последен път работихме заедно през октомври преди година и половина.

— Защо престанахте да я търсите?

— Решението не беше мое. Тя прекъсна всякаква връзка с мен и изчезна в чужбина без каквото и да било обяснение.

— Изчезна в чужбина?

— Нямаше я близо година.

— Това не може да е вярно. Адвокат Бюрман е изпращал месечни доклади за нея през цялата изминала година. В участъка разполагаме с копия.

Армански вдигна рамене и леко се усмихна.

— Кога я видяхте за последен път?

— Преди около два месеца, в началото на февруари. Посети ме съвсем неочаквано. Не я бях чувал повече от година. Била прекарала цялата изминала година в чужбина — обикаляла из Азия и Карибския басейн.

— Извинете ме, но съм малко объркан. Когато дойдох тук, смятах, че Лисбет Саландер страда от психично заболяване, че не е завършила основното си образование и се намира под попечителство. След това ми разказахте, че сте се възползвали от услугите й за извършване на висококвалифицирани личностни проучвания, че има собствена фирма и че печели достатъчно много пари, за да може да вземе едногодишен отпуск и да замине на околосветско пътешествие, и то без попечителят й да подаде сигнал. Нещо тук не се връзва.

— Около Лисбет Саландер има много странни неща.

— Може ли да ви попитам… Какво мислите за нея?

Армански се замисли за миг.

— Тя е може би един от най-дразнещите и най-несговорчивите хора, които съм срещал през живота си — рече той накрая.

— Несговорчива?

— Не прави абсолютно нищо, за което няма желание. Мнението на останалите хора за нея изобщо не я интересува. Невероятно компетентна е и е напълно различна от всички останали.

— Луда?

— Дайте ми дефиниция на луд.

— В състояние ли е да убие двама души, без да й мигне окото?

Армански дълго мълча.

— Съжалявам — рече той накрая. — Не бих могъл да отговоря на този въпрос. Аз съм циник. Смятам, че на всички хора им е заложено да могат да убиват други. В пристъп на отчаяние или омраза, а ако не друго, то при самозащита.

— Това означава, че не го намирате за изключено.

— Действията на Лисбет Саландер винаги са ръководени от някаква причина. Ако е убила човек, то вероятно е смятала, че има добро основание да го стори. Може ли да попитам… Въз основа на какво я подозирате за убийството в Еншеде?

Бублански се замисли за миг. След това погледна Армански в очите.

— Информацията ще си остане ли конфиденциална?

— Абсолютно.

— Оръжието на убийството е притежание на попечителя й. По него има нейни отпечатъци.

Армански стисна зъби. Това бяха утежняващи обстоятелства.

— Чух за убийството само по „Ехо“[46]. За какво става въпрос? Наркотици?

— Тя забъркана ли е с наркотици?

— Не и доколкото знам. Но, както вече казах, била е доста проблемна тийнейджърка и на няколко пъти е била прибирана в нетрезво състояние. Предполагам, че картонът й може да даде отговор на въпроса дали е употребявала наркотици.

— Проблемът е, че не знаем дали зад убийството има мотив. Те са били съвсем нормална двойка. Момичето е криминалист и в момента е работело върху дисертацията си. Мъжът е журналист. Казват се Даг Свенсон и Мия Бергман. Говорят ли ви нещо?

Армански поклати глава.

— Опитваме се да открием връзката между тях и Лисбет Саландер.

— Никога не съм ги чувал.

Бублански се изправи.

— Благодаря ви за отделеното време. Споделихте с мен доста интересни неща. Не съм сигурен, че ми стана много ясно, но се надявам всичко казано тук да си остане между нас.

— Няма проблем.

— Ще се свържем отново с вас при нужда. И, разбира се, ако Лисбет Саландер се свърже с вас…

— Естествено — отвърна Драган Армански.

Стиснаха си ръцете. Бублански бе стигнал до вратата, когато се спря и отново се обърна към Армански.

— Случайно да знаете с кого общува Лисбет Саландер? Приятели, познати…

Армански поклати глава.

— Не знам абсолютно нищо за личния й живот. Има все пак един човек, който означава много за нея, Холгер Палмгрен. Би трябвало да се е свързала с него. Той е в един рехабилитационен дом в Ерща.

— Никой ли не я е посещавал, докато работеше тук?

— Не. Тя работеше от вкъщи и идваше в офиса само за да докладва. В изключително редки случаи се срещаше с някой клиент. Вероятно…

На Армански внезапно му хрумна една мисъл.

— Какво?

— Вероятно има още един човек, когото би могла да потърси. Журналист. Бяха близки преди две години. Той я издирваше по време на целия й престой в чужбина.

— Журналист?

— Името му е Микаел Блумквист. Спомняте ли си аферата „Венерстрьом“?

Бублански пусна дръжката на вратата и бавно се върна при Драган Армански.

— Микаел Блумквист откри двойката в Еншеде. Той е връзката между Саландер и жертвите на убийството.

Армански усети как буцата в корема му натежа.

Глава четиринайсета

Велики четвъртък, 24 март

Соня Мудиг опита да позвъни на адвокат Нилс Бюрман три пъти в рамките на половин час. Всеки път чуваше единствено съобщението, че номерът на абоната не може да бъде избран.

В три и половина седна в колата, отиде до Уденплан и позвъни на вратата му — отново без успех. През следващите двайсет минути звъня у съседите в жилищната сграда, за да провери дали някой от тях не знае местонахождението на Бюрман.

В единайсет от общо деветнайсет апартамента нямаше никого. Погледна часовника си. Това несъмнено не бе подходящото време да звъниш от врата на врата. Особено като се има предвид, че всички почиваха за Великден. Обитателите на останалите осем апартамента бяха отзивчиви. Петима знаеха кой е Бюрман — учтивият и възпитан господин от четвъртия етаж. Никой не можеше да й каже къде се намира. Малко по малко Мудиг успя да установи, че Бюрман общува с един от най-близките си съседи, бизнесмен на име Шьоман. У тях обаче нямаше никого, когато позвъни.

Върна се обратно до вратата на Бюрман, отвори тефтерчето си и му остави бележка, в която го молеше да й се обади. Към нея прикрепи визитната си картичка и я пусна през пощенския отвор. Тъкмо да затвори капака, чу телефонът в апартамента да звъни. Наведе се и се заслуша съсредоточено. Прозвучаха четири сигнала. После чу, че се включва телефонният секретар, без обаче да последва каквото и да било съобщение.

Пусна капака на пощенския отвор и се вгледа втренчено във вратата. Не би могла да обясни кое я накара да протегне ръка и да натисне дръжката, но за нейно най-голямо учудване вратата се оказа отключена. Отвори я и погледна в коридора.

— Ехо — извика тя не много силно и се заслуша.

Не долови никакъв шум.

Пристъпи навътре и спря колебливо. Постъпката й можеше да бъде определена като нарушение на личното пространство и свобода. Не разполагаше със заповед за обиск и нямаше никакво право да се намира в апартамента на адвокат Бюрман, въпреки че бе отключено. Соня Мудиг хвърли поглед наляво. Виждаше се част от всекидневната. Точно реши да излезе от апартамента, когато забеляза шкафа в коридора. На него имаше кутия за пистолет „Колт Магнум“.

Изведнъж я обзе неприятно чувство. Отвори джоба на якето си и извади служебното си оръжие, което не й се бе случвало досега.

Свали предпазителя, насочи цевта към пода, приближи се до дневната и погледна вътре. Не забеляза нищо странно, но неприятното чувство се усилваше. След това се върна в коридора и разгледа кухнята. Беше празна. Продължи през един вътрешен коридор и бутна вратата на спалнята.

Адвокат Нилс Бюрман лежеше по очи на леглото. Коленете му опираха в пода. Изглеждаше така, сякаш бе коленичил за вечерна молитва. Беше гол.

Още от мястото си при вратата можеше да разбере, че е мъртъв. Половината му чело бе отнесено от изстрел в задната част на главата.

Соня Мудиг излезе заднешком от апартамента. Продължаваше да държи служебния пистолет в ръка, когато извади мобилния си телефон на стълбището и се обади на криминален инспектор Бублански. Не успя да се свърже с него. Вместо това позвъни на прокурор Екстрьом. Погледна часовника си — показваше 4,18 ч.

Ханс Фасте наблюдаваше входната врата на жилищната сграда на улица Лундагатан, където бе регистрирана Лисбет Саландер и където следователно се очакваше да живее. Хвърли бърз поглед на Кърт Свенсон, а след това и на ръчния си часовник. Беше четири и десет.

След като получиха кода за външната врата от отговорника за жилищната сграда, успяха да влязат и да поогледат около вратата с табелка „Саландер-Ву“. Не доловиха никакви звуци от апартамента, а и никой не им отвори, когато позвъниха. Върнаха се при колата и застанаха така, че да могат да виждат входа.

По служебния телефон в автомобила получиха информация, че лицето, което наскоро е било добавено в договора за съсобственост върху апартамента на улица Лундагатан в Стокхолм, е някоя си Мириам Ву, родена през 1974 г. Преди това жената бе живяла в близост до площад Санкт Ерик.

Над радиото имаха залепена паспортна снимка на Лисбет Саландер. Фасте отбеляза, че прилича на кучка.

— По дяволите, курвите изглеждат все по-ужасно. Трябва да си съвсем загорял, за да я поискаш.

Кърт Свенсон не каза нищо.

В четири и двайсет им се обади Бублански и им съобщи, че е излязъл от офиса на Армански и е тръгнал към „Милениум“. Помоли Фасте и Свенсон да продължат да чакат на Лундагатан. Лисбет Саландер трябвало да бъде прибрана за разпит, ала прокурорът все още не смятал, че могат да я свържат с убийствата в Еншеде.

— Ясно — рече Фасте. — Според Бубла прокурорът иска да получи самопризнание, преди да издаде заповед за арест.

Кърт Свенсон отново нищо не каза. Двамата лениво наблюдаваха хората, които минаваха наоколо.

В пет без двайсет прокурор Екстрьом позвъни на мобилния телефон на Ханс Фасте.

— Случи се нещо. Намерихме адвокат Нилс Бюрман застрелян в апартамента си. Мъртъв е от поне едно денонощие.

Ханс Фасте се стегна.

— Разбрано. Какво ще правим сега?

— Обявил съм Лисбет Саландер за издирване. Издадена е заповед за задържането й по подозрение в три убийства. Ще вдигнем цялата областна полиция под тревога. Трябва да бъде заловена. Ще я третираме като опасна и евентуално въоръжена.

— Разбрано.

— Ще изпратя един отряд на Лундагатан, за да влязат в апартамента и да го отцепят.

— Разбрано.

— Чували ли сте се с Бублански?

— Той е в „Милениум“.

— И очевидно си е изключил телефона. Можете ли да му се обадите и да го информирате?

Фасте и Свенсон се спогледаха.

— Окей. Въпросът е какво да правим, ако Саландер се появи — рече Кърт Свенсон.

— Приберете я, ако е сама и всичко изглежда спокойно. Ако успее да влезе в апартамента, нека отрядът да нахлуе вътре. Тая мадама е напълно откачена и очевидно е в настроение за убиване. Възможно е да има още оръжия в апартамента.

Микаел Блумквист бе смъртно уморен, когато хвърли ръкописа на бюрото пред Ерика Бергер и седна на стола й за посетители до прозореца срещу улица Йотгатан. Цял следобед бе работил с незавършената книга на Даг Свенсон и се бе опитвал да реши какво ще прави с нея оттук нататък.

Това беше щекотлив въпрос. Даг Свенсон бе мъртъв само от няколко часа, а отговорният му редактор вече се чудеше как да постъпи с журналистическото му наследство. Микаел прекрасно знаеше, че външен човек би сметнал това отношение за цинично и коравосърдечно. Но той самият не мислеше така. Имаше чувството, че се намира почти в безтегловно състояние — особен синдром, който всеки новинар познава и изпитва в кризисни моменти.

Докато другите хора тъжаха, журналистът новинар действаше. Въпреки че членовете на редакционната колегия на „Милениум“ бяха в шок в утрото на Велики четвъртък, професионалният дълг надделя и те настървено се захванаха за работа.

За Микаел това беше напълно естествено. Даг Свенсон бе замесен от същото тесто и би постъпил по аналогичен начин, ако ролите им бяха разменени.

Би си задал въпроса какво би могъл да стори за Микаел. Даг Свенсон оставяше наследство под формата на ръкопис, съдържащ експлозивна история. В продължение на няколко години бе събирал материал и съпоставял факти. Бе вложил в работата си цялата си душа, а сега нямаше да може да доведе започнатото докрай.

Но имаше и нещо още по-важно — беше работил за „Милениум“.

Насилствената смърт на Даг Свенсон и Мия Бергман не можеше да разтърси нацията, както убийството на Улоф Палме например, и следователно нямаше да бъде обявен общодържавен траур. Ала за служителите на „Милениум“ шокът може би беше още по-голям, случилото се ги засягаше лично, а и Даг Свенсон имаше страшно много познати журналисти, които на свой ред щяха да изискват информация.

Сега Микаел и Ерика трябваше да довършат работата на Даг Свенсон и да разследват смъртта му.

— Мога да възстановя текста — рече Микаел. — С Малин трябва да прегледаме книгата ред по ред и да извършим допълнителни проучвания, за да можем да отговорим на евентуални въпроси. До голяма степен можем да следваме личните записки на Даг, но възниква проблем с четвърта и пета глава, които се основават на направените от Мия интервюта, така че не знаем кои са източниците. С малки изключения обаче ми се струва, че бихме могли да използваме бележките в дисертацията й като основен източник.

— Липсва ни последната глава.

— Така е. Аз обаче разполагам с черновата на Даг, а и обсъждахме нещата толкова много пъти, че знам какво точно възнамеряваше да напише. Предлагам да махнем обобщаващата част и да я заменим с послеслов, където ще обясня аргументите му.

— Добре. Искам да видя текста, преди да дам одобрението си за каквото и да било. Не можем да говорим от негово име.

— Няма проблем. Ще напиша главата под формата на мои лични наблюдения и ще я подпиша с моето име. Ще е съвсем ясно, че авторът съм аз, а не той. Ще разкажа как му е хрумнала идеята за книгата и що за човек е бил. И ще завърша с кратко обобщение на казаното от него по време на най-малко дузина разговори през последните месеци. В черновата му има много неща, които мога да цитирам. Мисля, че ще се получи добре.

— По дяволите… Искам да публикувам тази книга повече от всичко друго — рече Ерика.

Микаел кимна. Разбираше я напълно.

— Чула ли си нещо ново? — попита я той.

Ерика Бергер постави очилата си за четене на масата и поклати глава. След това се изправи, наля в две чаши кафе от термоса и седна срещу Микаел.

— С Кристер сме скицирали следващия брой. Включихме две статии, които бяха предвидени за по-следващия, и сме поръчали текстове на колегите на свободна практика. Но въпреки това изданието ще е хаотично, без основна линия.

Двамата поседяха мълчаливо за миг.

— Слушал ли си новините? — попита Ерика.

Микаел поклати глава.

— Не. Но знам какво ще кажат.

— Убийството е новина номер едно, следвана е от инициативата на Центъра[47].

— Което означава, че в страната не се случва абсолютно нищо друго.

— Полицията все още не е разкрила имената на Даг и Мия. Описват ги като „нормална двойка“. Липсва и информация, че ти си ги открил.

— Обзалагам се, че ще направят всичко възможно, за да го скрият. Това поне е в наша полза.

— Защо им трябва да го крият?

— Защото принципно не обичат медийния цирк. Моето име определено има новинарска стойност и следователно полицията смята, че е най-добре никой да не знае, че именно аз съм ги открил. Предполагам, че тази информация ще изтече по някое време през нощта или утре рано сутринта.

— Млад и циничен.

— Вече не сме толкова млади, Рики. Мислех за това, докато ме разпитваха през нощта. Полицайката приличаше на ученичка.

Ерика се разсмя леко. Вярно, че спа няколко часа през нощта, но и тя бе започнала да усеща умора. Скоро напълно изненадващо щеше да влезе в ролята си на главен редактор на един от най-маститите вестници в страната. „Не, сега не е моментът да съобщя тази новина на Микаел.“

— Хенри Кортез се обади преди малко. Някакъв Екстрьом, ръководител на предварителното разследване, е дал пресконференция в три часа — рече тя.

— Ричард Екстрьом?

— Да. Познаваш ли го?

— Доста активен е политически. Медийният шум е гарантиран. Тук не става въпрос за убийството на двама улични търговци в Ринкебю. Историята ще получи голяма публичност.

— Той твърди, че полицията работи по няколко версии и се надява бързо да разреши случая. Но като цяло не каза нищо особено. За сметка на това обаче залата беше препълнена с журналисти.

Микаел вдигна рамене. След това разтърка очи.

— Не мога да забравя как изглеждаше Мия. По дяволите, тъкмо се бяхме запознали.

Ерика кимна мрачно.

— Ще изчакаме и ще видим. Някой проклет луд…

— Не знам. Цял ден мислих за това.

— Какво искаш да кажеш?

— Мия бе застреляна в профил. Видях, че входната рана е отстрани на шията й, а изходната — на челото. Даг беше прострелян отпред в челото с изходна рана на тила. Доколкото мога да преценя, изстреляни са били само два куршума. Това не ми прилича на дело на луд.

Ерика наблюдаваше замислено партньора си.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Ако не е дело на луд, то трябва да има мотив. А колкото повече мисля, толкова повече се убеждавам, че този ръкопис е дяволски основателен мотив.

Микаел посочи купчината листове върху бюрото на Ерика. Ерика също погледна натам. След това се спогледаха.

— Не е нужно да е свързано със самата книга. Може би са се разровили твърде надълбоко и са успели… Не знам. Някой се е почувствал застрашен.

— И е наел професионален убиец. Мике, това не е американски филм. Книгата е посветена на мъжете, възползващи се от услугите на проститутки. В нея се споменават имената на полицаи, политици, журналисти… Тоест някой от тях трябва да е убил Даг и Мия.

— Не знам, Рики. След три седмици трябваше да отпечатаме най-сериозния материал за трафика на хора, публикуван някога в Швеция.

В този момент Малин Ериксон подаде глава през вратата и каза, че криминален инспектор Ян Бублански иска да говори с Микаел Блумквист.

Бублански се здрависа с Ерика Бергер и Микаел Блумквист и седна на третия стол до масата при прозореца. Огледа Микаел Блумквист и видя мъж с хлътнали очи и набола еднодневна брада.

— Разполагате ли с нещо ново? — попита Микаел Блумквист.

— Може би. Доколкото разбрах, вие сте открили двойката в Еншеде и сте подали сигнал в полицията вчера вечерта.

Микаел кимна уморено.

— Знам, че сте разказали всичко на дежурния през нощта, но се чудя дали не бихте могли да ми разясните някои детайли?

— Какво искате да знаете?

— Защо сте посетили Свенсон и Бергман толкова късно през нощта?

— Това не е просто детайл, а цял роман — усмихна се Микаел уморено. — Бях на вечеря у сестра си — тя живее в новия квартал край Стекет. Даг Свенсон ми позвъни на мобилния и ми обясни, че няма да може да мине през редакцията на Велики четвъртък, тоест днес, както се бяхме разбрали по-рано. Трябваше да предостави снимков материал на Кристер Малм. Причината бе, че с Мия бяха решили да посетят родителите й за Великден и искаха да заминат рано сутринта. Затова питаше дали не може да мине през нас сутринта. Аз му отговорих, че се намирам съвсем наблизо и няма да ми представлява проблем да се отбия у тях и да взема снимките на път към вкъщи.

— Значи отидохте до Еншеде, за да вземете снимките.

Микаел кимна.

— Можете ли да се сетите за някакъв мотив за убийството на двойката Свенсон и Бергман?

Микаел и Ерика се спогледаха. И двамата мълчаха.

— Какво става? — попита Бублански.

— Ние, разбира се, обсъдихме този въпрос през деня, но не сме напълно единодушни. Или по-точно сигурни. Не искаме да правим необосновани предположения.

— Кажете все пак.

Микаел му представи съдържанието на бъдещата книга на Даг Свенсон и как двамата с Ерика са се чудили дали би могла да съществува връзка между нея и убийствата. Бублански поседя мълчаливо известно време, като се опитваше да смели информацията.

— Значи Даг Свенсон възнамеряваше да разобличи полицаи.

Обратът в разговора изобщо не му харесваше. Вече виждаше как в обозримото бъдеще „полицейската следа“ ще бъде размахвана из медиите и споменавана във връзка с различни тайнствени материали.

— Не — отговори Микаел. — Даг Свенсон възнамеряваше да изобличи престъпници, някои от които се бяха оказали полицаи. Сред тях има и няколко човека от моята професия, журналисти.

— И вие смятате да публикувате тази информация сега?

Микаел погледна Ерика.

— Не — отвърна Ерика Бергер. — Отделихме цял ден, за да спрем текущата работа по следващия брой. Най-вероятно ще публикуваме книгата на Даг Свенсон, ала първо ще изчакаме да разберем какво се е случило. Освен това книгата трябва да бъде частично преработена. Не възнамеряваме да саботираме полицейското разследване на убийството на двама приятели, ако това ви притеснява.

— Трябва да огледам бюрото на Даг Свенсон, а тъй като това е редакция, извършването на обиск е деликатен въпрос.

— Ще откриете целия материал в лаптопа на Даг Свенсон — рече Ерика.

— Ясно — каза Бублански.

— Прегледах съдържанието на бюрото на Даг Свенсон рече Микаел. — Извадих някои записки, които разкриват самоличността на източници, желаещи да запазят анонимност. Всичко останало е на ваше разположение. Оставил съм бележка, че нищо от бюрото не трябва да бъде пипано или местено. Има само един проблем — съдържанието на книгата на Даг Свенсон е секретно до момента на публикуването й. Затова не бихме искали ръкописът да попада в полицията, особено като се има предвид, че смятаме да разобличим няколко полицаи.

„По дяволите — помисли си Бублански. — Защо не изпратих някого тук още сутринта?“ След това кимна и смени темата.

— Добре. Има едно лице, което искаме да разпитаме във връзка с убийствата. Имам основания да смятам, че вие го познавате. Интересува ме какво знаете за жена на име Лисбет Саландер.

Микаел Блумквист изглеждаше за секунда напълно озадачен. Бублански забеляза, че Ерика Бергер изгледа остро колегата си.

— Нещо не ви разбирам.

— Познавате ли Лисбет Саландер?

— Да, познавам Лисбет Саландер.

— Откъде?

— Защо питате?

Бублански махна раздразнено с ръка.

— Както ви казах, искам да я разпитам във връзка с убийствата. Откъде я познавате?

— Но… Това е безумно. Лисбет Саландер няма никакво отношение към Даг Свенсон и Мия Бергман.

— Тогава остава тихо и спокойно да го докажем — отвърна Бублански търпеливо. — Но не отговорихте на въпроса ми. Откъде познавате Лисбет Саландер?

Микаел се поглади по наболата брада и разтри очи, докато мислите се щураха в главата му. Накрая погледна Бублански в очите.

— Наех Лисбет Саландер да извърши едно проучване за мен по съвсем друг случай преди две години.

— За какво ставаше въпрос?

— Съжалявам, но стигаме до въпроси, свързани с конституционните права, защитата на източници и т.н. Повярвайте ми. Онова проучване нямаше нищо общо с Даг Свенсон и Мия Бергман. Ставаше дума за съвсем друг случай, който днес е приключен.

Бублански премисли думите му. Не му харесваше твърдението, че има тайни, които не могат да бъдат разкрити дори във връзка с разследване на убийство. Но за момента реши да не настоява.

— Кога видяхте за последен път Лисбет Саландер?

Микаел премисли отговора си.

— Нещата стоят по следния начин. През есента преди две години общувах с Лисбет Саландер. Отношенията ни приключиха по Коледа същата година. След това тя изчезна от града. Не я бях виждал повече от година допреди седмица.

Ерика Бергер вдигна вежди. Бублански предположи, че това е новост за нея.

— Разкажете ми за срещата ви.

Микаел си пое дълбоко въздух и накратко описа случилото се пред входа на жилищната й сграда на улица Лундагатан. Бублански слушаше с растящо удивление. Опитваше се да прецени дали Блумквист си измисля, или казва истината.

— Значи не разговаряхте с нея?

— Не, тя изчезна между сградите в горната част на Лундагатан. Чаках я дълго, но не се появи. Написах й писмо и я помолих да ми се обади.

— И не знаете за съществуваща връзка между нея и двойката в Еншеде?

— Не.

— Добре… Можете ли да ми дадете описание на човека, който я нападна?

— Не много точно. Той я нападна, тя се защити и избяга. Видях го от около четирийсет, четирийсет и пет метра. Бе посред нощ и беше тъмно.

— Бяхте ли в нетрезво състояние?

— Бях малко замаян, но в никакъв случай не бях пиян. Мъжът беше рус с конска опашка. Носеше тъмно, късо до кръста яке. Имаше солидно бирено коремче. Когато се качих по стълбите на Лундагатан, го видях само отзад. Обърна се, когато ме удари. Останах с впечатление, че лицето му е изпито, а очите му — светли и близко разположени.

— Защо не си ми разказал досега? — изстреля Ерика Бергер.

Микаел Блумквист вдигна рамене.

— Случи се точно преди уикенда, а ти замина за Гьотеборг, за да участваш в онова проклето дискусионно предаване. Нямаше те в понеделник, а във вторник се видяхме съвсем за малко. След това вече не беше актуално.

— Но не сте казали на полицията… Въпреки случилото се в Еншеде — констатира Бублански.

— Защо да казвам на полицията? В същия ред на мисли трябваше да съобщя, че хванах един джебчия, докато се опитваше да ме обере на централната станция на метрото преди месец. Не съществува каквато и да било връзка между случилото се на Лундагатан и в Еншеде.

— Но не сте подали информация в полицията за нападението?

— Не. — Микаел се поколеба за миг. — Лисбет Саландер държи изключително на личното си пространство. Обмислях да отида до полицията, но реших, че тя трябва да съобщи за случилото се. Във всеки случай исках първо да говоря с нея.

— Което не се е случило?

— Не съм разговарял с Лисбет Саландер от двайсет и шести декември по-миналата година.

— Защо… връзката ви, ако това е точната дума, приключи?

Погледът на Микаел потъмня. Той претегли думите си за миг, преди да отговори.

— Не знам. Тя прекъсна всякакви контакти с мен напълно внезапно.

— Случило ли се беше нещо?

— Не. Не и ако имате предвид кавга или нещо подобно. Единия ден бяхме добри приятели, на другия не ми вдигаше телефона. След това изчезна от живота ми.

Бублански прецени обяснението на Микаел. Изглеждаше откровено и се потвърждаваше от разказа на Драган Армански от „Милтън Секюрити“ за изчезването й. Нещо се бе случило с Лисбет Саландер през по-миналата зима. Той се обърна към Ерика Бергер.

— Вие познавате ли я?

— Срещала съм я един-единствен път. Бихте ли ми обяснили защо задавате въпроси за нея във връзка с Еншеде? — попита Ерика Бергер.

Бублански поклати глава.

— Има улики, свързващи я с местопрестъплението. Само това мога да кажа. За сметка на това обаче няма да крия, че колкото повече узнавам за Лисбет Саландер, толкова повече се озадачавам. Как бихте я определили като личност?

— В какъв смисъл? — попита Микаел.

— Как бихте я описали?

— В професионален план е една от най-добрите къртици, които съм срещал.

Ерика Бергер погледна Микаел Блумквист и прехапа устни. Бублански бе убеден, че парче от пъзела липсва и че те знаят нещо, което не искат да споделят.

— А като човек?

Микаел остана дълго мълчалив.

— Тя е изключително самотен и странен човек. Асоциален. Не обича да говори за себе си. Същевременно обаче има страшно силна воля. И морал.

— Морал?

— Да. Собствен морал. Не можете да я излъжете да стори нещо против волята си. В нейния свят нещата са „правилни“ или „погрешни“, така да се каже.

Бублански се замисли върху казаното. И Микаел Блумквист я описа по същия начин като Драган Армански. Двама мъже, които я познаваха, бяха единодушни в преценката си за нея.

— Познавате ли Драган Армански? — попита Бублански.

— Срещали сме се няколко пъти. Пихме веднъж бира миналата година, докато се опитвах да открия къде е изчезнала Лисбет.

— И твърдите, че тя е извършвала изключително компетентни проучвания — повтори Бублански.

— Тя е най-добрата, която съм срещал — повтори Микаел.

Бублански забарабани за секунда с пръсти и погледна през прозореца към потока от хора на улица Йотгатан. Чувстваше се странно раздвоен. Документацията от психиатрията, която Ханс Фасте бе получил от Агенцията за контрол на попечителите, постановяваше, че Лисбет Саландер страда от дълбоко психично разстройство, че е склонна към проява на насилие и е почти бавноразвиваща се. Отговорите, които бе получил и от Армански, и от Блумквист, се отличаваха драстично от картината, обрисувана от психичната експертиза, плод на дългогодишни изследвания. И двамата я описваха като странна, но с леко възхищение в гласа.

Според думите на Блумквист той бе „общувал“ с нея за известен период от време. Това предполагаше, че са имали някакъв вид сексуална връзка. Бублански се чудеше какви закони важат в случаите с лица, поставени под попечителство. Възможно ли бе Блумквист да е извършил нарушение, като се е възползвал от лице в неравностойно положение?

— Как се отнасяхте към недъга й? — попита той.

— Недъг? — попита Микаел.

— Поставянето й под попечителство и психичните й проблеми?

— Попечителство? — възкликна Микаел.

— Психични проблеми? — учуди се Ерика Бергер.

Бублански гледаше удивено ту Микаел Блумквист, ту Ерика Бергер. „Те нищо не знаят. Те всъщност нищо не знаят.“ Изведнъж усети раздразнение към Армански и към Блумквист, но най-вече към Ерика Бергер, с елегантните й дрехи и модерния офис с изглед към улица Йотгатан. „Тя си седи тук и казва на останалите хора какво да мислят.“ Раздразнението му обаче се изля върху Микаел.

— Не разбирам какъв ви е проблемът с Армански — рече той.

— Моля?

— Лисбет Саландер е била редовен посетител на лудницата от юношеските си години насам — рече Бублански накрая. — Една психиатрична експертиза и едно решение на Градския съд я определят като неспособна да се грижи сама за себе си. Поставена е под попечителство. Има доказана склонност към насилие и през целия си живот е имала проблеми с властите. Сега в най-висока степен е заподозряна… за съучастие в двойно убийство. А двамата с Армански говорите за нея, сякаш е някаква принцеса.

Микаел Блумквист седеше напълно неподвижно с втренчен в Бублански поглед.

— Ще го изразя по следния начин — продължи Бублански. — Търсихме връзка между Лисбет Саландер и двойката в Еншеде. Оказа се, че вие, който сте ги открили, сте тази връзка. Бихте ли желали да направите някакъв коментар?

Микаел се облегна назад. Затвори очи и се опита да проумее ситуацията. „Не се връзва. Не е възможно.“ Беше ли способна да извърши убийство? Микаел внезапно си спомни изражението на лицето й, когато преди две години се бе нахвърлила върху Мартин Вангер със стик за голф. „Без съмнение щеше да го убие. Не го стори единствено защото трябваше да ме спаси.“ Несъзнателно прокара пръсти по шията си, където тогава се бе впило бесилото на Мартин Вангер. Ала Даг и Мия… „Няма логика“.

Микаел съзнаваше, че Бублански го наблюдава изключително внимателно. Точно като Драган Армански, и той трябваше да направи избор. Рано или късно щеше да му се наложи да реши в кой ъгъл на ринга да застане, ако Лисбет Саландер бъде обвинена в убийство. „Виновна или невинна?“

Преди да успее да каже нещо, телефонът на бюрото на Ерика иззвъня. Тя го вдигна и подаде слушалката на Бублански.

— Някой си Ханс Фасте иска да говори с вас.

Бублански взе слушалката и изслуша внимателно другата страна. И Микаел, и Ерика видяха как изражението на лицето му се промени.

— Кога влизат?

Тишина.

— Какъв беше адресът…? Лундагатан… Добре, наблизо съм и тръгвам за там.

Бублански бързо се изправи.

— Извинете ме, но трябва да прекъсна разговора. Настоящият попечител на Саландер е открит застрелян, тя е обявена за издирване и е издадена заповед за ареста й по обвинение в три убийства.

Ерика Бергер зяпна. Микаел Блумквист изглеждаше така, сякаш го е ударил гръм.

Нахлуването в апартамента на Лундагатан бе сравнително лесна процедура от тактическа гледна точка. Ханс Фасте и Кърт Свенсон се облегнаха на капака на колата и изчакаха, докато бойците от специалния отряд, въоръжени с автомати, окупираха стълбището и превзеха първия етаж.

След десет минути те установиха това, което Фасте и Свенсон вече знаеха. Никой не им отвори вратата, когато позвъниха.

Ханс Фасте плъзна поглед по дължината на улица Лундагатан, която за огромна досада на пътниците на автобус №66 бе отцепена от Синкенсдам до църквата „Хьогалдисшюркан“. Един автобус пък бе попаднал между огражденията в хълмистата част и не можеше да мръдне ни напред, ни назад. Накрая Фасте се приближи до един униформен полицай и му нареди да се дръпне настрана и да пусне превозното средство. Голям брой любопитни зяпачи се бяха струпали в горната част на Лундагатан и наблюдаваха суматохата отвисоко.

— Трябва да има и по-лесен начин — рече Фасте.

— По-лесен от какво? — зачуди се Свенсон.

— От това да викаме силите за бързо реагиране всеки път щом трябва да заловим някой хулиган.

Кърт Свенсон се въздържа от коментар.

— Все пак става въпрос за жена с ръст сто и петдесет сантиметра и тегло към четирийсет килограма — рече Фасте.

Не бяха намерили за необходимо да разбиват вратата с чук. Бублански се присъедини към тях, докато чакаха ключарят да отвори и да се дръпне настрана, за да може отрядът да превземе апартамента. Отне им около осем секунди да огледат площта му от четирийсет и пет квадрата и да се убедят, че Лисбет Саландер не се крие нито под леглото, нито в банята, нито в някой гардероб. След това позволиха на Бублански да влезе.

Тримата полицаи се огледаха любопитно наоколо в безупречно чистия и изискано мебелиран апартамент. Мебелите бяха със семпли форми. Кухненските столове бяха боядисани в различни светли пастелни тонове. По стените в стаите висяха художествени черно-бели фотографии в рамки. В антрето имаше етажерка с касетофон с компактдисково устройство и огромна колекция от албуми. Бублански констатира, че тя включва всякаква музика — от хардрок до опера. Всичко бе артистично подредено. Изпипано и с вкус.

Кърт Свенсон огледа кухнята, но не откри нищо забележително. Прегледа голям куп с вестници и провери плота, шкафовете и камерата на хладилника.

Фасте претърси гардеробите и чекмеджетата на шкафа в спалнята. Подсвирна, когато откри белезници и различни сексуални играчки. В един от гардеробите намери цял комплект латексови дрехи от онзи тип, който би накарал майка му да се изчерви само като ги погледне.

— Тук е имало купон — рече той високо и размаха една лачена рокля, която според етикета бе ушита в „Домино Фашън“, каквото и да бе това.

Бублански огледа шкафа в антрето, върху който откри малка купчина неотворени писма, адресирани до Лисбет Саландер. Прегледа ги и установи, че са главно сметки и банкови извлечения. Имаше само едно лично писмо. То бе от Микаел Блумквист. Дотук всичко казано от него се потвърждаваше. След това се наведе и вдигна пощенските пратки, покрити с отпечатъците на специалния отряд, които лежаха на пода под пощенския отвор. Броеве на списание „Тай Про Боксинг“, безплатният вестник „Сьодермалмнют“ и три писма, адресирани до Мириам Ву.

През съзнанието на Бублански премина неприятно подозрение. Той отиде в банята и отвори шкафчето. Откри кутия „Алведон“ и половин туба „Цитодон“. „Цитодон“ се продаваше само с рецепта. Лекарството бе на името на Мириам Ву. В шкафчето имаше само една четка за зъби.

— Фасте, защо на вратата пише Саландер-Ву? — попита той.

— Нямам ни най-малка представа — отвърна Фасте.

— Добре, тогава ще те попитам следното: защо на пода в коридора има поща, адресирана до Мириам Ву, и защо в шкафчето в банята има предписана от лекар туба „Цитодон“, отново на името на Мириам Ву? Защо открих само една четка за зъби? И защо, като се има предвид, че според описанието на Лисбет Саландер тя е съвсем миниатюрна, коженият панталон, който държиш в момента, е за лице, високо най-малко сто седемдесет и пет сантиметра?

В апартамента настъпи кратка тягостна тишина. Кърт Свенсон я наруши.

— По дяволите — рече той.

Глава петнайсета

Велики четвъртък, 24 март

Кристер Малм се чувстваше уморен и нещастен, когато най-накрая се прибра вкъщи след извънредния работен ден. Усети пикантния аромат, който се носеше от кухнята, влезе вътре и прегърна интимния си приятел.

— Как се чувстваш? — попита Арнолд Магнусон.

— Напълно разнебитен — отвърна му Кристер.

— Цял ден говорят за това по новините. Все още не са съобщили имената. Но звучи ужасно.

— Наистина е ужасно. Работеха за нас. Той ми беше приятел и страшно много го харесвах. Не познавах приятелката му Мия, но Мике и Ерика я бяха срещали.

Кристер огледа кухнята. Бяха се нанесли в новозакупения си апартамент на улица Алхелгунгатан преди три месеца. Изведнъж обаче жилището му се стори напълно чуждо.

Телефонът зазвъня. Кристер и Арнолд се спогледаха и решиха да не вдигат. След това се включи телефонният секретар и чуха добре познат глас.

— Кристер. Там ли си? Вдигни слушалката.

Бе Ерика Бергер, която се обаждаше, за да информира Кристер, че полицията преследва бившата партньорка на Микаел Блумквист по обвинение в убийствата на Даг и Мия.

Кристер не можеше да повярва на ушите си.

Хенри Кортез пропусна акцията на улица Лундагатан по простата причина, че през цялото време се намираше пред пресцентъра на полицията на Кунгсхолмен и на практика не знаеше какво се случва. В следобедните часове не бяха съобщили нищо ново след набързо проведената пресконференция по-рано през деня. Кортез беше уморен, гладен и раздразнен от това, че хората, с които се опитва да се свърже, непрекъснато го отпращат. Едва към шест часа, когато акцията в апартамента на Лисбет Саландер приключи, до ушите му достигна слухът, че полицията разполага със заподозрян. За голямо негово съжаление новината дойде от негов колега от вечерната преса, който поддържаше постоянен контакт с редакцията си. Малко след това Хенри най-накрая успя да изрови номера на личния мобилен телефон на прокурор Ричард Екстрьом. Представи се и зададе съответните въпроси по повод случилото се.

— От кой вестник казахте, че сте? — прекъсна го Ричард Екстрьом.

— От „Милениум“. Познавах една от жертвите. Според един източник полицията издирва определено лице. Какво се е случило?

— В момента не мога да предоставя каквато и да било информация.

— А кога ще можете?

— Възможно е да проведем още една пресконференция по-късно тази вечер.

Отговорите на прокурор Ричард Екстрьом определено бяха уклончиви. Хенри Кортез подръпна златната си обица.

— Пресконференциите са за журналистите новинари, които публикуват казаното на мига. Аз работя за ежемесечник, където сме лично заинтересовани да разберем какво се случва.

— Не мога да ви помогна. Ще се наложи да изчакате търпеливо като всички останали.

— Източниците ми твърдят, че заподозряната е жена. Коя е тя?

— В момента не мога да коментирам.

— Можете ли официално да отречете, че издирваното лице е жена?

— Не, мога само да кажа, че няма да коментирам…

Криминален инспектор Йеркер Холмберг стоеше на прага на спалнята и наблюдаваше замислено огромната локва кръв, в която бе намерена Мия Бергман. Когато обърнеше глава, можеше да види през отвора на вратата една също толкова голяма локва кръв на мястото, където бе лежал Даг Свенсон. Учудваше го огромното количество изтекла кръв, много по-голямо, отколкото бе свикнал да вижда при употреба на огнестрелно оръжие. Използваните амуниции бяха нанесли ужасяващи рани, което подкрепяше предположението на комисар Мортенсон, че убиецът бе използвал ловни патрони. Кръвта се беше съсирила в черна и ръждивокафява маса, която покриваше толкова голяма част от пода, че персоналът на Спешна помощ и криминолозите нямаше как да не стъпят в нея и следователно да оставят следи из целия апартамент. Холмберг носеше сини полиетиленови терлици върху маратонките си.

За него същинската работа на местопрестъплението започваше в настоящия момент. Телата на двете жертви бяха изнесени от апартамента. Йеркер Холмберг остана сам, след като двамата други криминолози му пожелаха приятна вечер и се оттеглиха. Бяха фотографирали жертвите, измерили кървавите петна по стените и обсъдили накратко splatter distribution areas[48] и droplet velocity[49].

Холмберг знаеше значението на тези думи, но почти не бе проявил интерес към техническия анализ на местопрестъплението. Криминолозите щяха да обобщят работата си в обстоен доклад, който детайлно щеше да предостави информация за позицията на убиеца спрямо жертвите и разстоянието между тях, за реда на изстрелване на куршумите и за пръстовите отпечатъци, които биха могли да представляват интерес. Йеркер Холмберг намираше всичко това за напълно безинтересно. Докладът нямаше да съдържа и намек за самоличността на извършителя, нито за мотива, от който той или тя, в случая бе заподозряна жена, се бяха водили по време на убийствата. Именно на тези въпроси трябваше да се опита да намери отговор.

Йеркер Холмберг влезе в спалнята. Постави изтърканото си куфарче на един стол и извади от него джобен диктофон, цифров апарат и тефтер.

Започна, като издърпа чекмеджетата на шкафа зад вратата на спалнята. Горните две съдържаха бельо, пуловери и кутия за бижута, която очевидно бе принадлежала на Мия Бергман. Подреди всички вещи на леглото и внимателно разгледа кутията за бижута, но установи, че тя не съдържа нищо особено ценно. В най-долното чекмедже откри два фотоалбума и две папки с документи, свързани с домакинството. Пусна диктофона.

„Протокол за изземване на вещи от булевард Бьорнеборсвеген 8 Б. Спалня, най-долно чекмедже на шкафа. Два фотоалбума с твърди корици, формат А4. Черна папка с надпис «Домакинство» и синя папка с надпис «Документи за покупка на апартамент», съдържаща данни за заем и вноски по погасяването му. Малка картонена кутия с писани на ръка писма, картички и лични принадлежности.“

Изнесе предметите в коридора и ги прибра в един куфар. След това продължи с чекмеджетата на нощните шкафчета от двете страни на двойното легло, но не откри нищо интересно. Отвори гардеробите, огледа дрехите, прерови всеки джоб и всяка обувка в търсене на нещо забравено или скрито, след което насочи интереса си към най-горните рафтове на гардероба. Отвори различни кашони и малки пластмасови кутии за съхранение на вещи. От време на време намираше документи или предмети, които включваше в протокола по различни причини.

В един от ъглите на спалнята имаше вместено бюро, което оформяше съвсем малък домашен работен кът със стационарен компютър, марка „Компак“, и стар монитор. Под бюрото имаше малка кантонерка на колела, а до него — ниска етажерка. Йеркер Холмберг знаеше, че вероятно ще направи най-важните открития, доколкото можеше да се надява на такива, на работното място, и затова остави бюрото за най-накрая. Отиде във всекидневната и продължи с огледа. Отвори шкафа с витрина и прегледа внимателно всяка купичка, чекмедже и рафт. След това премести поглед върху голямата ъглова етажерка за книги, която опираше във външната стена и стената към банята. Взе един стол и започна от горе на долу, като провери дали няма нещо скрито на върха й. Продължи рафт по рафт, като набързо вадеше по няколко книги наведнъж, преглеждаше ги и проверяваше дали няма нещо зад тях. След четирийсет и пет минути върна последната книга на мястото й. На масата в дневната имаше малка купчина книги, които по някакъв начин бяха привлекли вниманието му. Включи диктофона и заговори:

„От етажерката за книги във всекидневната. Книга с автор Микаел Блумквист, «Банкера на мафията». Книга на немски със заглавие «Der Staat und die Autonomen», книга на шведски със заглавие «Революционен тероризъм», както и английското издание «Ислямски джихад».“

Книгата на Микаел Блумквист включи, защото авторът се бе появявал в разследването. Останалите три му се сториха странни. Йеркер Холмберг не знаеше дали убийството е свързано с политическа дейност — не разполагаше с данни Даг Свенсон и Мия Бергман изобщо да са били политически активни, — дали книгите свидетелстват за най-обща политическа ангажираност, или са попаднали на етажерката във връзка с чисто журналистическа работа. Но реши, че ако двама мъртъвци са открити в апартамент, в който има литература за политически тероризъм, то си струва този факт поне да се отбележи. Затова книгите попаднаха в куфара с иззетите вещи.

След това отдели няколко минути, за да разгледа съдържанието на чекмеджетата в един стар шкаф. Отгоре имаше касетофон с компактдисково устройство, а чекмеджетата съдържаха голяма колекция албуми. В продължение на трийсет минути Йеркер Холмберг се занимава с кутиите — отвори всяка от тях и установи, че съдържанието им отговаря на обвивката. Откри десетина диска без етикет, което означаваше, че са записани в домашни условия или са пиратски копия. Пусна ги един след друг и констатира, че съдържат единствено музика. Дълго време прекара при телевизионния шкаф в близост до вратата на спалнята, в който имаше голям брой видеокасети. Пусна доста от тях. Те съдържаха всевъзможни записи — от екшъни до хаотична смесица от новинарски емисии и репортажи от „Кала факта“, „Инсайдър“ и „Упдраг гранскнинг“[50]. Включи трийсет и шест касети в протокола. После отиде до кухнята, отвори термос с кафе и направи кратка пауза, преди да продължи.

От един кухненски шкаф събра няколко флакона и шишета, които очевидно представляваха медицинския запас в апартамента. Постави всички в найлонов плик и го добави към останалите пликове с иззети вещи. Извади хранителните продукти от долапа и хладилника и отвори всеки буркан, пакет кафе и запечатана бутилка. В една саксия на кухненския прозорец откри 1220 крони и квитанции. Предположи, че това е един вид каса за текущи разходи като храна и стоки от първа необходимост. Не попадна на нищо драматично. Не иззе нищо от банята. За сметка на това обаче забеляза, че кошът за мръсни дрехи прелива, и прегледа дрехите. Извади връхните дрехи от гардероба в коридора и провери съдържанието на всеки джоб.

Откри портфейла на Даг Свенсон във вътрешния джоб на едно сако и го вписа в протокола. Имаше годишна карта за „Фрискис & Светис“[51], карта от „Ханделсбанкен“ и малко по-малко от 400 крони в брой. Намери дамската чанта на Мия Бергман и отдели няколко минути, за да огледа съдържанието й. И тя имаше карта от „Фрискис & Светис“, дебитна карта, клиентска карта от „Консум“[52] и от някакъв клуб „Хоризонт“, чието лого бе глобус. Освен това бе разполагала с 2500 крони в брой — сравнително голяма, но не и прекалено внушителна сума, особено ако са възнамерявали да пътуват по празниците. Фактът, че парите все още се намираха в портмонето й обаче, намаляваше възможността убийствата да са били извършени с цел грабеж.

„От дамската чанта на Мия Бергман, оставена на закачалката в коридора. Джобен тефтер от типа «ПроПлан»[53], отделен адресник и черен тефтер с твърди корици.“

Холмберг направи още една пауза за кафе и си даде сметка, че за негово най-голямо учудване (поне до този момент) не бе открил никакви срамни или интимни вещи в дома на двойката Свенсон-Бергман. Липсваха скрити сексуални помощни средства, както и предизвикателно бельо. Не намери и чекмедже с филми с порнографско съдържание. Не попадна на скрити цигари с марихуана или какъвто и да било признак на престъпна дейност. Двамата, изглежда, бяха съвсем обикновена двойка от предградията, вероятно (поне от полицейска гледна точка) по-скучна от нормалното.

Накрая се върна в спалнята и седна до работната маса. Издърпа най-горното й чекмедже. През следващия час сортира документи. Бързо установи, че и бюрото, и етажерката съдържат обширен справочен материал и подробна информация за източниците, които Мия Бергман бе използвала за дисертацията си „От Русия с любов“. Материалът бе старателно подреден, точно като при добре извършено полицейско разследване, и той се задълбочи в някои откъси от текста. „Мия Бергман би се вписала чудесно в нашия отдел“ — каза си. Една част от етажерката бе наполовина празна и очевидно съдържаше материали на Даг Свенсон. Те представляваха основно изрезки от пресата на собствените му статии, както и по интересуващи го теми.

Отдели известно време, за да прегледа съдържанието на компютъра, и установи, че той съдържа около пет гигабайта информация — от програми до писма, съхранявани статии и pdf файлове. С други думи, не откри нищо, което да прочете още тази вечер. Включи в протокола целия компютър, пръснатите около него компактдискове, както и един ZIP драйв с около трийсетина диска.

След това за кратко потъна в тъжен размисъл. Доколкото можеше да види, компютърът съдържаше материалите на Мия Бергман. Даг Свенсон бе журналист и би следвало компютърът да е най-важното му работно средство, но в този тук нямаше дори електронна поща на негово име. Следователно Даг Свенсон е разполагал със свой собствен компютър някъде другаде. Йеркер Холмберг се изправи и се разходи замислено из апартамента. В коридора намери черна раница с празен джоб за лаптоп и няколко бележника, принадлежали на Даг Свенсон. Никъде в жилището не можа да открие скрит лаптоп. Взе ключовете и излезе навън, където претърси колата на Мия Бергман, а след това и мазето. Не, и в тях нямаше компютър.

„Странното бе, че кучето не лаеше, скъпи ми Уотсън.“

Реши, че за момента в протокола му липсва един компютър.

Бублански и Фасте се срещнаха с прокурор Екстрьом в кабинета му в шест и половина, веднага след като се върнаха от Лундагатан. Кърт Свенсон бе получил нареждане по телефона да отиде до Стокхолмския университет, за да разпита научния ръководител на Мия Бергман относно работата й върху дисертацията. Йеркер Холмберг все още беше в Еншеде, а Соня Мудиг отговаряше за разследването на Оденплан. Бяха изминали около десет часа след назначаването на Бублански за ръководител на работата на полицията върху двойното убийство и седем часа от обявяването на Лисбет Саландер за издирване. Бублански обобщи случилото се на Лундагатан.

— Коя е Мириам Ву? — попита Екстрьом.

— Все още не знаем много за нея. Не присъства в регистъра на криминално проявените лица. Ханс Фасте ще започне да я търси утре рано сутринта. Колкото до Саландер, липсваха каквито и да било признаци, че тя живее там. Ако не друго, то поне всички дрехи в гардероба са с по-голям размер.

— А какви дрехи открихме само — рече Ханс Фасте.

— В смисъл? — попита Екстрьом.

— Да речем, че не би ги купил за подарък за Деня на майката.

— За момента не знаем нищо за Мириам Ву — рече Бублански.

— По дяволите, колко още ви трябва да знаете? Гардеробът й е пълен с курвенско облекло.

— Курвенско облекло? — повтори учудено Екстрьом.

— Ами кожа, лак, корсети, фетишистки джунджурии и секс играчки в едно от чекмеджетата на шкафа в спалнята й. Освен това не приличаха на евтини боклуци.

— Искаш да кажеш, че Мириам Ву е проститутка?

— Към настоящия момент не знаем нищо за Мириам Ву — повтори Бублански малко по-отчетливо.

— Разследването на социалните служби преди няколко години загатва, че Лисбет Саландер се занимава с проституция — каза Екстрьом.

— Социалните не говорят празни приказки — рече Фасте.

— Докладът на социалните служби не се основава на задържане или разследване — заяви Бублански. — Саландер е била претърсена в „Тантолунден“ на шестнайсет-седемнайсетгодишна възраст, когато е намерена в компанията на значително по-възрастен мъж. Същата година е прибрана за злоупотреба с алкохол. И в този случай отново е била със значително по-възрастен мъж.

— Искаш да кажеш, че не бива да си вадим прибързани изводи — рече Екстрьом. — Добре. Но ме притеснява това, че дисертацията на Мия Бергман е за трафик на жени и проституция. Следователно съществува възможност тя да се е свързала по работа със Саландер и тази Мириам Ву и по някакъв начин да ги е провокирала, което би могло да представлява мотив за убийство.

— Бергман може да се е свързала с попечителя й и така да е предизвикала събитията — рече Фасте.

— Възможно е — добави Бублански. — Но разследването трябва да го докаже. Най-важното сега е да намерим Лисбет Саландер, която очевидно не живее на Лундагатан. Това означава, че трябва да открием и Мириам Ву и да я попитаме как е попаднала в този апартамент и каква е връзката й със Саландер.

— А как ще намерим Саландер?

— Тя е някъде там навън. Проблемът е, че единственият адрес, на който някога е била регистрирана, е Лундагатан. Той не е променян.

— Забравяш, че е лежала в „Санкт Стефан“ и е живяла у различни приемни семейства.

— Не съм забравил — Бублански провери в документите си. — Минала е през три различни приемни семейства, когато е била на петнайсет. Съжителството й с тях не е било особено успешно. От шестнайсет до осемнайсетгодишна възраст живее у двойка от Хегерштен. Фредрик и Моника Гюлберг. Кърт Свенсон ще ги посети тази вечер, след като приключи с научния ръководител в университета.

— Какво ще правим с пресконференцията? — попита Фасте.

В седем вечерта в кабинета на Ерика Бергер цареше мрачно настроение. Микаел Блумквист бе седял напълно мълчаливо и почти неподвижно след посещението на криминален инспектор Бублански. Малин Ериксон бе отишла с колело до Лундагатан, за да наблюдава действията на специалния отряд. Върна се с новините, че никой не е заловен и движението по улицата е възстановено. Хенри Кортез се обади и им съобщи, че полицията вече издирва някаква жена с все още необявена самоличност. Ерика го осведоми за кого става въпрос.

Ерика и Малин се опитаха да обсъдят бъдещите си действия, без да стигнат до каквото и да било разумно решение. Ситуацията се усложняваше и от факта, че Микаел и Ерика знаеха колко голяма роля бе изиграла Лисбет Саландер в аферата „Венерстрьом“ в качеството си на елитен хакер. Малин Ериксон не знаеше нищо за това и дори не бе чувала името Лисбет Саландер. Поради което разговорът бе насечен от многозначителни паузи.

— Ще се прибирам — рече Микаел Блумквист и внезапно се изправи. — Уморен съм и вече не мога да разсъждавам. Трябва да поспя.

Той погледна Малин.

— Имаме много работа занапред. Утре е Разпети петък и възнамерявам единствено да спя и да сортирам документацията. Малин, можеш ли да работиш по Великден?

— Имам ли избор?

— Не. Започваме в събота в дванайсет на обяд. Какво ще кажете да се съберем вкъщи вместо в редакцията?

— Става.

— Ще преформулирам основната ни задача, която определихме сутринта. Целта ни вече е да разберем не дали разкритията на Даг Свенсон имат нещо общо с убийствата, а кой е убиецът на Даг и Мия.

Малин се запита как ще го постигнат, но си замълча. Микаел махна за довиждане на Малин и Ерика и изчезна, без да каже нищо повече.

В седем и петнайсет ръководителят на разследването Бублански с нежелание се качи след прокурор Екстрьом на подиума в пресцентъра на полицията. Пресконференцията бе обявена за седем часа, но закъсня с около петнайсет минути. За разлика от Екстрьом, Бублански изобщо не обичаше да стои в светлината на прожекторите пред дузина телевизионни камери. Изпитваше паника, когато се озовеше в центъра на подобно внимание, и никога нямаше да свикне или да заобича да се гледа по телевизията.

Екстрьом, който се чувстваше съвсем в свои води, нагласи очилата си и на лицето му се изписа подобаващо сериозно изражение. Остави фотографите да пощракат малко, преди да вдигне ръце и да помоли за тишина в залата. Говореше като по сценарий.

— Добре дошли на тази свикана набързо пресконференция във връзка с убийствата в Еншеде вчера късно вечерта и с факта, че разполагаме с нова информация по случая. Казвам се прокурор Ричард Екстрьом, а това е криминален инспектор Ян Бублански от областния отдел „Тежки престъпления и убийства“. Той ръководи разследването. Ще прочета едно съобщение, след което ще имате възможност да задавате въпроси.

Екстрьом замълча и огледа представителите на пресата, които се бяха явили на мястото, въпреки че бяха получили предизвестие преди по-малко от трийсет минути. Убийствата в Еншеде се оказаха голяма новина и, както изглежда, щяха да придобият още по-голяма популярност. Екстрьом доволно установи, че в залата има представители на новинарските програми „Актуелт“ и „Рапорт“, както и журналисти от ТВ4. Разпозна и няколко лица от ТТ и вечерни и дневни вестници. Освен това видя голям брой репортери, които не познаваше. Общо в залата присъстваха минимум двайсет и пет човека.

— Както ви е известно, вчера вечерта, малко преди полунощ, в Еншеде бяха открити две жертви на брутално убийство. На местопрестъплението бе намерено дори оръжие, пистолет „Колт 45 Магнум“. Националната лаборатория по криминология в рамките на деня установи, че това е оръдието на престъплението. Собственикът му е известен и днес бе потърсен от полицията.

Екстрьом направи изкуствена пауза.

— Към седемнайсет часа собственикът на оръжието бе открит мъртъв в жилището си в близост до площад Оденплан. Застрелян е и смятаме, че по време на двойното убийство в Еншеде е бил мъртъв. Полицията — Екстрьом посочи с ръка в посока към Бублански — има основателни причини да вярва, че извършителят е един и същ и следователно е издирван за три убийства.

Сред присъстващите репортери се разнесе шепот, когато неколцина от тях едновременно започнаха да говорят тихо по мобилните си телефони. Екстрьом повиши леко глас.

— Имате ли заподозрян? — попита един журналист от радиото.

— Ако не ме прекъсвате, ще стигнем и дотам. Полицията желае да разпита едно лице във връзка с тези три убийства.

— Кой е той?

— Не е той, а тя. Полицията издирва двайсет и шест годишна жена. Между нея и собственика на оръжието съществува връзка, а освен това тя доказано е присъствала на мястото на престъплението в Еншеде.

Бублански сбърчи вежди и лицето му придоби решително изражение. По тази точка от дневния ред с Екстрьом бяха на различно мнение. Тоест по въпроса дали ръководителят на разследването следва да назове името на заподозрения в тройното убийство. Според Бублански все още не биваше, а Екстрьом смяташе, че няма за кога да чакат.

Аргументите на Екстрьом бяха необорими. Полицията издирваше жена с доказани психически проблеми, която напълно основателно бе заподозряна в извършването на три убийства. През деня я бяха обявили за издирване в рамките на областта, а по-късно и на територията на цялата страна. Екстрьом твърдеше, че Лисбет Саландер трябва да се смята за опасна и следователно е в интерес на обществото да бъде заловена колкото се може по-бързо.

Аргументите на Бублански бяха по-слаби. Според него по-добре беше да изчакат резултатите от работата на техническия екип в апартамента на адвокат Бюрман, преди разследването категорично да бъде обвързано с една-единствена възможност.

Екстрьом подчертаваше, че съгласно цялата налична документация Лисбет Саландер е психично болна и склонна към насилие жена, че нещо очевидно е отключило яростта й и я е подтикнало към убийство. Нямаше гаранции, че проявите на насилие ще спрат дотук.

— Какво ще правим, ако през следващото денонощие влезе в друг апартамент и убие още няколко човека? — бе задал Екстрьом риторичен въпрос.

Бублански не можа да му даде задоволителен отговор и Екстрьом изтъкна, че в практиката им има достатъчно прецеденти. Когато бяха преследвали по територията на цялата страна извършилия тройно убийство Юха Валякала от Омселе, полицията бе оповестила името му и показала негова снимка, защото се смяташе, че представлява заплаха за обикновените хора. Същият аргумент можеше да се използва и в случая с Лисбет Саландер и следователно Екстрьом бе решил, че името й трябва да бъде оповестено.

Прокурорът вдигна ръка, за да прекрати шушукането сред присъстващите репортери. Разкритието, че за тройното убийство е издирвана жена, щеше да им дойде като гръм от ясно небе. Той направи знак на Бублански да започне. Полицаят се прокашля два пъти, пооправи очилата си и се втренчи в листа с предварително съгласуваните реплики.

— Полицията издирва двайсет и шест годишна жена на име Лисбет Саландер. Ще бъде разпространена нейна снимка от паспортния регистър. Към настоящия момент не разполагаме с информация къде се намира. Предполагаме, че може би все още е в района на Стокхолм. Полицията се нуждае от помощта на обществеността, за да успее да открие жената колкото се може по-бързо. Лисбет Саландер е висока метър и петдесет, със слабо телосложение.

Той нервно пое дълбока глътка въздух. Потеше се и усети напиращата влага под мишниците си.

— В миналото Лисбет Саландер е била приемана в психиатрична клиника и се смята, че представлява опасност както за себе си, така и за околните. Бихме искали да подчертаем, че към настоящия момент не можем категорично да заявим, че тя е убийцата, но съществуващите обстоятелства налагат да бъде разпитана незабавно, за да се разбере каква информация притежава за убийствата в Еншеде и Оденплан.

— Това не е възможно — провикна се един репортер от вечерен вестник. — Или е заподозряна в убийство, или не е.

Бублански погледна отчаяно към прокурор Екстрьом.

— Полицията не е ограничила разследването си в една посока и ние, естествено, разглеждаме различни версии. Една от тях е свързана с упоменатата жена и полицията смята, че е крайно наложително тя да бъде прибрана за разпит. Подозренията срещу нея се основават на технически доказателства, събрани по време на огледа на местопрестъплението.

— За какъв тип доказателства става въпрос? — чу се веднага от залата.

— За момента не можем да разкрием подробности около тях.

Няколко журналисти заговориха в един глас. Екстрьом вдигна ръка и посочи репортер от „Дагенс Еко“, с когото бе работил преди и когото смяташе за умерен.

— Криминален инспектор Бублански каза, че е лежала в психиатрична клиника. Защо?

— Тази жена е имала… проблемно детство и се е сблъсквала с доста сложни ситуации през годините. Намира се под попечителство и попечителят й е собственикът на оръжието.

— Кой е той?

— Лицето, застреляно в жилището си край Оденплан. Към настоящия момент не можем да ви кажем името му, тъй като близките му все още не са информирани.

— Какъв мотив е имала за убийствата?

Бублански взе микрофона.

— Към настоящия момент не разполагаме с мотив.

— Тя присъства ли в полицейския регистър отпреди?

— Да.

Последва въпрос от един репортер — мъж със специфичен боботещ глас, който се извиси над останалите гласове.

— Представлява ли опасност за обществото?

Екстрьом се поколеба за секунда. След това кимна.

— Разполагаме с информация, че в стресови ситуации е склонна към насилие. Именно поради тази причина разкриваме, че е издирвана и че искаме да се свържем с нея по възможно най-бързия начин.

Бублански прехапа устни.

В девет часа вечерта криминален инспектор Соня Мудиг все още се намираше в апартамента на адвокат Бюрман. Бе позвънила вкъщи и бе обяснила ситуацията на съпруга си. След единайсет години брак той вече приемаше, че работният й ден никога няма да продължава от девет до пет. Тя седеше зад бюрото на Бюрман в кабинета му и преглеждаше документите, които откри в чекмеджетата, когато чу как някой почука по касата на вратата и видя следовател Бубла да носи две чаши с кафе и синьо пликче с канелени кифлички от „Пресбюрон“. Махна му уморено с ръка да влезе.

— Какво не трябва да пипам? — попита той механично.

— Криминолозите не са приключили. Все още се занимават със спалнята и кухнята. Тялото също не е преместено, разбира се.

Бублански дръпна един стол и седна срещу колежката си. Мудиг отвори пликчето и извади една кифличка.

— Благодаря. Умирах за кафе.

Мълчаливо задъвкаха.

— Чух, че не е минало много добре на Лундагатан — рече Мудиг, след като преглътна последната хапка от кифличката и облиза пръсти.

— Нямаше никого вкъщи. Намерихме неотворена поща, адресирана до Лисбет Саландер, но всъщност там живее някаква жена на име Мириам Ву. Все още не сме я открили.

— Коя е тя?

— Не знам със сигурност. Фасте се опитва да разбере повече за нея. Записана е като съсобственик на апартамента преди около месец, но в апартамента, изглежда, живее само един човек. Мисля, че Саландер се е преместила, без да съобщи новия си адрес.

— Може би го е планирала.

— Кое? Тройното убийство? — Бублански поклати обезсърчено глава. — Цялата тази история става дяволски объркана. Екстрьом настояваше за пресконференцията и медиите ще ни подлудят през следващите дни. Попадна ли на нещо?

— Като се изключи тялото на Бюрман в спалнята… Намерихме празна кутия на Магнум. Изпратихме я за снемане на пръстови отпечатъци. Бюрман пази папка с копия от месечните доклади за Саландер, които е изпращал на Агенцията за контрол. Ако може да му се вярва, Саландер е истински ангел.

— Той не е единственият — възкликна Бублански.

— Единственият какво?

— Почитател на Лисбет Саландер.

Бублански й разказа накратко какво бе научил от Драган Армански и Микаел Блумквист. Соня Мудиг го изслуша, без да го прекъсва. Когато замлъкна, тя прокара пръсти през косата си, потърка очи и рече:

— Това е пълна лудост.

Бублански кимна замислено и зачопли долната си устна. Соня Мудиг го погледна и потисна напиращата към устните й усмивка. Той имаше грубовато, почти брутално лице. Ала когато бе объркан или несигурен, изглеждаше беззащитен. Именно в тези моменти го наричаше мислено следовател Бубла. Никога не използваше прозвището му и не знаеше как точно се е появило, но му пасваше чудесно.

— Добре — рече тя. — Доколко сме сигурни?

— Прокурорът изглежда напълно убеден. Саландер е обявена за общодържавно издирване днес вечерта — отвърна й Бублански. — През последната година се е намирала в чужбина и е възможно отново да избяга извън страната.

— Доколко сме сигурни? — пак попита тя.

Той вдигна рамене.

— Арестували сме хора при наличие на значително по-малко доказателства. Има нейни отпечатъци по оръжието, с което са извършени убийствата в Еншеде.

— Попечителят й също е убит. Не искам да изпреварвам събитията, но предполагам, че със същото оръжие. Ще разберем утре — криминолозите са открили един сравнително запазен фрагмент от куршум в матраците.

— Добре.

— Открихме няколко патрона за револвера в най-долното чекмедже на бюрото. Куршуми с ураново ядро и златен връх.

— Ясно.

— Разполагаме със сравнително обстойна документация, че Саландер е луда. Бюрман е бил неин попечител и е притежател на пистолета.

— Мм — измърмори следовател Бубла мрачно.

— Можем да свържем Саландер с двойката в Еншеде чрез Микаел Блумквист.

— Мм…

— Не изглеждаш сигурен.

— Не мога да си изградя точна картина за Саландер. Документацията твърди едно, а Армански и Блумквист — съвсем друго. Съгласно документацията тя е едва ли не бавноразвиващ се психопат. Според техните твърдения е компетентен специалист по проучванията. Разликата между версиите е фрапираща. Не разполагаме с мотив за убийството на Бюрман и дори не сме потвърдили, че Саландер е познавала двойката в Еншеде.

— Какъв мотив е нужен на една психично болна?

— Не съм бил в спалнята все още. Как е положението там?

— Открих Бюрман по очи на леглото, с колене на пода, сякаш се моли. Гол е. Застрелян е в тила.

— С един изстрел? Точно като в Еншеде.

— Доколкото можах да преценя, изстрелян е само един куршум. Но, изглежда, Саландер, ако тя го е извършила, го е накарала да падне на колене пред леглото, преди да стреля. Куршумът е влязъл в тила под ъгъл и отвисоко, после е излязъл през лицето.

— Куршум в тила. Точно като екзекуция.

— Да.

— Мислех си… Някой трябва да е чул изстрела.

— Спалнята му гледа към задния двор, а съседите отгоре и отдолу са заминали извън града за великденските празници. Прозорецът е затворен. Освен това е използвала възглавница като заглушител.

— Доста умно.

В този момент Гунар Самюелсон от отдела по криминология подаде глава през вратата.

— Здравей, Бубла — поздрави той и се обърна към колегата си. — Мудиг, смятаме да преместим тялото, затова го обърнахме. Има нещо, което трябва да видиш.

Последваха го до спалнята. Тялото на Нилс Бюрман бе положено по гръб на една носилка — първата спирка по пътя към патолога. Никой не се съмняваше в причината за смъртта. На мястото на челото му имаше огромна десетсантиметрова рана, а голяма част от костта висеше отстрани на парче кожа. Разположението на капките кръв по леглото и стената бе категорично.

Бублански мрачно издаде устни напред.

— Какво трябва да видим? — попита Мудиг.

Гунар Самюелсон вдигна покривалото и разкри корема и слабините на Бюрман. Когато с Мудиг се приближиха, Бублански си сложи очилата и двамата прочетоха татуирания текст. Буквите бяха груби и неравни — очевидно не бяха дело на професионалист. Посланието обаче бе кристално ясно: АЗ СЪМ САДИСТИЧНА СВИНЯ, ОТРЕПКА И ИЗНАСИЛВАЧ.

Мудиг и Бублански се спогледаха учудено.

— Май се очертава мотив? — рече Мудиг накрая.

Микаел Блумквист купи четиристотин грама макарони от „Севън-Илевън“ и когато се прибра, пъхна картонената опаковка в микровълновата фурна, съблече се и постоя три минути под душа. Взе си вилица и яде прав направо от кутията. Бе гладен, но нямаше желание да сяда на масата и искаше да погълне храната колкото се може по-бързо. Когато приключи, отвори една бира от марката „Вестфюн фолкьол“ и я изпи директно от бутилката.

Без да пали лампата, застана пред прозореца с изглед към „Гамла стан“ и стоя така повече от двайсет минути, като се опитваше да не мисли за нищо.

Точно преди едно денонощие все още бе на празненство у сестра си, когато Даг Свенсон позвъни на мобилния му телефон. В онзи момент и двамата с Мия бяха живи.

Не беше спал от трийсет и шест часа, а времето, когато без никакъв проблем можеше да изкара едно денонощие без сън, бе отминало. Знаеше обаче, че няма да може да заспи, без да си спомни какво е видял. Имаше чувството, че картините от Еншеде са се запечатали завинаги в паметта му.

Накрая изключи мобилния си телефон и се пъхна под завивката. В единайсет часа все още не бе заспал. Стана от леглото и си свари кафе. Пусна си диска на Деби Хари, която пееше за Мария[54]. Загърна се с одеяло, седна на дивана във всекидневната и докато отпиваше от кафето, се замисли за Лисбет Саландер.

Какво изобщо знаеше за нея? На практика нищо.

Знаеше, че има фотографска памет и че е страхотен хакер. Знаеше, че е странна и затворена жена, която не обича да говори за себе си, и че изобщо не вярва на властите.

Знаеше, че е способна на брутално насилие. Затова все още бе жив.

Но нямаше никаква представа, че е била поставена под попечителство и че е прекарала част от юношеството си в лудница.

Трябваше да избере страна.

По някое време след полунощ реши, че не иска да вярва на заключенията на полицията — не смяташе, че Лисбет е убила Даг и Мия. Във всеки случай бе длъжен да й даде шанс да му обясни, преди да я съди.

Не усети кога най-накрая заспа, но се събуди в четири и половина на дивана. Заклатушка се до леглото и отново потъна в сън.

Глава шестнайсета

Разпети петък, 25 март — събота, 26 март

Малин Ериксон се отпусна на облегалката на дивана на Микаел Блумквист. Без да се замисля, вдигна крака на холната маса, точно както би постъпила вкъщи, и веднага ги свали. Микаел Блумквист й се усмихна дружелюбно.

— Няма проблем — рече той. — Отпусни се и се чувствай като у дома си.

Тя му се усмихна на свой ред и отново сложи крака на масата.

На Разпети петък Микаел пренесе всички останали от Даг Свенсон материали от редакцията на „Милениум“ в апартамента си. Подреди ги на пода в спалнята. В събота с Малин отделиха осем часа да прегледат внимателно електронната му поща, записките, драсканиците в тефтера му и най-вече текстовете за бъдещата книга.

Сестрата на Микаел Аника Джианини бе дошла сутринта и бе донесла изданията на вечерните вестници с гръмки заглавия и максимално уголемената паспортна снимка на Лисбет Саландер на първа страница. Единият от вестниците се придържаше към истината.

ИЗДИРВАНА ЗА

ТРОЙНО

УБИЙСТВО

Другият бе оформил заглавието по-пикантно.

Полицията преследва

МАСОВ

УБИЕЦ

ПСИХОПАТ

Разговаряха в продължение на един час. Микаел й обясни отношенията си с Лисбет Саландер и причините, които го караха да се съмнява във вината й. Накрая попита сестра си дали би се съгласила да представлява Лисбет Саландер, в случай че я арестуват.

— Представлявала съм жени по различни дела за изнасилване и нанасяне на телесни повреди, но първата ми специалност не е криминален адвокат — отвърна Аника.

— Ти си най-умният адвокат, когото познавам, а Лисбет ще се нуждае от човек, на когото може да разчита. Мисля, че ще те приеме.

Аника Джианини се замисли за миг, след което колебливо отвърна, че би могла да поговори с Лисбет Саландер, ако се наложи.

В един часа следобед в събота му се обади криминален инспектор Соня Мудиг и го попита дали би могла веднага да дойде и да вземе чантата на Лисбет Саландер. Полицията очевидно бе отворила и прочела писмото, което бе изпратил до Лисбет на улица Лундагатан.

Мудиг се появи след двайсет минути и Микаел я покани да седне до Малин Ериксон на масата за хранене в дневната. След това отиде в кухнята и взе чантата на Лисбет, която бе поставил на една етажерка до микровълновата печка. Поколеба се за миг, след което я отвори и извади отвътре чука и флакона сълзотворен газ. Укриване на доказателства. Флаконът със сълзотворен газ се смяташе за незаконно оръжие и щеше да доведе до присъда. Чукът несъмнено щеше да предизвика асоциации със склонността на Лисбет към насилие. Микаел смяташе това за ненужно.

Той покани Соня Мудиг на кафе.

— Може ли да ви задам няколко въпроса? — попита криминалният инспектор.

— Заповядайте.

— В писмото си до Саландер, намерено в жилището й на Лундагатан, пишете, че сте й длъжник. За какво става въпрос?

— Лисбет Саландер ми направи голяма услуга.

— Каква?

— От чисто личен характер, за която не смятам да говоря.

Соня Мудиг го наблюдаваше внимателно.

— Това е разследване за убийство.

— Да, и аз се надявам колкото се може по-скоро да заловите свинята, убила Даг и Мия.

— Не мислите, че Саландер е виновна?

— Не.

— Кой според вас е застрелял приятелите ви в такъв случай?

— Не знам. Но Даг Свенсон възнамеряваше да разобличи голям брой хора, които биха загубили страшно много от това. Виновникът може да е сред тях.

— А защо му е на въпросното лице да убива адвокат Нилс Бюрман?

— Това не знам. Все още.

Погледът му издаваше абсолютна убеденост. Соня Мудиг се усмихна. Знаеше, че го наричат Кале Блумквист[55]. Изведнъж разбра защо.

— Но смятате да разберете?

— Стига да мога. Можете да предадете на Бублански.

— Непременно. А ако Лисбет Саландер се свърже с вас, надявам се, че ще ни съобщите.

— Не смятам, че ще ми се обади и ще ми признае, че е извършила убийствата, но ако го стори, ще направя всичко по силите си, за да я убедя да се предаде на полицията. В такъв случай ще се опитам да й окажа пълна подкрепа, защото ще се нуждае от приятел.

— А ако каже, че е невинна?

— То тогава се надявам, че ще може да ми разясни какво се е случило.

— Господин Блумквист, между нас казано, и без да правя от мухата слон, надявам се да съзнавате, че Лисбет Саландер трябва да бъде арестувана. Надявам се също, че няма да направите някоя глупост, ако се свърже с вас. Ако грешите и тя е виновна, то подценяването на ситуацията би било твърде опасно.

Микаел кимна.

— Надявам се, че няма да се наложи да ви следим. Разбирате, че е незаконно да помагате на издирван човек. В този случай това би могло да доведе до наказание по обвинение в укриване на престъпник.

— А аз се надявам, че ще отделите няколко минути, за да помислите и за други евентуални извършители.

— Ще го направим. Следващ въпрос. Имате ли представа какъв компютър е притежавал Даг Свенсон?

— „Мак Айбук 500“, бял, с четиринайсетинчов монитор, втора употреба. Точно като моя, но с по-голям екран.

Микаел посочи своята машина, която стоеше съвсем наблизо върху холната маса.

— Имате ли представа къде е той?

— Даг обикновено го носеше в черна раница. Предполагам, че е у тях.

— Само че го няма. Възможно ли е да е на работното му място?

— Не. Прегледах съдържанието на бюрото на Даг и не го видях там.

Поседяха мълчаливо за миг.

— Мога ли да заключа, че компютърът му липсва? — попита Микаел накрая.

Микаел и Малин бяха идентифицирали доста лица, които теоретично биха могли да имат мотив да убият Даг Свенсон. Името на всяко от тях бе написано на няколкото листа хартия, които Микаел бе закачил на стената на дневната. Списъкът се състоеше изключително от мъже, които или се бяха възползвали от услугите на проститутки, или работеха като сводници и присъстваха в книгата. В осем часа вечерта разполагаха с трийсет и седем имена, двайсет и девет от които можеха да бъдат идентифицирани, а осем фигурираха само като псевдоними в ръкописа на Даг Свенсон. Двайсет от идентифицираните мъже при различни обстоятелства се бяха възползвали от някое от момичетата.

Обсъдиха още дали могат да отпечатат книгата на Даг Свенсон. Проблемът на практика бе, че голяма част от твърденията се основаваха на личната информираност на Даг или Мия, които можеха да ги докажат без проблем, но един по-малко запознат с темата журналист би искал да ги провери или да ги проучи по-задълбочено.

Установиха, че около осемдесет процента от ръкописа, с който разполагаха, можеше спокойно да бъде публикуван, но преди да се осмели да публикува останалите двайсет процента, „Милениум“ трябваше да извърши някои проучвания. Колебаеха се не защото се съмняваха в достоверността на съдържанието, а само защото не бяха достатъчно запознати с въпроса. Ако Даг Свенсон бе жив, щяха без съмнение да публикуват всичко — тогава Даг и Мия щяха да посрещнат евентуалните възражения или критики.

Микаел погледна през прозореца. Беше се мръкнало и валеше. Попита Малин дали иска още кафе. Тя отказа.

— Добре — рече Малин. — Нещата с ръкописа са под контрол, но все още не сме открили и следа от убиеца на Даг и Мия.

— Може да е някой от присъстващите на стената — рече Микаел.

— Може и да е някой, който няма нищо общо с книгата. А може и да е твоята приятелка.

— Лисбет — рече Микаел.

Малин му хвърли скришом поглед. Работеше в „Милениум“ от осемнайсет месеца. Бе започнала по времето на най-големия хаос във връзка с аферата „Венерстрьом“. След години на временна работа по заместване назначението в „Милениум“ бе първата й постоянна работа. Чувстваше се прекрасно. Работата във вестника й осигуряваше положение в обществото. Беше близка с Ерика Бергер и останалите от екипа, но винаги се чувстваше леко неудобно в присъствието на Микаел Блумквист. Нямаше ясна причина за това, просто тя намираше Микаел за най-затворен и най-недостъпен от всичките й колеги.

През изминалата година идваше късно на работа и стоеше или сам в кабинета си, или в стаята на Ерика Бергер. Понякога се държеше някак отнесено, а през първите месеци й се струваше, че го вижда по-често по телевизията, отколкото на живо в редакцията. Често пътуваше или пък бе зает с нещо друго. Не предразполагаше към приятно общуване и доколкото бе дочула от коментарите на останалите сътрудници на вестника, беше се променил. Бе станал по-мълчалив и по-затворен.

— Ако ще се опитвам да открия кой е застрелял Даг и Мия, трябва да знам повече за Саландер. Не съм напълно сигурна откъде да започна, ако не…

Тя не довърши изречението си. Микаел я погледна. Накрая седна във фотьойла срещу нея и вдигна краката си на масата до нейните.

— Добре ли се чувстваш в „Милениум“? — попита той неочаквано. — Имам предвид, че вече работиш при нас от година и половина, а аз не съм се спирал на едно място, така че с теб почти не се познаваме.

— Чувствам се страхотно — рече Малин. — Вие доволни ли сте от мен?

Микаел се усмихна.

— С Ерика непрекъснато си повтаряме, че никога преди не сме имали толкова компетентен редакционен секретар. Смятаме те за истинска находка. Съжалявам, че не съм ти го казвал досега.

Малин се усмихна доволно. Похвала от великия Микаел Блумквист винаги бе добре дошла.

— Не това беше въпросът ми — рече тя.

— Чудиш се каква връзка има Лисбет Саландер с „Милениум“.

— И ти, и Ерика Бергер сте много пестеливи на информация.

Микаел кимна и я погледна в очите. И двамата с Ерика вярваха напълно на Малин Ериксон, но имаше неща, които не можеха да споделят с нея.

— Съгласен съм с теб — рече той. — Ако ще се опитваме да разнищим убийствата на Даг и Мия, ти трябва повече информация. Аз я познавам лично и освен това съм връзката между нея и Даг и Мия. Хайде, задавай ми въпроси. Ще ти отговоря, доколкото мога. А ако не мога, ще ти кажа.

— Защо е цялата тази тайнственост? Коя е Лисбет Саландер и какво общо има с „Милениум“?

— Нещата стоят по следния начин. Преди две години наех Лисбет Саландер, за да извърши едно изключително сложно проучване за мен. В това се състои и проблемът. Не мога да ти кажа каква точно беше работата й. Ерика знае за какво става въпрос, но ми е обещала да пази тайна.

— Преди две години… Малко преди да разбиеш Венерстрьом. Мога ли да предположа, че проучването й е било свързано с това?

— Не, не можеш. Нито ще потвърдя, нито ще отрека. Мога да кажа само, че наех Лисбет във връзка с нещо друго и тя свърши изключителна работа.

— Добре, тогава си живял в Хедестад, доколкото знам, като отшелник. А и Хедестад се прочу в медиите през онова лято. Хариет Вангер възкръсна от мъртвите и т.н. Колкото и да е странно обаче, „Милениум“ не публикува нито дума по този въпрос.

— Както вече казах, не мога да ти дам повече информация. Можеш да предполагаш колкото си искаш, но вероятността да познаеш, е на практика нулева.

Той се усмихна.

— А не написахме нищо за Хариет Вангер, защото тя е член на управителния ни съвет. Оставили сме на останалите медии да я проучват. Що се отнася до Лисбет, вярвай ми, когато ти казвам, че стореното от нея за мен няма абсолютно нищо общо със случилото се в Еншеде. Не съществува каквато и да била връзка.

— Разбирам.

— Нека ти дам съвет. Недей да гадаеш. Недей да си вадиш заключения. Приеми, че е работила за мен и че не мога да обсъждам за какво става въпрос. Нека да кажем, че е правила и други неща за мен. Тя ми спаси живота. Буквално. Дълбоко съм й благодарен.

Малин вдигна учудено вежди. Не бе чула и дума за това в „Милениум“.

— Тоест, ако съм разбрала правилно, ти я познаваш изключително добре.

— Доколкото е възможно човек да познава Лисбет Саландер — отвърна Микаел. — Тя е може би най-затвореният човек, когото съм срещал.

Микаел внезапно се изправи и погледна през прозореца в мрака навън.

— Не знам за теб, но аз ще изпия една водка с лимон — рече той.

— Става. По-добре е от кафе.

Драган Армански прекара великденските празници във вилата си на остров Блидьо в размисъл за Лисбет Саландер. Собствените му деца бяха вече пораснали и не искаха да прекарват почивните дни с родителите си. Ритва, за която бе женен от двайсет и пет години, веднага забелязваше как на моменти мислите му се реят някъде надалеч. Потъваше в дълбок и мълчалив размисъл и отговаряше разсеяно, ако го повикаха. Всеки ден сядаше в колата и отиваше до павилиона, за да купи вестник. След това сядаше до прозореца на верандата и четеше статиите за преследването на Лисбет Саландер.

Драган Армански бе разочарован от себе си. Разочарован, че така глобално бе сбъркал в преценката си за нея. От дълги години знаеше, че тя има психични проблеми. Не му бе чужда и мисълта, че е способна на насилие и може да нарани човек, който я застрашава. В определен смисъл фактът, че се е нахвърлила върху попечителя си, за когото без съмнение смяташе, че се бърка в личния й живот, бе разбираем. Тя възприемаше всеки опит за контрол върху живота й като провокация, а вероятно и като враждебно отношение.

За сметка на това обаче изобщо не можеше да разбере какво би я накарало да отиде в Еншеде и да застреля двама души, които, както личеше по всичко, й бяха напълно непознати.

Драган Армански през цялото време очакваше да бъде установена връзка между Саландер и двойката в Еншеде, да се открие, че някой от двамата е имал вземане-даване с нея или пък е провокирал яростта й с действията си. Но вестниците мълчаха за подобна връзка и вместо това публикуваха предположения, че психично болната Саландер вероятно е получила нервен пристъп.

На два пъти позвъни на криминален инспектор Бублански да го разпитва за развитието на разследването, но и той не знаеше за някаква връзка между Саландер и Еншеде, като се изключи Микаел Блумквист. В това отношение разследването бе ударило на камък. Микаел Блумквист познаваше и Саландер, и двойката в Еншеде, но нямаше каквито и да било доказателства, че Лисбет Саландер на свой ред е познавала или е чувала за Даг Свенсон и Мия Бергман. Следователно разследването не можеше да си създаде представа за последователността на събитията. Ако не разполагаха с отпечатъците й върху оръжието на убийството и с неоспоримата връзка между нея и първата й жертва — адвокат Бюрман, полицията щеше да работи на сляпо.

Малин Ериксон излезе от банята и отново седна на дивана.

— Нека да обобщим — рече тя. — Задачата ни е да разберем дали Лисбет Саландер е убила Даг и Мия, както твърди полицията. Нямам никаква представа откъде да започнем.

— Гледай на това като на проучване. Няма да извършваме полицейско разследване. За сметка на това обаче ще го следим и ще се опитаме да разберем какво знаят. Задача като всяка друга, с единствената разлика, че не е задължително да публикуваме всичко, което открием.

— Но ако Саландер е убийцата, трябва да съществува връзка между нея и Даг и Мия, и това си ти. Няма друга.

— В този случай аз не съм никаква връзка. Не съм срещал Лисбет повече от година. Не знам дори откъде би могла да знае, че те съществуват.

Микаел внезапно замлъкна. За разлика от всички останали, той бе наясно, че Лисбет Саландер е хакер на световно ниво. Изведнъж осъзна, че преносимият му компютър е пълен с кореспонденция между него и Даг, с различни версии на книгата на Свенсон и че дори съдържа електронно копие на дисертацията на Мия Бергман. Не знаеше дали Лисбет Саландер е проверявала компютъра му, но така би могла да разбере, че той познава Даг Свенсон.

Проблемът бе, че Микаел не можеше да измисли мотив, който да накара Лисбет да отиде до Еншеде и да застреля Даг и Мия. Дори напротив — те работеха върху репортаж за насилието срещу жени, който Лисбет Саландер всячески би подкрепила. Ако Микаел изобщо я познаваше.

— Изглежда, ти хрумна нещо — рече Малин.

Микаел нямаше абсолютно никакво намерение да разкрива компютърните таланти на Лисбет.

— Не, просто съм уморен и ми се вие свят — отвърна той.

— Но тя не е заподозряна единствено за убийствата на Даг и Мия, а и за това на попечителя си, а там връзката е очевидна. Какво знаеш за него?

— Абсолютно нищо. Никога не съм чувал за адвокат Бюрман. Нямах представа, че има попечител.

— Вероятността някой друг да е убил и тримата е минимална. Даже и някой да е застрелял Даг и Мия във връзка с разследването им, то той не би имал абсолютно никаква причина да убива попечителя на Лисбет Саландер.

— Знам, мислил съм над това до лудост. Но мога да ти предложа най-малко един сценарий, при който някой външен човек би могъл да убие Даг, Мия и попечителя на Лисбет.

— Какъв?

— Да речем, че Даг и Мия са убити заради разкритията им относно търговията със секс робини и Лисбет е била въвлечена като трета страна. Ако Бюрман е бил попечител на Лисбет, то съществува възможност тя да му се е доверила и така да го е превърнала в свидетел, или да е споделила с него нещо, което е довело и до неговата смърт.

Малин се замисли за момент.

— Разбирам какво искаш да кажеш — рече тя колебливо. — Но теорията ти е напълно необоснована.

— Не. Не съвсем.

— Ти самият какво мислиш? Виновна ли е, или не?

Микаел мисли дълго, преди да отговори.

— Нека трансформирам въпроса по следния начин — способна ли е да убие? Отговорът е „да“. Лисбет Саландер има склонност към насилие. Виждал съм я в действие, когато…

— Когато е спасила живота ти?

Микаел кимна.

— Съжалявам, но не мога да ти разкажа за какво става въпрос. Един мъж искаше да ме убие и бе на косъм да го стори. Тя се намеси и му нанесе страхотен побой със стик за голф.

— Но не си разказал нищо от това на полицията?

— Абсолютно не.

— Добре.

Той я погледна остро.

— Малин, трябва да мога да разчитам на теб по този въпрос.

— Няма да разкажа на никого нищо от обсъденото дотук. Дори и на Антон. Ти не си ми само шеф — харесвам те и не искам да ти навредя.

Микаел кимна.

— Съжалявам — рече той.

— Стига си се извинявал.

Той се разсмя, след което отново стана сериозен.

— Убеден съм, че ако се беше наложило, щеше да го убие, за да ме защити.

— Ясно.

— Но същевременно я намирам за разумна. Странна, да, но напълно рационална в действията, основаващи се на личните й мотиви. Тя употреби насилие, защото се налагаше, а не защото й се искаше. Трябва да има причина, за да убие — трябва да е застрашена и провокирана в изключително голяма степен.

Той помисли още малко. Малин го наблюдаваше внимателно.

— Не мога да говоря за попечителя й. Не знам абсолютно нищо за него. Но не мога да си я представя да убие Даг и Мия. Не го вярвам.

Останаха дълго мълчаливи. Малин погледна часовника си и констатира, че бе станало девет и половина вечерта.

— Късно е. Ще се прибирам — рече тя.

Микаел кимна.

— Работихме цял ден. Можем да продължим утре. Не, остави съдовете, аз ще ги измия.

В нощта срещу Великден Армански се въртеше в леглото си и слушаше тежкото дишане на Ритва. И той не можеше напълно да проумее тази драма. Накрая стана, обу си пантофите, облече си халата и отиде в дневната. Беше хладно и сложи няколко цепеници в камината, отвори една нискоалкохолна бира, седна и се загледа навън в мрака над Фурусундследен[56].

„Какво знам?“

Драган Армански можеше със сигурност да потвърди, че Лисбет Саландер е смахната и непредсказуема. Нямаше съмнение в това.

Знаеше и че нещо се бе случило през зимата на 2003 г., когато тя внезапно престана да работи за него и изчезна в чужбина на едногодишна почивка. Беше напълно убеден, че това по някакъв начин е свързано с Микаел Блумквист, но и самият журналист не знаеше какво бе станало.

След това Саландер се върна и го посети. Каза му, че е „икономически независима“, и Армански си направи извода, че има достатъчно пари, за да се справи за известно време напред.

През пролетта бе посещавала Холгер Палмгрен. Но не и Блумквист.

Бе застреляла трима души, двама от които, изглежда, й бяха напълно непознати.

„Нещо не се връзва. Няма логика.“

Армански отпи от бирата направо от шишето и запали цигара. Гризеше го съвестта, на което се дължеше и лошото му настроение през почивните дни.

Когато Бублански го посети, той без колебание му предостави цялата необходима за залавянето на Лисбет Саландер информация, с която разполагаше. Изобщо не се съмняваше, че тя трябва да бъде арестувана, и колкото по-бързо, толкова по-добре. Но изпитваше угризения заради лошото си мнение за нея, за това, че бе приел новината за вината й, без изобщо да я постави под съмнение. Армански бе реалист. Когато полицията идваше и заявяваше, че дадено лице е заподозряно в убийство, то вероятността това да е вярно беше много голяма. Следователно Лисбет Саландер бе виновна.

Полицията не се интересуваше дали действията й са били обосновани, дали е имало оневиняващи вината обстоятелства или поне разумно обяснение за лудостта й. Работа на полицията бе да докаже, че тя е изстреляла куршумите, и да обясни точно защо го е сторила, а не да задълбава в подробности около психичното й състояние. Щяха да са доволни, ако успееха да открият поне някакъв рационален мотив за престъплението, но тъй като не разполагаха с никакъв, бяха готови да квалифицират случилото се като акт на лудост. „Лисбет Саландер е новият Матиас Флинк[57].“ Поклати глава.

Това обяснение не му харесваше.

Лисбет Саландер никога не вършеше нищо против волята си, и то без да премисли последствията.

„Особена — да. Луда — не.“

Следователно трябваше да има обяснение, колкото и смътно и далечно да би изглеждало на останалите.

По някое време към два часа сутринта Армански взе решение.

Глава седемнайсета

Великден, 27 март — вторник, 29 март

Драган Армански стана рано в неделя сутринта след нощ на неспокойни размисли. Слезе на пръсти на долния етаж, без да буди съпругата си, свари кафе и си направи сандвичи. След това извади лаптопа си и започна да пише.

Използва стандартния отчетен формуляр за личностните проучвания на „Милтън Секюрити“. Включи в него колкото се може повече важни факти за личността на Лисбет Саландер.

Ритва слезе долу към девет часа и си наля кафе от кафеварката. Попита го какво прави. Той й отговори уклончиво и продължи съсредоточено да пише. Тя познаваше съпруга си достатъчно добре, за да знае, че и този ден ще посвети на работата си.

Микаел бе сгрешил в преценката си, което вероятно се дължеше на факта, че беше Великден и в сградата на полицията практически нямаше никого. Медиите откриха, че именно той е намерил Даг и Мия едва сутринта на Великден. Първи му се обади негов стар познат, репортер от „Афтонбладет“.

— Здравей, Блумквист. Никласон е.

— Здравей, Никласон — рече Микаел.

— Ти си открил двойката в Еншеде.

Микаел го потвърди.

— Един от източниците ми твърди, че са работили за „Милениум“.

— Източникът ти е отчасти прав и отчасти греши. Даг Свенсон направи репортаж за „Милениум“ в качеството си на журналист на свободна практика. Мия Бергман не е работила за нас.

— По дяволите! Това е страшна новина.

— Предполагам — рече Микаел уморено.

— Защо не сте публикували нищо по въпроса?

— Даг Свенсон беше приятел и колега. Сметнахме, че е признак на добро възпитание да изчакаме роднините им да узнаят за случилото се, преди да напишем каквото и да било.

Микаел знаеше, че тези му думи няма да бъдат цитирани.

— Добре. Върху какво работеше Даг?

— Правеше проучване за „Милениум“.

— Какво проучване?

— Каква сензация смятате да публикувате в „Афтонбладет“ утре?

— Значи говорим за сензация.

— Никласон, майната ти.

— О, стига, Блуман. Мислиш ли, че убийството е свързано с материала, върху който е работил Даг Свенсон?

— Ако ме наречеш Блуман още веднъж, ще ти затворя телефона и няма да разговарям с теб до края на годината.

— Извинявай тогава. Мислиш ли, че Даг Свенсон е убит във връзка с работата му на разследващ журналист?

— Нямам никаква представа защо е убит Даг.

— Репортажът му свързан ли е с Лисбет Саландер?

— Не. Ни най-малко.

— Знаеш ли дали Даг е познавал лудата Саландер?

— Не.

— Даг е написал страшно много текстове за интернет престъпленията в миналото. И репортажът за „Милениум“ ли е на подобна тематика?

„Не се предаваш“ — помисли си Микаел. Беше на косъм да прати Никласон по дяволите, но се въздържа и изведнъж подскочи. През ума му минаха едновременно две мисли. Никласон каза още нещо.

— Изчакай една секунда, Никласон. Постой така. Веднага се връщам.

Микаел се изправи и закри с ръка микрофона на слушалката. В този момент се намираше на съвсем друга планета.

След убийствата си бе блъскал главата по какъв начин да се свърже с Лисбет Саландер. Вероятността тя да прочете изявленията му бе изключително голяма, независимо къде се намираше. Ако отречеше, че я познава, тя щеше да го изтълкува като знак, че я е изоставил или продал. Ако я защитеше, щеше да излезе, че знае повече за убийствата, отколкото признава. Но ако подбереше правилните думи, съществуваше възможност Лисбет импулсивно да се свърже с него. Случаят бе прекалено удобен, за да го пропилее. Трябваше да каже нещо. Но какво?

— Извини ме. Вече съм тук. Какво казваше?

— Питах те дали Даг Свенсон е пишел за интернет престъпления.

— Ако искаш изявлението ми, ще го получиш.

— Давай.

— Трябва да ме цитираш съвсем точно.

— Как иначе бих могъл да те цитирам?

— Бих предпочел да не ми се налага да отговарям на този въпрос.

— Какво би ми казал?

— Ще ти го изпратя по електронната поща след петнайсет минути.

— Какво?

— Провери си електронната поща след петнайсет минути — рече Микаел и прекъсна разговора.

Отиде до бюрото си, пусна лаптопа и отвори уърда. След това помисли съсредоточено две минути и започна да пише.

Главният редактор на „Милениум“ Ерика Бергер е дълбоко потресена от убийството на журналиста на свободна практика и сътрудник на вестника Даг Свенсон. Тя се надява престъплението скоро да бъде разкрито.

Телата на журналиста и неговата приятелка бяха открити от отговорния издател на „Милениум“ Микаел Блумквист в нощта срещу Велики четвъртък.

— Даг Свенсон бе фантастичен журналист и човек, когото всички много харесваха. Работеше върху различни идеи за репортажи, сред които бе и голяма статия за незаконно компютърно проникване — сподели Микаел Блумквист пред „Афтонбладет“.

Нито Микаел Блумквист, нито Ерика Бергер биха искали да правят предположения относно виновника за убийствата и мотива, който го е подтикнал.

След това Микаел вдигна телефона си и позвъни на Ерика Бергер.

— Здравей, Рики, току-що са те интервюирали от „Афтонбладет“.

— Така ли?

Той й прочете набързо краткия текст.

— Защо? — попита Ерика.

— Защото всяка дума е вярна. Даг е работил на свободна практика в продължение на десет години и една от областите, в които е най-компетентен, е именно компютърната сигурност. Обсъждал съм проблема с него неколкократно и дори обмисляхме дали да не отпечатаме една статия по темата, след като приключим с историята за трафика на хора.

Остана мълчалив около пет секунди.

— Да познаваш някой друг, който се интересува от въпроси, свързани с проникване в чужди компютри? — попита той.

Ерика Бергер помълча десет секунди. След това схвана какво се опитва да стори Микаел.

— Умно, Мике. Дяволски умно, наистина. Съгласна съм. Действай.

Никласон му се обади около минута след като бе получил електронното му писмо.

— Това не е кой знае какво изявление.

— Това е всичко, което мога да ти дам, но то е повече от онова, с което разполага който и да било друг вестник. Или ще публикуваш целия текст, или няма да публикуваш нищо.

Веднага след като изпрати електронното писмо до Никласон, Микаел седна на бюрото си и включи лаптопа. Помисли за миг, след което състави кратко писмо.

Скъпа Лисбет,

Пиша ти това писмо, което ще оставя на твърдия си диск, с убеждението, че рано или късно ще го прочетеш. Спомням си, че окупира твърдия диск на Венерстрьом преди две години, и подозирам, че по същото време си проникнала и в моя компютър. Към настоящия момент ми е ясно, че не искаш да имаш нищо общо с мен. Все още не знам защо прекъсна всякаква връзка с мен по този начин, но не смятам да те питам и не е нужно да ми даваш обяснение.

За съжаление, независимо дали го искаш или не, събитията от изминалите няколко дни отново ни събират. Полицията твърди, че хладнокръвно си убила двама души, които аз страшно много харесвах. Не се съмнявам в бруталността на убийствата — именно аз открих Даг и Мия минути след стрелбата. Проблемът е, че не вярвам ти да си го сторила. Или поне се надявам да не е така. Ако си убиец психопат, както твърди полицията, то това означава, че или съм сгрешил напълно в преценката си за теб, или си претърпяла драматична промяна през изминалата година. А ако не ти си убийцата, то това означава, че полицията преследва не когото трябва.

При настоящото стечение на обстоятелствата би трябвало да те окуража да се предадеш на полицията. Но подозирам, че думите ми ще останат нечути. Истината е, че се намираш в изключително неизгодна позиция и рано или късно ще бъдеш заловена. А когато това се случи, ще се нуждаеш от приятел. Ако не искаш да имаш нищо общо с мен, то трябва да знаеш, че имам и сестра. Казва се Аника Джианини и е адвокат. Говорил съм с нея и тя се съгласи да те представлява, ако се свържеш с нея. Можеш да разчиташ на нея.

Ние от „Милениум“ сме започнали собствено разследване в търсене на отговор защо Даг и Мия бяха убити. В момента се опитвам да съставя списък на хората, които имат достатъчно основателна причина да затворят устата на Даг Свенсон. Не съм сигурен, че съм на прав път, но ще проуча всички, включени в него, един по един.

Проблемът ми е, че не разбирам как адвокат Нилс Бюрман се вписва в картината. Той не се среща никъде в материалите на Даг и не мога да открия връзка между него и Даг и Мия.

Помогни ми. Моля те. Каква е връзката?

Микаел

П.С. Трябва да се снимаш отново за паспорт. На тази снимка не приличаш на себе си.

Замисли се за миг, след което кръсти документа „За Сали“. После създаде нова папка, която нарече ЛИСБЕТ САЛАНДЕР, и запази на видно място върху работния плот на компютъра си.

Вторник сутринта Драган Армански свика среща край кръглата маса за конференции в офиса си в „Милтън Секюрити“. Бе извикал трима души.

Юхан Фреклунд, 62-годишен, бивш криминален инспектор в полицията в Сулна, беше шеф на оперативния отдел на „Милтън“. Фреклунд носеше основната отговорност за дейностите по планиране и анализ. Армански го бе привлякъл от държавна служба преди десет години и вече го смяташе за един от най-интелигентните кадри на компанията.

Бе извикал още Сони Буман, 48-годишен, и Никлас Ериксон, 29-годишен. Буман също беше бивш полицай. Започнал кариерата си в отряда за бързо реагиране на Нормалм, оттам преминал в отдел „Тежки престъпления и убийства“ и участвал в дузина драматични разследвания, той бе изиграл ключова роля в преследването на Ласерманен[58] в началото на деветдесетте години на двайсети век, а през 1997 г. след известно убеждаване и обещание за значително по-висока заплата, бе привлечен на работа в „Милтън“.

Никлас Ериксон се смяташе за новак. Бе следвал в полицейската академия, но точно преди да завърши, се разбра, че има вроден порок на сърцето, който не само предполагаше сериозна операция, но и пращаше полицейската му кариера на кино. Фреклунд, бивш колега на бащата на Ериксон, предложи на Армански да му дадат шанс. Тъй като в отдела по анализ имаше свободно място, Армански одобри назначаването му на работа. И не съжали. Ериксон работеше за „Милтън“ вече пет години. За разлика от останалите сътрудници от оперативния отдел, той нямаше опит в работата на терен, но разполагаше с изключителен интелектуален ресурс.

— Добро утро на всички, седнете и започвайте да четете — рече Армански.

Той раздаде три папки, всяка с по около петдесет страници с копирани изрезки от вестници за преследването на Лисбет Саландер, както и три страници с обобщена информация за нея. Армански бе прекарал втория ден на Великден в съставяне на личното й досие. Ериксон пръв прочете материалите и остави папката на масата. Армански изчака и Буман и Фреклунд да приключат.

— Предполагам, че всички вие, господа, сте видели заглавията във вечерните вестници миналия уикенд — рече Драган Армански.

— Лисбет Саландер — каза Фреклунд мрачно.

Сони Буман поклати глава.

Никлас Ериксон гледаше в празното пространство с непроницаемо изражение на лицето и едва загатната тъжна усмивка.

Драган Армански наблюдаваше триото внимателно.

— Един от нашите служители — рече той. — Доколко успяхте да я опознаете през годините на съвместна работа?

— Опитах се да се пошегувам с нея веднъж — рече Никлас Ериксон с лека усмивка. — Не мина особено добре. Помислих, че ще ми отхапе главата. Истински темерут, не съм разменил с нея повече от десет изречения на кръст.

— Голяма особнячка — съгласи се Фреклунд.

Буман сви рамене.

— Тя е напълно луда и е същинска чума. Знаех, че не е наред, но не подозирах, че е чак толкова ненормална.

Драган Армански кимна.

— Тя е особена — рече той. — И никак не е лесна, но я назначих, защото е най-добрият специалист по проучванията, когото съм срещал някога. Винаги постигаше невероятни резултати.

— Това така и не го разбирам — рече Фреклунд. — Не мога да проумея как може да е толкова компетентна и същевременно да е такъв безнадежден случай в социално отношение.

И тримата кимнаха.

— Обяснението, разбира се, се крие в психичното й състояние — рече Армански и побутна една от папките. — Поставена е под попечителство.

— Нямах ни най-малка представа за това — рече Ериксон. — Искам да кажа, че не й бе изписано на челото. А ти никога не си го споменавал.

— Не съм — призна Армански. — Смятах, че няма нужда да я заклеймяват още повече. Всеки трябва да получи своя шанс.

— Резултатът от експеримента стана ясен в Еншеде — рече Буман.

— Може би — каза Армански.

Армански се поколеба за миг. Не искаше да разкрие слабостта си към Лисбет Саландер пред тримата професионалисти, които го наблюдаваха в очакване. Те се бяха държали доста неутрално по време на разговора им, но Армански си даваше сметка, че и тримата изпитват дълбока ненавист към Лисбет Саландер, подобно впрочем на всички останали служители на „Милтън Секюрити“. Не искаше да се покаже слаб или объркан. Следователно трябваше да представи нещата по такъв начин, че да провокира ентусиазма и професионализма им.

— Взел съм решение за първи път да използвам част от ресурсите на „Милтън“ за едно чисто вътрешно разследване — рече той. — То не трябва да е съпроводено с големи бюджетни разходи, но възнамерявам да освободя Буман и Фреклунд от останалите им задължения. Задачата ви, казано иносказателно, е да „установите истината“ по случая с Лисбет Саландер.

Буман и Ериксон го погледнаха неразбиращо.

— Фреклунд, искам ти да следиш и ръководиш разследването. Искам да знам какво се е случило и какво е накарало Лисбет Саландер да убие попечителя си и двойката в Еншеде. Трябва да има рационално обяснение.

— Извинявай, но това звучи като чиста проба полицейска работа — възрази Фреклунд.

— Без съмнение — отвърна му Армански незабавно. — Но ние имаме известно предимство пред полицията. Познаваме Лисбет Саландер и знаем какво представлява.

— Е — рече Буман колебливо, — не мисля, че някой във фирмата познава Саландер или има представа какво се случва в малката й главица.

— Това няма значение — отвърна Армански. — Саландер работеше за „Милтън Секюрити“ и смятам, че е наш дълг да открием истината.

— Саландер не е работила за нас от… колко стана, близо две години — рече Фреклунд. — Не мисля, че носим кой знае каква отговорност за прищевките й. Освен това се съмнявам, че полицията ще остане доволна, ако се намесим в разследването им.

— Не си прав, даже напротив — рече Армански.

Това бе козът му и трябваше да го изиграе добре.

— Как така? — учуди се Буман.

— Вчера проведох няколко дълги разговори с ръководителя на предварителното следствие, прокурор Екстрьом, и с криминален инспектор Бублански, който ръководи разследването. Екстрьом е притиснат от обстоятелствата. Не говорим за поредното разчистване на сметки между гангстери, а за случай, представляващ огромно предизвикателство за медиите, при който са екзекутирани адвокат, криминалистка и журналист. Обясних им, че тъй като главният заподозрян е бивш служител на „Милтън Секюрити“, ние сме взели решение да започнем разследване по случая.

Армански направи пауза, преди да продължи.

— С Екстрьом сме единодушни, че най-важното в момента е Лисбет Саландер да бъде заловена колкото се може по-бързо, преди да е нанесла още по-голяма вреда на себе си и на останалите — рече той. — Тъй като я познаваме по-добре от полицията, бихме могли да подпомогнем разследването. С Екстрьом се разбрахме, че вие двамата — той посочи Буман и Ериксон — ще бъдете прехвърлени в централата им на Кунгсхолмен, където ще се присъедините към екипа на Бублански.

И тримата погледнаха учудено Армански.

— Извини ме за глупавия въпрос… Но ние вече сме цивилни — рече Буман. — Нима полицията възнамерява да ни допусне просто ей така до разследването?

— Вие ще сте подчинени на Бублански, но ще се отчитате и пред мен. Ще имате пълен достъп до информацията по разследването. Целият материал, с който разполагаме и който откриете, ще бъде представян на Бублански. За полицията това означава единствено, че екипът на Бублански ще получи подкрепление напълно безплатно. А и вие не сте точно цивилни. Фреклунд и Буман са работили като полицаи дълго преди да започнат тук, а ти, Ериксон, си следвал в академията.

— Но това противоречи на принципите…

— Изобщо не противоречи. Полицията често ползва услугите на цивилни консултанти при различни разследвания. От психолози при сексуални престъпления до преводачи в случаи със замесени чужденци. Вие ще участвате като цивилни консултанти със специфични познания за главния заподозрян.

Фреклунд кимна бавно.

— Окей. „Милтън“ ще се включи в полицейското разследване и ще се опита да съдейства за залавянето на Саландер. Има ли нещо друго?

— Да, задачата ви, що се отнася до „Милтън“, е да откриете истината. Нищо повече. Искам да знам дали Саландер е застреляла тези трима души и ако да — защо.

— Съществува ли някакво съмнение по отношение на вината? — попита Ериксон.

— Косвените доказателства, с които полицията разполага, я поставят в изключително неизгодна ситуация. Аз обаче искам да знам дали случаят няма и друга страна. Има ли съучастник, за когото не знаем и който може би е стрелял, или някакви други обстоятелства.

— Мисля, че ще е трудно да открием смекчаващи вината обстоятелства, когато става дума за тройно убийство — рече Фреклунд. — Явно трябва да изходим от позицията, че съществува възможност тя да е напълно невинна. А аз не го вярвам.

— Нито пък аз — призна Армански. — Но вашата работа е да окажете пълна подкрепа на полицията и да допринесете за бързото залавяне на Саландер.

— Бюджет? — попита Фреклунд.

— Текущи разходи. Искам да ме държите информиран за тях и ако станат неприемливи, ще прекратим операцията. Имайте предвид, че ще работите само това поне една седмица, считано от сега.

Той отново се поколеба.

— Аз познавам Саландер най-добре. Това означава, че трябва да гледате на мен като на лице с отношение по случая и да ме разпитате — рече той накрая.

Соня Мудиг вървеше забързано по коридора и влезе в залата за разпити точно когато всички се бяха настанили. Седна до Бублански, който бе поискал на тази среща да присъства целият екип, включително ръководителят на предварителното следствие. Ханс Фасте я погледна ядосано, преди да започне да говори — той бе организирал срещата.

Беше продължил да се рови в документацията за дългогодишната битка на бюрократите от социалните служби с Лисбет Саландер, разследвайки „версията за убиец психопат“, както сам я наричаше. Не можеше да се отрече, че бе събрал значително количество материали.

— Това е д-р Петер Телебориан, главен лекар на клиниката по психиатрия „Санкт Стефан“ в Упсала. Той има добрината да дойде до Стокхолм само за да окаже съдействие на разследването, като сподели какво знае за Лисбет Саландер.

Соня Мудиг премести поглед към Петер Телебориан — нисък мъж с кестенява къдрава коса, очила със стоманена рамка и малка козя брадичка. Спортно облечен — с бежово памучно сако, дънки и светла раирана риза с разкопчана яка. Лицето му бе с остри черти и като цяло имаше момчешки вид. Соня бе виждала Петер Телебориан и преди, но никога не бе разговаряла с него. Той четеше лекциите за психичните разстройства през последния семестър от следването й в полицейската академия. По-късно го срещна още веднъж във връзка с един курс за напреднали, на който бе говорил за психопатите и психопатичното поведение сред младежта. Телебориан се бе явявал в качеството на експертен свидетел и на един процес срещу сериен изнасилвач. От много години насам участваше в обществената дискусия по въпросите на психиатрията и днес беше един от най-известните психиатри в страната. Бе отявлен противник на бюджетните съкращения в областта на грижите за психично болните, които бяха довели до закриване на психиатрични клиники. В резултат на това хора, страдащи от психични заболявания, бяха оставяни на произвола на съдбата — скитаха се по улиците или стигаха до социалните служби. След убийството на външния министър Ана Линд Телебориан бе участвал в състава на държавната комисия, сформирана, за да разследва упадъка в областта на психиатричните грижи.

Петер Телебориан поздрави с кимване присъстващите и си наля минерална вода „Рамльоса“ в пластмасова чаша.

— Ще видим с какво ще мога да помогна — започна той предпазливо. — Мразя да излизам прав за подобни случаи.

— Да излизате прав? — попита Бублански.

— Да. Доста е иронично. Вечерта, в която бяха извършени убийствата в Еншеде, участвах в телевизионен дебат и говорех за бомбата със закъснител, която тиктака в обществото ни. Ужасно е. Точно в този момент може и да нямах предвид Лисбет Саландер, но дадох за пример различни пациенти, без да разкривам самоличността им, разбира се, които чисто и просто трябва да бъдат прибрани в психиатрията, вместо да се разхождат свободно по улиците. Мога да предположа, че само тази година полицията ще трябва да разследва поне половин дузина предумишлени или непредумишлени убийства, чиито извършители се числят към тази малобройна група пациенти.

— И искате да кажете, че Лисбет Саландер е една от тези луди? — попита Ханс Фасте.

— Не би трябвало да употребяваме тази дума, но да, тя принадлежи към групата на изоставените от обществото пациенти. Без съмнение е един от болните индивиди, които никога не бих пуснал да се разхождат на свобода, ако зависеше от мен.

— Имате предвид, че е трябвало да бъде затворена, преди да извърши престъпление? — попита Соня Мудиг. — Това противоречи донякъде на принципите за социална справедливост.

Ханс Фасте сбърчи чело и й хвърли яден поглед. Соня Мудиг не можеше да разбере защо Фасте винаги я напада.

— Напълно сте права — отвърна Телебориан и така индиректно я спаси. — Това противоречи на идеята за справедливо общество, поне в съвременната му форма. Говорим за един вид баланс между правата на индивида и правата на потенциалните жертви, които един психично болен човек може да остави след себе си. Никой случай не е идентичен с останалите и към всеки пациент трябва да има индивидуален подход. Няма съмнение, че и ние, работещите в областта на психиатричните грижи, правим грешки и изписваме хора, които не би трябвало да се намират по улиците.

— Сега може би не е моментът да задълбаваме в социалната политика — рече Бублански предпазливо.

— Прав сте — съгласи се Телебориан. — Днес сме се събрали във връзка с конкретен случай. Позволете ми само да изтъкна колко е важно да разберете, че Лисбет Саландер е болна и се нуждае от грижи като всеки друг пациент, който страда от зъбобол или сърдечен порок. Тя би могла да оздравее и дори можеше вече да е здрава, ако бе получила необходимото лечение, докато все още бе възможно да бъде повлияна от него.

— Значи вие сте били неин лекуващ лекар? — рече Ханс Фасте.

— Аз съм един от многото хора, срещали се с Лисбет Саландер в тази връзка. Тя беше моя пациентка през ранното си юношество. Освен това бях един от лекарите, участвали в процеса на поставянето й под попечителство, след като навърши осемнайсетгодишна възраст.

— Бихте ли ни разказали малко за нея? — помоли Бублански. — Какво би могло да я накара да отиде до Еншеде и да убие двама непознати, а преди това и своя попечител?

Петер Телебориан се разсмя.

— Не, не бих могъл да ви отговоря на този въпрос. Не съм следил развитието й от години и нямам представа в коя степен на психоза се намира в момента. За сметка на това обаче веднага ще ви кажа, че силно се съмнявам двойката в Еншеде да са й били непознати.

— Какво ви кара да мислите така? — попита Ханс Фасте.

— Една от слабостите в лечението на Лисбет Саландер е липсата на категорична диагноза. Това от своя страна се дължи на факта, че тя беше напълно непроницаема. През цялото време отказваше да отговаря на въпросите ни, както и да се подложи на каквато и да е било терапия.

— Тоест вие не знаете дали наистина е болна, или не? — попита Соня Мудиг. — Имам предвид, след като няма диагноза.

— Погледнете го от този ъгъл — рече Петер Телебориан. — Започнах да работя с Лисбет Саландер малко преди да навърши тринайсет. Намираше се в състояние на психоза, страдаше от натрапчиви мисли и очевидна мания за преследване. Беше моя пациентка в продължение на две години, през които бе принудително хоспитализирана в „Санкт Стефан“. Причината беше, че по време на цялото си съзряване бе проявявала насилствено поведение по отношение на съучениците, учителите и познатите си. Неколкократно бе нанасяла телесни повреди. Насилието обаче винаги е било насочено срещу хора от кръга на нейните познати, тоест някой е казал или сторил нещо, което тя е приела като обида. Няма случай, при който да е нападала напълно непознато лице. Поради това смятам, че съществува връзка между нея и двойката от Еншеде.

— Изключение от дотук казаното е нападението в метрото, когато е била на седемнайсет години — възрази Ханс Фасте.

— Тогава бе установено, че е била нападната и е действала при самозащита — рече Телебориан. — Въпросното лице беше известен на полицията сексуален престъпник. Въпреки това този случай представлява чудесен пример за начина й на поведение. Тя би могла да си тръгне или да потърси помощ от останалите пътници във вагона. Вместо това обаче избира да му нанесе тежък побой. Когато се чувства застрашена, е способна на изключително насилие.

— Какъв всъщност е проблемът в нейния случай? — попита Бублански.

— Както вече ви казах, няма поставена диагноза. Моето лично мнение е, че страда от шизофрения и постоянно се намира на границата на психозата. Не е способна на емпатия и в много отношения може да бъде обявена за социопат. Трябва да отбележа, че е изненадващо колко добре се е справила след навършване на пълнолетие. Тоест била е член на обществото, макар и под попечителство, в продължение на осем години, без да извърши каквото и да било действие, което да доведе до жалба в полицията или арест. Но прогнозата й…

— Прогнозата?

— През цялото това време не е получавала лечение. Предполагам, че болестта, която евентуално бихме могли да излекуваме преди десет години, вече е неразделна част от личността й. Според мен, когато бъде заловена, няма да бъде изпратена в затвора. Тя се нуждае от лекарски грижи.

— По дяволите, защо тогава Градският съд е решил да я пусне на свобода? — измърмори Ханс Фасте.

— За това има две причини — красноречието на адвоката й и твърде голямата либерализация, в комбинация с бюджетните съкращения. Аз във всеки случай изразих несъгласието си с това решение, когато от „Съдебна медицина“ се свързаха с мен, но нямах думата по въпроса.

— Но тази прогноза, за която говорите, не е нищо друго освен предположение? — намеси се Соня Мудиг. — Искам да кажа… Вие не знаете какво се е случило с нея, след като е навършила пълнолетие?

— Това не е просто предположение. Говоря от опит.

— Склонна ли е сама да си навреди? — попита Соня Мудиг.

— Имате предвид да извърши самоубийство? Не, едва ли. Тя е по-скоро егоцентричен психопат. Мисли се за най-важна от всички. Всички останали са без значение.

— Казахте, че е способна на изключителни прояви на насилие — рече Ханс Фасте. — С други думи, трябва да се смята за опасна?

Петер Телебориан наведе глава и разтри чело, преди да отговори.

— Не можете да си представите колко е трудно да кажеш как точно би реагирал някой човек. Не искам Лисбет Саландер да пострада, когато я арестуват… но да, в нейния случай щях да се погрижа към ареста й да се подходи с максимална предпазливост. Ако е въоръжена, съществува голям риск да използва оръжието си.

Глава осемнайсета

Вторник, 29 март — сряда, 30 март

Трите паралелни разследвания на убийството в Еншеде напредваха бавно. Това на инспектор Бубла имаше предимството да се провежда от държавна институция. На пръв поглед решението изглеждаше съвсем близко — имаха и заподозрян за убийството, и оръжие за извършването му. Разполагаха и с неоспорима връзка между заподозрения и първата жертва и възможна връзка посредством Микаел Блумквист с останалите две. Основната цел на Бублански в момента бе единствено да залови Лисбет Саландер и да я затвори в една от килиите на ареста „Крунобергсхектет“.

Разследването на Драган Армански формално бе подчинено на официалното, но той имаше и собствен план. Намеренията му бяха по някакъв начин да защити интересите на Лисбет Саландер — да открие истината, а още по-добре щеше да бъде, ако откриеше и смекчаващи вината обстоятелства.

Разследването на „Милениум“ бе свързано с най-много проблеми. Вестникът не разполагаше с ресурсите на полицията и организацията на Армански. За разлика от полицията обаче, Микаел Блумквист не се стремеше да открие разумен мотив, който да обясни защо Лисбет Саландер би отишла до Еншеде и би убила двама от приятелите му. По време на великденските празници бе стигнал до извода, че не вярва на тази история. Ако Лисбет Саландер по някакъв начин бе замесена в убийствата, то трябваше да има причини, съвсем различни от загатнатите в официалното разследване — или някой друг бе стрелял, или се бе случило нещо извън нейния контрол.

Никлас Ериксон мълча през цялото време, докато пътуваха с такси от Слусен до Кунгсхолмен. Чувстваше се смутен от факта, че най-накрая без предупреждение бе станал част от истинско полицейско разследване. Хвърли скришом поглед към Сони Буман, който за пореден път четеше доклада на Армански. След това внезапно се усмихна сам на себе си.

Задачата му бе предоставила една напълно неочаквана възможност да осъществи своя амбиция, за която не подозираха нито Армански, нито Сони Буман. Внезапно се бе озовал в позиция, която му позволяваше да притисне Лисбет Саландер. Надяваше са да спомогне за залавянето й. Надяваше се да я осъдят на доживотен затвор.

Лисбет Саландер не се ползваше с особена популярност в „Милтън Секюрити“. Повечето от колегите й, които бяха контактували с нея, я смятаха за живо наказание. Но нито Буман, нито Армански подозираха колко дълбоко я ненавижда Никлас Ериксон.

Животът бе постъпил несправедливо с Никлас Ериксон. Той изглеждаше добре, беше интелигентен мъж в разцвета на силите си, но бе завинаги лишен от възможността да практикува единствената професия, за която мечтаеше — професията на полицай. Имаше микроскопичен отвор на перикарда, което водеше до шум в сърцето и означаваше, че стената на едната камера е изтънена. Подложи се на операция и проблемът бе решен, но заради сърдечното му заболяване завинаги го заклеймиха като втора ръка човек.

Когато му предложиха да започне работа в „Милтън Секюрити“, прие, но без грам ентусиазъм. „Милтън“ му приличаше на приют за бивши величия — полицаи, които бяха твърде стари и вече не можеха да покрият изискванията. Той също бе един от отхвърлените, без обаче да има лична вина за това.

Когато започна в „Милтън“, една от първите му задачи бе да анализира нивото на сигурност на личната охрана на една международно известна възрастна певица, която получаваше заплахи от фанатизиран почитател. Мъжът, освен всичко друго, бе пациент, избягал от заведение за психично болни.

Работата бе част от обучението му в „Милтън Секюрити“. Певицата живееше сама в къща в Сьодертьорн. Хората на „Милтън“ инсталираха апаратура за наблюдение и алармена система, за известно време й предоставиха и бодигард. Фанатизираният почитател се опита да се промъкне в къщата късно една нощ. Бодигардът бързо го обезвреди, след което въпросното лице бе осъдено за отправяне на заплахи и взлом и изпратено обратно в лудницата.

През двете седмици на акцията Никлас Ериксон на няколко пъти посети къщата в Сьодертьорн заедно с останалите сътрудници на „Милтън“. И стигна до заключението, че певицата е снобка и студена вещица, която го бе погледнала озадачено, когато пусна в ход чара си. А всъщност трябваше да се радва, че някой почитател все още си я спомняше.

Ериксон ненавиждаше начина, по който хората на „Милтън“ се перчеха пред нея, но, разбира се, не разкри на никого тези свои чувства.

Един следобед, точно преди почитателят да бъде заловен, певицата и двама служители на „Милтън“ стояха край малкия басейн в задния двор, докато той самият беше в къщата, за да снима вратите и прозорците, които евентуално трябваше да се подсилят. Обиколи стаите и накрая стигна до спалнята й, където не устоя на внезапния импулс да отвори един шкаф. Вътре откри дузина фотоалбуми от върха на славата й през седемдесетте и осемдесетте години на XX век, когато групата й бе ходила по турнета из целия свят. Откри и кутия с лични снимки на певицата. Бяха сравнително невинни, но с малко фантазия можеха да бъдат наречени „еротични“. „Господи, каква тъпа овца е била!“ Открадна пет от най-дръзките фотографии, които явно бяха направени от някой любовник и запазени по лични причини.

Копира ги и върна оригиналите. Изчака няколко месеца, преди да ги продаде на един английски таблоид, за което получи 9000 лири. Снимките доведоха до сензационни заглавия.

Така и не разбра как бе узнала Лисбет Саландер, която го посети малко след публикуването на снимките. Знаеше, че именно той ги е продал. Заплаши да го разобличи пред Драган Армански, ако още веднъж направи нещо подобно. Впрочем вече щеше да го е сторила, стига да можеше да подкрепи твърденията си с доказателства, но явно не беше така. От този ден нататък обаче все имаше чувството, че го наблюдава отнякъде. Все му се струваше, че вижда гадните й очи.

Чувстваше се притиснат и нещастен. Единственият начин да отвърне на удара бе да срине репутацията й, като говори за нея гадости в стаята за почивка. Но и това не даде особен резултат. Не смееше да прави твърде злостни коментари, защото поради някаква непонятна причина тя бе протеже на Армански. Чудеше се с какво държи главния директор на „Милтън“ и дали пък не бе възможно старчокът да я чука тайно. Може и никой в „Милтън“ да не харесваше особено Лисбет Саландер, но за сметка на това всички питаеха голямо уважение към Армански, така че приемаха странното й присъствие. Ериксон изпита изключително облекчение, когато тя започна да се появява все по-рядко и накрая напълно спря да работи за „Милтън“.

Сега му се отваряше възможност да й отмъсти, и то най-накрая без риск за самия него. Можеше да отправи каквито и да било обвинения срещу него — никой нямаше да й повярва. Дори Армански нямаше да повярва на един патологично болен убиец.

Криминален инспектор Бублански видя Ханс Фасте да излиза от асансьора заедно с Буман и Ериксон от „Милтън Секюрити“. На Фасте се бе паднала честта да доведе новите им сътрудници от бранша по сигурността. Бублански не беше особено очарован от мисълта да даде достъп на външни лица до разследване на убийство, но решението бе взето без негово знание, а и… Е, Буман все пак беше истински полицай с доста голям опит. Ериксон пък бе завършил полицейската академия и не можеше да е пълен идиот. Бублански посочи към заседателната зала.

Преследването на Лисбет Саландер навлизаше в седмия си ден и бе дошло време за задълбочена равносметка. Прокурор Екстрьом нямаше да участва в срещата. Групата се състоеше от инспекторите Соня Мудиг, Ханс Фасте, Кърт Свенсон и Йеркер Холмберг, както и от подкреплението от четирима души от разследващото звено на националната полиция. Бублански започна, като представи новите им сътрудници от „Милтън Секюрити“, и ги попита дали някой не иска да каже нещо. Буман се прокашля.

— Отдавна не съм бил в тази сграда, но някои от вас ме познават и знаят, че преди да постъпя в частна фирма, в продължение на дълги години съм работил като полицай. Тук сме, защото Саландер няколко години работи за нас и се чувстваме отговорни. Задачата ни е по всякакъв начин да съдействаме за възможно най-бързото й залавяне. Можем да помогнем с информация за нея, защото я познаваме. Тоест не сме тук, за да ви подлагаме крак и да ви пречим.

— Каква бе тя като колега? — попита Фасте.

— Не точно човек, към когото да се привържеш — отвърна Никлас Ериксон и замлъкна, когато Бублански вдигна ръка.

— След малко ще имаме възможност да поговорим по-обстойно по въпроса. Нека първо обобщим докъде сме стигнали за момента. След тази среща вие двамата трябва да се видите с прокурор Екстрьом, за да подпишете декларация за поверителност. Ще започнем със Соня.

— Ситуацията е доста мрачна. Само няколко часа след убийствата направихме голям пробив и успяхме да идентифицираме Саландер. Открихме жилището й, или поне апартамента, където мислихме, че живее. Тук свършиха и всички следи. Получихме около трийсетина сигнали, че е била забелязана, но всичките се оказаха фалшиви. Изглежда, е потънала вдън земя.

— Това е малко странно — рече Кърт Свенсон. — Външният й вид е доста специфичен, а има и татуировки и не би трябвало да е трудно да я открием.

— Полицията в Упсала бе вдигната под тревога вчера при поредния сигнал. Обградили и изплашили до смърт едно четиринайсетгодишно момче, което на вид било досущ като Саландер. Родителите му бяха доста разстроени.

— Предполагам, че не е в наш плюс да преследваме жена, която прилича на четиринайсетгодишно момче. Лесно може да изчезне в някоя младежка група.

— Но като се има предвид целият шум, който се вдигна в медиите, все някой трябваше да е видял нещо — възрази Свенсон. — Имаха предаване за нея в „Издирвани“ тази седмица. Ще видим дали ще доведе до нещо ново.

— И на мен ми е трудно да повярвам, че никой не я е видял. Снимката й все пак се намира на първа страница на всички шведски вестници — рече Ханс Фасте.

— Което означава, че може би трябва да преразгледаме тактиката си — рече Бублански. — Би могло да е избягала в чужбина, но има по-голяма вероятност да се крие някъде в страната.

Буман вдигна ръка. Бублански му кимна.

— Според представата ни за нея тя не е склонна към самоубийство. Същински стратег е и планира действията си. Не прави нищо, без да анализира последствията. Така поне смята Драган Армански.

— Бившият й психиатър споделя същото мнение. Ще изчакаме с изводите за личността й още малко — рече Бублански. — Рано или късно трябва да направи някакъв ход. Йеркер, с какви финансови ресурси разполага?

— Ето ви нещо, върху което да помислите — рече Йеркер Холмберг. — От няколко години има влог в Ханделсбанкен. Именно неговото съдържание декларира. Или по-точно именно неговото съдържание декларира адвокат Бюрман. Преди една година във влога е имало около 100 000 крони. През есента на 2003 година е изтеглила цялата сума.

— Значи през есента на 2003-та е имала нужда от пари в брой. Именно тогава спира да работи за „Милтън Секюрити“ по думите на Армански — рече Буман.

— Възможно е. Влогът остава празен около две седмици. След това внася същата сума.

— Мислела е, че ще има нужда от пари за нещо, но не ги е използвала и ги връща обратно?

— Звучи разумно. През декември 2003 г. използва влога за плащане на различни сметки, включително наема за апартамента си за година напред. Наличността намалява на 70 000 крони. След това по влога няма никакво движение в продължение на една година, като се изключи превод от 9000 крони. Проверих го — става дума за наследство от майка й.

— Окей.

— През март тази година изтегля парите, които са точно 9312 крони. Това е единственият път, когато използва влога си по някакъв начин.

— От какво живее тогава?

— Слушайте сега. През януари тази година отваря нова сметка, този път в СЕБ. Внася в нея сумата от два милиона.

— Моля?

— Откъде са дошли парите? — попита Мудиг.

— Преведени са в сметката от банка на Англо-нормандските острови.

В заседателната зала настъпи тишина.

— Нищо не разбирам — рече Соня Мудиг след малко.

— Тоест това са пари, които не е декларирала? — попита Бублански.

— Именно, но технически погледнато, не е нужно да го прави преди следващата година. Интересното в случая е, че сумата не присъства в икономическите отчети за финансовото й състояние, които адвокат Бюрман е представял ежемесечно.

— Следователно или не е знаел за сумата, или са направили някаква измама заедно. Йеркер, как стоят нещата с огледа на местопрестъплението?

— Разговарях с ръководителя на предварителното разследване снощи. Ето с какво разполагаме. Първо, можем да свържем Саландер и с двете местопрестъпления. Открихме отпечатъците й върху оръжието на убийството и върху парчета от една строшена чаша за кафе в Еншеде. Очакваме резултатите от изследването на ДНК… Но няма съмнение, че се е намирала в апартамента.

— Ясно.

— Второ. Открихме отпечатъците й върху кутията на пистолета в апартамента на адвокат Бюрман.

— Добре.

— Трето. Най-накрая намерихме свидетел, който потвърждава присъствието й в апартамента в Еншеде. Един търговец на тютюневи изделия се обади и ни разказа, че Лисбет Саландер е била в магазина му и си е купила пакет „Марлборо лайт“ в нощта на убийството.

— И той изплюва камъчето няколко дни след като се обърнахме към обществеността с молба за информация.

— Отсъствал е от града по време на празниците, като всички останали. Както и да е — Йеркер Холмберг посочи към една карта, — магазинът за тютюневи изделия се намира на този ъгъл, на около 190 метра от мястото на престъплението. Тя е влязла точно преди да затвори в десет часа. Даде ни перфектно нейно описание.

— Татуировката на врата? — попита Кърт Свенсон.

— По отношение на нея не беше напълно сигурен. Мисли, че е видял татуировка. Освен това без съмнение има пиърсинг на веждата.

— Нещо друго?

— Не и по отношение на веществените доказателства. Но това, с което разполагаме дотук, е напълно достатъчно.

— Фасте, как стоят нещата с апартамента на улица Лундагатан?

— Има нейни отпечатъци, но не мисля, че е живяла там. Претърсихме жилището из основи, но всички вещи, изглежда, принадлежат на Мириам Ву. Името й е вписано в договора през февруари тази година.

— Какво знаем за нея?

— Няма досие. Известна лесбийка. Често участва в шоута и други прояви като Прайд фестивала. Прави се, че следва социология, и е съсобственик на порнографски магазин на Тегнергатан „Домино Фашън“.

— Порнографски магазин? — попита Соня Мудиг учудено.

Веднъж си бе закупила еротичен костюм от „Домино Фашън“ — за радост на мъжа си, но нямаше никакво намерение да разкрие това на присъстващите в стаята мъже.

— Ами, продават белезници и курвенски дрехи и т.н. Трябва ли ти камшик?

— Тоест не става въпрос за порнографски магазин, а за моден бутик за хора, които обичат шикозно бельо — рече тя.

— Все тая.

— Продължавай — рече Бублански раздразнено. — Знаем ли къде се намира Мириам Ву?

— Не.

— Може да е заминала за празниците — предположи Соня Мудиг.

— Или Саландер е пречукала и нея — рече Фасте. — Може би иска да очисти целия си кръг от познати.

— Значи Мириам Ву е лесбийка. Можем ли да извадим заключението, че със Саландер са двойка?

— Мисля, че бихме могли с голяма сигурност да кажем, че имат сексуална връзка — рече Кърт Свенсон. — Основавам твърдението си на няколко неща. Първо, открихме отпечатъците на Саландер по и около леглото в апартамента. Освен това намерихме нейни отпечатъци и по едни белезници, които очевидно са били използвани при секс игра.

— Тогава може би ще й харесат и тези, които съм й приготвил — рече Ханс Фасте.

Соня Мудиг изстена.

— Продължавай — каза Бублански.

— Получихме сигнал, че Мириам Ву е целувала с език момиче с описанието на Саландер в „Кварнен“ преди около две седмици. Източникът ни твърди, че познава Саландер и я е виждал в това заведение и преди, но не и през последната година. Все още не съм успял да разпитам персонала. Смятам да го сторя този следобед.

— В досието на Саландер в социалните служби липсват каквито и да било данни, че е лесбийка. През юношеските си години често бяга от дома на приемните си родители, за да сваля мъже по заведенията. Няколко пъти е арестувана в компанията на по-възрастни от нея господа.

— Значи е проституирала — рече Ханс Фасте.

— Какво знаем за приятелския й кръг? Кърт?

— Почти нищо. Не е била арестувана след навършване на пълнолетие. Знаем, че познава Драган Армански и Микаел Блумквист. И Мириам Ву, разбира се. Източникът, който ни съобщи, че е видял заподозряната с Мириам Ву в „Кварнен“, ни каза още, че тя и преди това често е посещавала заведението с група момичета. Наричали са се „Ивъл Фингърс“.

— „Ивъл Фингърс“? Що за група е това?

— Изглежда, са се занимавали с нещо окултно. Събирали се и буйствали.

— Само не ми казвай, че Саландер ще се окаже и някаква проклета сатанистка — рече Бублански. — Медиите ще полудеят.

— Група лесбийки сатанистки — намеси се Фасте услужливо.

— Хасе, отношението ти към жените е като от каменната ера — рече Соня Мудиг. — Дори аз съм чувала за „Ивъл Фингърс“.

— Така ли? — изненада се Бублански.

— Това е дамска рок банда от началото на деветдесетте години. Не се ползват със статуса на звезди, но придобиват известност за кратко.

— Добре, значи са сатанистки, лесбийки и рокаджийки — рече Ханс Фасте.

— Добре, стига глупости. Хасе, двамата с Кърт ще разберете кои са членовете на групата и ще се срещнете с тях. Знаем ли за още познати на Саландер?

— Не са много, като се изключи бившият й попечител Холгер Палмгрен. Той обаче се намира в санаториум след прекаран удар и явно е доста болен. Честно казано, не мога да твърдя, че открих какъвто и да било приятелски кръг. Все още не сме намерили жилището й и не разполагаме с неин бележник с адреси, но, както изглежда, няма никакви близки познати.

— Няма човек, който да може да живее като призрак в обществото, без да остави следи. Какво мислите за Микаел Блумквист?

— Не сме го следили, но на няколко пъти му се обадихме през почивните дни — рече Фасте. — В случай че Саландер се появи. Блумквист се прибра вкъщи веднага след работа и като че ли не е напускал апартамента си през почивните дни.

— Трудно ми е да повярвам, че той има нещо общо с убийствата — рече Соня Мудиг. — Всичко казано от него досега е вярно, а и има алиби за цялата вечер.

— Но познава Саландер и е свързващото звено между Саландер и двойката в Еншеде. Освен това разполагаме със свидетелските му показания, че двама мъже са нападнали Саландер седмица преди убийството. Какво мислите за това? — попита Бублански.

— Блумквист е единственият свидетел на нападението… Ако изобщо е имало такова — рече Фасте.

— Значи мислиш, че Блумквист си измисля или лъже?

— Не знам. Цялата тази история ми звучи като пълна небивалица. Възрастен мъж да не може да се справи с момиче, което тежи четирийсет килограма.

— Защо му е на Блумквист да лъже?

— Може би за да отвлече вниманието от Саландер.

— Нещо не се връзва. Нали Блумквист лансира теорията, че двойката в Еншеде е убита заради книгата, върху която работи Даг Свенсон?

— Глупости — рече Фасте. — Саландер е извършителката. Защо му е на някой да убива попечителя й, за да затвори устата на Даг Свенсон? А и кой… Някой полицай?

— Ако Блумквист разгласи теорията си публично, ни очаква същински ад. Всички ще обвиняват полицията — рече Кърт Свенсон.

Колегите му кимнаха.

— Добре — рече Соня Мудиг. — Защо е застреляла Бюрман?

— И какво означава татуировката му? — попита Бублански и посочи снимката на корема на Бюрман.

АЗ СЪМ САДИСТИЧНА СВИНЯ, ОТРЕПКА И ИЗНАСИЛВАЧ.

Групата се умълча.

— Какво е мнението на лекарите? — попита Буман.

— Татуировката може да е на една, две или три години. Свързано е със степента на кръвоснабдяване на кожата — рече Соня Мудиг.

— Можем да предположим, че Бюрман едва ли я е направил доброволно. Вярно е, че има луди хора, но това едва ли е популярен мотив сред любителите на татуировки.

Соня Мудиг размаха показалец.

— Патологът каза, че татуировката изглежда ужасно. Дори аз самата го забелязах. Тоест, направена е от пълен аматьор. Иглата е влизала на различна дълбочина, а освен това самата татуировка е доста голяма и се намира на много чувствителна част от тялото. Процедурата като цяло трябва да е била доста болезнена и може да бъде определена като нанасяне на тежка телесна повреда.

— Само че Бюрман не е подал оплакване в полицията — рече Фасте.

— И аз нямаше да го сторя, ако някой татуираше на корема ми подобно послание — каза Кърт Свенсон.

— Разполагам с още нещо — продължи Соня Мудиг. — То би могло да докаже, че посланието на татуировката е истина и Бюрман е садистична свиня.

Тя отвори папка с разпечатани снимки и ги даде на останалите.

— Това е само малка част от намереното на твърдия диск на Бюрман. Снимките са свалени от интернет. Компютърът му съдържа около две хиляди подобни фотоси.

Фасте подсвирна с уста и размаха снимка на жена, завързана в брутално изкривена поза.

— Това може да се хареса на „Домино Фашън“ и „Ивъл Фингърс“ — рече той.

Бублански раздразнено махна с ръка на Фасте да си затваря устата.

— Как бихме могли да тълкуваме това? — попита Буман.

— Татуировката е на около две години — рече Бублански. — Именно по това време Бюрман внезапно се разболява. Нито докладът на патолога, нито собственият му медицински картон съдържат информация за каквото и да било сериозно заболяване, с изключение на високо кръвно налягане. Следователно бихме могли да предположим, че съществува някаква връзка.

— Саландер се променя през същата година — рече Буман. — Внезапно спира да работи за „Милтън Секюрити“ и изчезва в чужбина.

— Можем ли да предположим, че всички тези събития са свързани? Ако посланието на татуировката е вярно, то Бюрман е изнасилил някого. Саландер без съмнение е идеалната жертва. В такъв случай разполагаме с добър мотив за убийство.

— Можем да го изтълкуваме и по друг начин — рече Ханс Фасте. — Мога да си представя следния сценарий. Саландер и китайката работят като компаньонки, които практикуват садомазохизъм. Бюрман може да е бил някой луд, който обича да бъде бичуван от малки момиченца. Може да е имал подобна връзка със Саландер, но нещата да са се объркали.

— Това обаче не обяснява защо тя отива в Еншеде.

— Ако Даг Свенсон и Мия Бергман са били на път да направят разкрития по отношение на търговията със секс услуги, може да са се сблъскали със Саландер и Ву. Саландер може и да е имала мотив да ги убие.

— Всичко това все още са празни предположения — рече Соня Мудиг.

Заседанието им продължи още един час. Обсъдиха дори въпроса за липсващия лаптоп на Даг Свенсон. Когато направиха пауза за обяд, всички бяха обезсърчени. Разследването повдигаше повече въпроси от когато и да било.

Ерика Бергер позвъни на Магнус Боргшьо, председател на управителния съвет на „Свенска Морон-Постен“, веднага след като дойде в редакцията във вторник сутринта.

— Заинтересувана съм — рече тя.

— Така и предположих.

— Смятах да съобщя решението на колегите си веднага след празниците. Но както сам разбираш, в момента в редакцията цари пълен хаос.

— Убийството на Даг Свенсон. Съжалявам. Неприятна история.

— Тогава разбираш, че това не е подходящият момент да съобщя на всички, че смятам да напусна кораба.

Той помълча малко.

— Имаме проблем — рече Боргшьо.

— Какъв?

— При последния ни разговор ти казах, че постът е свободен от първи август. Проблемът е, че настоящият главен редактор Хокан Морандер, когото ще замениш, е в много лошо здравословно състояние. Страда от проблеми със сърцето и трябва да намали темпото. Разговаря с лекаря си преди два дни и през празниците научих, че смята да излезе в пенсия на първи юли. Идеята бе той да остане до есента и двамата да работите заедно през август и септември. Но при настоящото стечение на обстоятелствата нямаме време. Ерика, ще имаме нужда от теб от първи май, най-късно — от петнайсети.

— Мили боже! Та това е само след няколко седмици.

— Все още ли си заинтересувана?

— Да… Но това означава, че разполагам само с месец да разчистя бъркотията в „Милениум“.

— Знам. Съжалявам, Ерика, но трябва да те притисна. Един месец трябва да ти стигне да уредиш нещата във вестник с по-малко от половин дузина служители.

— Да, но ще трябва да напусна насред целия хаос.

— Трябва да напуснеш при всички случаи. Единствената промяна е, че ще го сториш няколко седмици по-рано.

— Имам няколко условия.

— Какви?

— Ще продължа да съм член на управителния съвет на „Милениум“.

— Това май не е съвсем уместно. „Милениум“ може и да има малък тираж и да излиза веднъж месечно, но технически погледнато, сме конкуренти.

— Въпросът не подлежи на обсъждане. Няма да имам никакво отношение към редакторската работа в „Милениум“, но не възнамерявам да продам акционерния си дял и следователно ще продължа да съм член на управителния съвет.

— Добре, ще намерим някакво решение.

Разбраха се Ерика да се срещне с управителния съвет през първата седмица на април, за да обсъдят подробностите и да подпишат договор.

Микаел Блумквист изпита чувство за нещо вече видяно, когато прочете списъка със заподозрени, който бяха съставили с Малин през уикенда. Той се състоеше от трийсет и седем лица, които Даг Свенсон смяташе да разобличи в книгата си. До един клиенти на проститутки или сутеньори. Двайсет и един от тях бе успял да идентифицира.

Микаел внезапно си спомни как бе тръгнал по следите на един убиец преди две години в Хедестад и бе попаднал на цяла галерия от заподозрени, цели петдесет на брой. Безсмислено бе да се опитва да предположи кой от тях можеше да е виновен.

Към десет часа във вторник сутринта повика Малин Ериксон в кабинета си в редакцията. Затвори вратата и я помоли да седне.

Поседяха мълчаливо известно време, като отпиваха от кафето си. Накрая той бутна към нея списъка с трийсетте и седем имена, който бяха съставили заедно.

— Какво ще правим?

— Първо ще обсъдим този списък с Ерика след десет минути. След това ще се опитаме да ги разгледаме един по един. Много е възможно някой от тях да е замесен в убийството.

— Как ще ги разгледаме?

— Смятам да се фокусираме върху онези двайсет и един клиенти на проститутки, които книгата изобличава. Възнамерявам да тръгна по стъпките на Даг и да ги посетя един по един.

— Добре.

— Имам две задачи за теб. На първо място, в този списък има седем лица, които не са идентифицирани — двама клиенти и петима сутеньори. През следващите дни ще се опиташ да установиш самоличността им. Някои от имената се срещат в дисертацията на Мия. Може да има някакви препратки, които да ни помогнат да открием истинските им имена.

— Добре.

— Освен това знаем твърде малко за Нилс Бюрман, попечителя на Лисбет. Вестниците публикуваха кратка негова биография, но предполагам, че половината от фактите в нея са неверни.

— И ще трябва да открия информация за него.

— Точно така. Трябва ми всичко, което намериш.

Хариет Вангер позвъни на Микаел Блумквист в пет часа следобед.

— Можеш ли да говориш?

— Само минутка.

— Момичето, което издирват… Тя ти помогна да ме откриеш, нали?

Хариет Вангер никога не бе срещала Лисбет Саландер.

— Да — отвърна Микаел. — Съжалявам, че не намерих време да ти се обадя и да те осведомя за новостите по случая. Но да, тя е.

— Какво означава това?

— По отношение на теб — нищо, поне така се надявам.

— Но тя знае всичко за мен и за събитията отпреди две години.

— Да, знае всичко за случилото се.

Хариет Вангер притихна в другия край на слушалката.

— Хариет… Не мисля, че тя го е извършила. Вярвам на Лисбет Саландер.

— Ако трябва да се вярва на статиите във вестниците…

— Не трябва да се доверяваш сляпо на всичко, което пишат вестниците. Съвсем просто е. Тя даде дума, че ще пази тайната ти. Вярвам, че никога няма да я наруши. Според мен тя е изключително принципен човек.

— Ами ако не е?

— Не знам, Хариет. Правя всичко по силите си, за да открия какво всъщност се е случило.

— Добре.

— Не се притеснявай.

— Не се притеснявам. Но искам да съм подготвена за най-лошото. Как си, Мике?

— Не особено добре. Не съм спирал след убийствата.

Хариет Вангер помълча малко.

— Микаел… В момента се намирам в Стокхолм. Утре летя за Австралия и ще отсъствам в продължение на месец.

— Така ли?

— Отседнала съм в същия хотел.

— Не знам. Напълно разнебитен съм. Трябва да работя нощес и няма да съм приятна компания.

— Не е нужно да си приятна компания. Мини за малко, за да се разсееш.

Микаел се върна вкъщи в един часа сутринта. Бе уморен и се чудеше дали да не зареже всичко и да си легне, но вместо това пусна лаптопа си и провери електронната си поща. Нямаше нищо интересно.

После отвори папката, кръстена ЛИСБЕТ САЛАНДЕР, и откри в нея нов документ. Той носеше името „За Мик-Блум“ и се намираше до „За Сали“.

Бе шокиран да го открие ей така изведнъж в компютъра си. „Лисбет Саландер е проникнала в компютъра ми. Може би е тук дори в момента.“ Чукна с мишката два пъти върху документа.

Не знаеше какво да очаква. Може би писмо. Отговор. Уверение, че е невинна. Обяснение. Отговорът на Лисбет Саландер до Микаел Блумквист беше отчайващо кратък. Цялото й съобщение се състоеше от една-единствена дума. От четири букви.

Зала.

Микаел се втренчи в името.

Даг Свенсон му бе споменал за Зала по време на последния им телефонен разговор, два часа преди да бъде убит.

„Какво иска да ми каже? Да не би Зала да е връзката между Бюрман, Даг и Мия? По какъв начин? Защо? Как го е разбрала Лисбет Саландер? По какъв начин е замесена?“

Разгледа свойствата на документа и установи, че е създаден преди по-малко от петнайсет минути. След това внезапно се усмихна. Според информацията на компютъра файлът беше създаден от Микаел Блумквист. Тя бе използвала собствената му лицензирана програма. Това бе по-добър начин за комуникация от електронната поща и не оставяше айпи адрес, който да може да бъде проследен, макар че Микаел бе напълно сигурен, че никой нямаше да успее да проследи Лисбет Саландер по интернет. Освен това нямаше никакво съмнение, че Лисбет Саландер е извършила едно Hostile Takeover[59] (както сама се изразяваше) на компютъра му.

Застана до прозореца и погледна навън към сградата на кметството. Не можеше да прогони усещането, че в момента Лисбет Саландер го наблюдава отнякъде. Чувстваше се така, сякаш тя беше в стаята с него и го гледаше през екрана на лаптопа му. На практика можеше да се намира където и да било по света, но той подозираше, че е доста близо. Някъде в Сьодермалм. В радиус от няколко километра от дома му.

Помисли за миг, седна и създаде нов текстови документ, който кръсти „Сали-2“ и съхрани на работния плот. В него написа многозначително послание.

Лисбет,

Дяволски проклето момиче. Кой, по дяволите, е Зала? Той ли е връзката? Знаеш ли кой е убил Даг и Мия — кажи ми в такъв случай, за да можем да разрешим тази проклета история, да се приберем и да се наспим.

Микаел

Тя определено се намираше в компютъра на Микаел Блумквист. Отговорът й пристигна в рамките на една минута. В папката на работния му плот се появи нов документ, този път с името „Кале Блумквист“.

Журналист си. Разбери сам.

Микаел сбърчи вежди. Тя му показваше среден пръст и използваше прякора му, въпреки че знаеше, че го мрази. Освен това не му даваше никакъв ключ. Тутакси отвори документ с име „Сали-3“ и го постави на работния плот.

Лисбет,

Журналистът прави своите открития посредством въпросите, които задава на запознатите лица. Аз питам теб. Знаеш ли защо Даг и Мия бяха убити и кой е отговорен за това? Ако е така, кажи ми. Дай ми нещо, за което да се хвана.

Микаел

Чака часове наред — отговор не дойде. В четири часа сутринта се отказа и си легна.

Глава деветнайсета

Сряда, 30 март — петък, 1 април

В сряда не се случи нищо драматично. Микаел използва деня, за да прегледа внимателно материала на Даг Свенсон и да открие всички препратки към името Зала. Точно като Лисбет Саландер по-рано, и той намери папката „Зала“ в компютъра на Даг Свенсон и прочете всичките три документа — „Ирина П.“, „Сандстрьом“ и „Зала“, и точно като нея осъзна, че колегата му е имал източник в полицията на име Гюлдбрансен. Откри, че работи в криминалната полиция на Сьодертеле, но когато се опита да се свърже с него по телефона, му казаха, че Гюлдбрансен е в командировка и ще се върне на работа следващия понеделник.

Освен това установи, че Даг Свенсон бе посветил много време на Ирина П. Прочете протокола от аутопсията и разбра, че жената е била убита по особено жесток и мъчителен начин. Убийството бе извършено в края на февруари. Полицията не разполагаше с никакви улики по отношение на евентуалния извършител, защото момичето е било проститутка и разследващите бяха предположили, че извършителят е някой клиент.

Микаел се зачуди защо Даг Свенсон бе поставил документа за Ирина П. в папката, кръстена „Зала“. Това означаваше, че той свързва Зала с Ирина П., но в текста нямаше нищо по този въпрос. Даг Свенсон очевидно беше установил връзката, но не я бе записал.

Документът „Зала“ беше толкова кратък, че напомняше по-скоро на нахвърляни работни записки. Микаел констатира, че Зала (ако наистина съществуваше) е някакъв фантом в престъпния свят. Цялата история не изглеждаше реалистична, а и липсваха източници, които да я потвърдят.

Затвори документа и се почеса по главата. Разследването на убийството на Даг и Мия се оказваше доста по-сложна задача, отколкото си бе представял. Освен това не можеше да се пребори с непрекъснато глождещото го съмнение. Проблемът бе, че не разполагаше с нито едно доказателство за невинността на Лисбет Саландер. Водеше се единствено от усещането си, че е абсурдно тя да е отишла в Еншеде и да е убила двама от приятелите му.

Очевидно не й липсваха средства — бе използвала таланта си на хакер, за да открадне фантастичната сума от няколко милиарда крони. Дори самата Лисбет не подозираше, че той знае. Като се изключи фактът, че му се наложи да разкаже (с нейно позволение) за таланта й в компютърната сфера на Ерика Бергер, не бе разкрил тайните й на никой друг.

Не искаше да вярва, че Лисбет Саландер е извършила убийствата. Беше й безкрайно задължен и никога нямаше да може да й се отблагодари. Не само че спаси живота му, когато Мартин Вангер възнамеряваше да го убие, но и спаси професионалната му кариера, а вероятно и самия вестник „Милениум“, като му поднесе главата на Ханс Венерстрьом на тепсия.

Беше й признателен. Дължеше й лоялност. Независимо дали бе виновна или не, той смяташе да стори всичко по силите си, за да й помогне, когато рано или късно я заловяха.

Не можеше обаче да не признае, че не знае абсолютно нищо за нея. Подробните психиатрични експертизи, фактът, че е била лекувана в едно от най-известните психиатрични заведения в страната и че дори е била поставена под попечителство, бяха сериозен признак, че нещо с нея не е наред. Главният лекар на психиатричната клиника „Санкт Стефан“ в Упсала, Петер Телебориан, бе получил голямо поле за изява в медиите. Спазвайки принципите на лекарската тайна, той не се бе изказал по адрес на Саландер, но за сметка на това бе дискутирал спада в нивото на грижите за психично болните. Телебориан бе признат авторитет не само в Швеция, той се радваше на уважение и сред колегите си в чужбина, които го считаха за бележит експерт в областта на душевните болести. Умееше да говори изключително убедително и успя да изрази съпричастието си към съдбата на жертвите и техните семейства. Заедно с това показа и загриженост за състоянието на Лисбет Саландер.

Микаел си каза, че може би трябва да се свърже с Петер Телебориан и да провери дали той не може да му съдейства по някакъв начин. Но се въздържа. Предположи, че Петер Телебориан ще помогне на Лисбет Саландер, когато му дойде времето — след арестуването й.

Накрая влезе в бокса, наля си кафе в чаша с логото на Партията на модератите и отиде при Ерика Бергер.

— Имам дълъг списък от клиенти на проститутки и сутеньори, които трябва да интервюирам — рече той.

Тя му кимна със загрижено изражение на лицето.

— Сигурно ще ми отнеме една-две седмици да стигна до края на списъка. Включените в него лица са пръснати от Странгнес до Норшьопинг. Ще ми трябва кола.

Тя отвори чантата си и извади ключовете на БМВ-то си.

— Сигурна ли се, че няма да е проблем?

— Естествено. Пътувам с метрото също толкова често, колкото шофирам. А ако изникне нещо спешно, винаги мога да взема колата на Грегер.

— Благодаря.

— Обаче има едно условие.

— Така ли?

— Някои от тези фигури са изключително брутални. Ако възнамеряваш да обвиниш сутеньори в убийството на Даг и Мия право в лицето, то искам да вземеш това и винаги да го носиш в джоба на сакото си.

Тя постави флакон със сълзотворен газ на бюрото.

— Откъде го имаш?

— Купих го в САЩ миналата година. Да не мислиш, че ще обикалям наоколо съвсем сама по нощите без каквото и да било оръжие?

— Ще се вдигне голяма врява, ако го използвам и вляза в затвора за незаконно притежание на оръжие.

— По-добре това, отколкото да ми се наложи да публикувам некролога ти във вестника. Микаел, не знам дали го разбираш, но понякога наистина се притеснявам за теб.

— Така значи.

— Не се страхуваш да поемаш рискове и си толкова самонадеян, че никога не се отказваш, дори когато вършиш глупости.

Микаел се усмихна и върна спрея с газ на Ерика.

— Благодаря за загрижеността, но нямам нужда от него.

— Мике, настоявам.

— Разбирам, но вече съм взел мерки.

Пъхна ръка в джоба на сакото си и извади един флакон. Това бе сълзотворният газ, който откри в чантата на Лисбет Саландер и вече носеше със себе си.

Бублански почука на вратата на кабинета на Соня Мудиг и се настани на стола за посетители пред бюрото й.

— Компютърът на Даг Свенсон — рече той.

— И аз мислих по този въпрос — отвърна му тя. — Нали се опитах да възпроизведа събитията от последното денонощие на Свенсон и Бергман. Все още има някои празноти, но Даг Свенсон не е бил в редакцията на „Милениум“ през въпросния ден. За сметка на това обаче е обикалял из града и в четири часа е срещнал свой бивш съученик. Става въпрос за случайна среща в кафене на улица Дротнинггатан. Съученикът му свидетелства, че Даг Свенсон определено е носел компютър в раницата си. Видял го е с очите си и дори е изкоментирал.

— А след убийството му към единайсет часа компютърът вече го няма в апартамента му.

— Правилно.

— Какъв извод трябва да си направим?

— Може да се е отбил още някъде и по някаква причина да е оставил или забравил компютъра си там.

— Каква е вероятността за това?

— Не особено голяма. Но може да го е оставил за ремонт. Възможно е също така да работи и на друго място, за което не знаем. В миналото например е имал офис под наем в едно бюро за журналисти на свободна практика край площад Санкт Ерик.

— Добре.

— Не е изключено и убиецът да е взел компютъра със себе си.

— Според Армански Саландер много я бивало с компютрите.

— Така е — кимна Соня Мудиг.

— Хм. Теорията на Блумквист е, че Даг Свенсон и Мия Бергман са убити заради разследването, върху което работи Свенсон. И което трябва да се намира в компютъра.

— Малко сме поизостанали. Три жертви на убийство водят след себе си толкова улики за проследяване, че не можем да смогнем, но все още не сме претърсили основно работното място на Даг Свенсон в „Милениум“.

— Говорих с Ерика Бергер тази сутрин. Тя ми каза, че се чудели как така още не сме ги посетили, за да разгледаме вещите му.

— Съсредоточихме всичките си усилия върху това да заловим Саландер възможно най-бързо, ето защо все още не знаем почти нищо за евентуалния мотив. Ти можеш ли…?

— Разбрал съм се с Бергер да отида в „Милениум“ утре.

— Благодаря.

В четвъртък Микаел седеше в кабинета си и разговаряше с Малин Ериксон, когато чу някакъв телефон да звъни в редакцията. Зърна Хенри Кортез през вратата и не се замисли повече върху това. В следващия миг обаче регистрира някъде дълбоко в съзнанието си, че звъненето идва от телефона на бюрото на Даг Свенсон. Замлъкна насред започнатото изречение и скочи на крака.

— Спри, не пипай телефона! — изкрещя той.

Хенри Кортез точно бе сложил ръка на слушалката. Микаел претича през стаята. „Какво, по дяволите, бе името…?“

— Агенция за проучвания „Индиго Маркнадс рисърч“. Микаел е на телефона. С какво мога да помогна?

— Ъъ… Здравейте, казвам се Гунар Бьорк. Получих писмо, че съм спечелил мобилен телефон.

— Поздравления! — рече Микаел Блумквист. — Става въпрос за последния модел на „Сони Ериксон“.

— И не трябва да платя нищо?

— Не. Но за да го получите, трябва да се явите на интервю. Извършваме пазарни проучвания и задълбочени анализи за различни компании. Въпросите ще отнемат около час. Ако се съгласите, ще пристъпим към следващия етап, който може да ви донесе печалба от 10 000 крони.

— Разбирам. Може ли да го направим по телефона?

— За съжаление, не. В рамките на проучването ще трябва да разгледате различни емблеми на компании и да ги разпознаете. Освен това ще ви попитаме какъв тип рекламни снимки ви допадат и ще ви покажем различни алтернативи. Ще се наложи да изпратим при вас един от сътрудниците ни.

— Ясно… Как ме избрахте?

— Извършваме този тип проучване два пъти годишно. В конкретния случай се интересуваме от наложили се в професионално отношение мъже във вашата възрастова група. Избрахме регистрационния ви номер случайно.

Накрая Гунар Бьорк се съгласи да приеме един от сътрудниците на „Индиго Маркнадс рисърч“. Съобщи им, че е в болнични и си почива във вилата си в Смодаларьо. Обясни им как да стигнат до нея. Разбраха се да се срещнат в петък сутринта.

— Йес! — възкликна Микаел, след като затвори телефона.

Замахна с юмрук във въздуха. Малин Ериксон и Хенри Кортез се спогледаха учудено.

Паоло Роберто кацна на летище „Арланда“ в единайсет и половина в четвъртък следобед. Бе спал през по-голямата част от полета от Ню Йорк и за пръв път не усещаше часовата разлика.

Прекара в САЩ цял месец и се нагледа на показни боксови мачове, докато търсеше материал за бъдеща продукция, която смяташе да продаде на „Стрикс Телевижън“. Каза си мрачно, че бе изоставил професионалната си кариера в известен смисъл заради деликатния натиск от страна на семейството, но и защото бе започнал да остарява. Можеше да поддържа форма само ако тренира усилено минимум веднъж седмично. Все още бе известен в боксьорските среди и се предполагаше, че по някакъв начин ще се занимава със спорт до края на живота си.

Получи куфара си от лентата за багаж. Спряха го на митницата и за малко да го приберат за проверка. Един от граничните служители обаче бе по-наблюдателен и го разпозна.

— Здравейте, Паоло. Предполагам, че не носите нищо друго освен боксови ръкавици, нали?

Паоло Роберто ги увери, че не притежава контрабандна стока, така че му позволиха да влезе на територията на кралството.

Излезе в залата за пристигащи и я прекоси в посока към входа за станцията на „Арланда Експрес“, но изведнъж спря и се втренчи в лицето на Лисбет Саландер, която го гледаше от първите страници на вечерните вестници. В първия момент не разбра какво вижда. Чудеше се дали все пак не страда от въздушна болест. След това отново прочете заглавието.

ПРЕСЛЕДВАНЕТО НА

ЛИСБЕТ

САЛАНДЕР

Премести поглед на следващия вестник.

СУПЕРПСИХОПАТКА

ПРЕСЛЕДВАНА ЗА

ТРОЙНО УБИЙСТВО

Приближи се колебливо към „Пресбюрон“ и си купи двата вечерни вестника, както и сутрешните издания, след което влезе в едно кафене и се зачете. Удивлението му растеше с всеки прочетен ред.

Микаел Блумквист се прибра в апартамента си на Белмансгатан около единайсет часа вечерта. Чувстваше се уморен и депресиран. Бе възнамерявал да си легне рано и да се опита да поспи, но не можа да устои на изкушението да пусне лаптопа си и да провери електронната си поща.

Не бе получил нищо интересно, но за всеки случай отвори папката ЛИСБЕТ САЛАНДЕР. Пулсът му веднага се ускори, когато видя новия документ с име „МБ2“. Щракна два пъти с мишката по него.

Прокурор Е. предоставя информация на медиите. Попитай го защо не е споменал нищо за старото полицейско разследване.

Микаел се замисли учуден над кодираното послание. Какво имаше предвид? Какво старо полицейско разследване? Не можеше да разбере за какво става дума. Дяволска проклетница. Защо й трябва да формулира всяко съобщение като гатанка? След малко създаде нов документ, който нарече „Криптирано съобщение“.

Здравей, Сали. Адски съм уморен, не съм почивал нито миг след убийствата. Не ми се играе на гатанки. Може и да не те интересува и да не вземаш ситуацията насериозно, но искам да знам кой уби приятелите ми.

М.

Изчака пред екрана. Отговорът „Криптирано съобщение 2“ се появи след една минута.

Какво ще направиш, ако съм аз?

Отговори й с „Криптирано съобщение 3“.

Лисбет, ако съвсем си полудяла, вероятно ще помоля Петер Телебориан да ти помогне. Но не мисля, че ти си убила Даг и Мия. Надявам се и се моля да се окажа прав.

Даг и Мия възнамеряваха да направят известни разкрития за търговията със секс услуги. Хипотезата ми е, че по някакъв начин това е послужило като мотив за убийството им. Но нямам за какво да се хвана.

Не знам какво се обърка между нас, но двамата с теб си говорихме за приятелството веднъж. Аз ти казах, че то се гради на две неща — уважение и доверие. Даже и да не ме харесваш, все още можеш да ми вярваш и да разчиташ на мен. Никога няма да разкрия тайните ти. Няма да разкажа и какво се случи с милиардите на Венерстрьом. Имай ми доверие. Аз не съм твой враг.

М.

Отговорът се забави толкова много, че Микаел изгуби надежда. Но около петдесет минути по-късно на работния му плот се материализира документът „Криптирано съобщение 4“.

Ще си помисля по въпроса.

Микаел си отдъхна. Изведнъж съзря лъч на надежда. Отговорът не беше двусмислен. Тя щеше да си помисли по въпроса. За първи път, откакто внезапно изчезна от живота му, отново комуникираше с него. Думите й, че ще си помисли по въпроса, означаваха, че евентуално може и да говори с него. Микаел написа „Криптирано съобщение 5“.

Добре. Ще те чакам. Но не се бави много.

Мобилният телефон на криминален инспектор Ханс Фасте зазвъня, докато той се намираше на улица Лонгхолмсгатан, до моста Вестербрун, на път за работа в петък сутринта. Полицията не разполагаше с достатъчно ресурси, за да постави апартамента на Лундагатан под постоянно наблюдение, поради което бяха говорили с един съсед, бивш полицай, да държи жилището под око.

— Китайското момиче току-що влезе във входа — рече съседът.

Ханс Фасте не би могъл да се намира на по-подходящо място. Той направи един забранен завой покрай автобусната спирка, излезе на Хеленборгсгатан точно пред Вестербрун и продължи по Хьогалидсгатан до Лундагатан. По-малко от две минути след телефонното обаждане вече бе паркирал автомобила си и притичваше през улицата и входа, водещи към сградата във вътрешния двор.

Мириам Ву все още стоеше пред вратата на жилището си и гледаше втренчено разбитата ключалка и полицейските ленти през вратата, когато чу нечии стъпки по стълбите. Обърна се и видя едър мускулест мъж с напорист втренчен поглед. Прие поведението му за враждебно, пусна чантата си на пода и се приготви да му демонстрира уменията си по кикбокс, в случай че се наложеше.

— Мириам Ву? — попита той.

За нейно учудване извади полицейска значка.

— Да — отвърна Мими. — За какво става въпрос?

— Къде сте били през изминалата седмица?

— Отсъствах от града. Какво се е случило? Да не би да е имало взлом?

Фасте се втренчи в нея.

— Ще се наложи да ви помоля да ме последвате до Кунгсхолмен — рече той и постави ръка върху рамото й.

Бублански и Мудиг видяха как Фасте ескортира ядосаната Мириам Ву до стаята за разпити.

— Заповядайте, седнете. Аз съм криминален инспектор Ян Бублански, а това е колегата ми Соня Мудиг. Съжалявам, че се наложи да ви приберем по този начин, но бихме искали да ви зададем няколко въпроса.

— Аха. Защо? Онзи там не е особено разговорлив.

Мими посочи с пръст Фасте.

— Опитваме се да се свържем с вас повече от седмица. Можете ли да ни обясните къде се намирахте?

— Да, мога. Но нямам никакво желание да го правя и доколкото знам, това не ви засяга.

Бублански вдигна вежди.

— Прибирам се вкъщи и намирам вратата си разбита и запечатана с полицейски ленти. След което някакъв натъпкан с анаболи мъжкар ме домъква дотук. Може ли да получа обяснение?

— Не си ли падаш по мъжкари? — попита Ханс Фасте.

Мириам Ву учудено вдигна вежди. Бублански и Мудиг го погледнаха остро.

— Означава ли това, че не сте чели пресата през изминалата седмица? Да не би да сте били в чужбина?

Мириам Ву бе озадачена и започна да губи увереност.

— Не, не съм чела вестници. Намирах се в Париж. Гостувах на родителите си в продължение на две седмици. Току-що пристигам от Централна гара.

— Пътували сте с влак?

— Не обичам да летя.

— И не сте видели шведските вестници днес?

— Току-що слязох от нощния влак и се качих в метрото, за да се прибера.

Инспектор Бубла се замисли. Тази сутрин на рекламните табла на пресата не бе имало нищо за Саландер. Той се изправи, излезе от стаята, върна се след минута с великденското издание на вестник „Афтонбладет“ с паспортната снимка на Лисбет Саландер на първа страница и зачака реакцията на Мириам Ву.

Микаел Блумквист следваше инструкциите, които Гунар Бьорк, 62-годишен, му бе дал по телефона, за да го упъти до лятната си къща в Смодаларьо. Паркира и установи, че въпросната „лятна къща“ бе модерна вила, в която можеше да се живее целогодишно, с морски изглед към залива Юнгфрюферден. Мина по застланата с чакъл пътека и позвъни. Гунар Бьорк приличаше досущ на паспортната си снимка, която Даг Свенсон бе намерил.

— Здравейте — рече Микаел.

— Аха, значи ме открихте.

— Без проблем.

— Влизайте. Ще седнем в кухнята.

— Добре.

Гунар Бьорк, изглежда, се намираше в добро здравословно състояние, но леко накуцваше.

— В болнични съм — рече той.

— Нищо сериозно, надявам се — каза Микаел.

— Предстои ми операция от дискова херния. Искате ли кафе?

— Не, благодаря — отвърна Микаел, седна на един кухненски стол, отвори чантата си и извади една папка.

Бьорк седна срещу него.

— Струвате ми се познат. Срещали ли сме се и преди?

— Не — отговори му Микаел.

— Изглеждате ми странно познат.

— Може би сте ме виждали по вестниците.

— Как ви беше името?

— Микаел Блумквист. Журналист съм и работя във вестник „Милениум“.

Гунар Бьорк изглеждаше объркан. След това му просветна. „Кале Блумквист. Аферата «Венерстрьом».“ Въпреки това все още не бе навързал нещата напълно едно с друго.

— „Милениум“. Не знаех, че извършвате пазарни проучвания.

— Само понякога. Бих искал да погледнете три снимки и да ми кажете кой модел ви харесва най-много.

Микаел постави разпечатани снимки на три момичета на масата. Една от тях бе свалена от интернет страница с порнографско съдържание. Останалите две представляваха увеличени цветни паспортни снимки.

Гунар Бьорк изведнъж пребледня.

— Не разбирам.

— Не? Това е Лидия Комарова на шестнайсет години от Минск, Беларус. До нея е Мянг Су Чин, известна като Йо-Йо, от Тайланд. Тя е на двайсет и пет. Последната снимка е на Елена Барасова, деветнайсетгодишна, от Талин. Закупили сте сексуални услуги и от трите жени, затова се чудя коя ви хареса най-много. Приемете го като пазарно проучване.

Бублански погледна несигурно Мириам Ву, която също го гледаше.

— Да обобщим. Твърдите, че познавате Лисбет Саландер от около три години. Тя ви е приписала апартамента си без компенсация тази пролет и се е изнесла. Правите секс от време на време, когато ви се обади, но не знаете къде живее, с какво се занимава и как се издържа. И искате да повярвам на всичко това?

— Пет пари не давам на какво ще вярвате. Не съм извършила престъпление и имам право сама да избирам как да живея, а това с кого правя секс, не е ваша работа.

Бублански въздъхна. Бе посрещнал с облекчение новината, че Мириам Ву внезапно се е появила в града тази сутрин. „Най-накрая някакъв пробив.“ Информацията, която тя му предостави обаче, бе всичко друго, но не и ясна. Дори напротив, всичко казано от нея беше ужасно странно. А той вярваше на думите й. Тя му отговаряше веднага, без да се замисля. Каза му къде и кога се е срещала с Лисбет Саландер. Освен това подробно му описа как се е стигнало до нанасянето й на Лундагатан, така че Бублански и Мудиг си извадиха заключението, че подобна странна история няма как да не е истинска.

Ханс Фасте бе слушал разпита на Мириам Ву с нарастващо раздразнение, но успя да се въздържи от коментар. Смяташе, че Бублански е дяволски мек с китайското момиче, което очевидно беше арогантно и с многословието си се опитваше да избяга от отговора на единствения важен въпрос. Къде в пъкления ад се намираше проклетата курва Лисбет Саландер?

Мириам Ву обаче нямаше никаква представа къде е Лисбет Саландер. Не знаеше какво работи. Никога не бе чувала за „Милтън Секюрити“, за Даг Свенсон или Мия Бергман и следователно не можеше да отговори на нито един от въпросите, които интересуваха полицията. Тя дори нямаше представа, че Саландер е била поставена под попечителство, че през юношеските си години е била картотекирана и че биографията й е пълна с психиатрични експертизи.

За сметка на това обаче можеше да потвърди, че с Лисбет Саландер са посещавали „Кварнен“, целували са се там, след което са се прибрали в жилището на Лундагатан и са се разделили на следващата сутрин. След няколко дни Мириам Ву се качила на влака за Париж и така пропуснала всички заглавия в шведската преса. Не била виждала Лисбет Саландер след въпросната вечер в „Кварнен“, като се изключи едно кратко посещение, при което Саландер й оставила ключовете за колата.

— Ключове за кола? — учуди се Бублански. — Саландер няма кола.

Мириам Ву им обясни, че приятелката й е купила виненочервена хонда, която стои паркирана пред апартамента им. Бублански се изправи и погледна Соня Мудиг.

— Ще поемеш ли разпита оттук нататък? — попита той и излезе от стаята.

Налагаше му се да издири Йеркер Холмберг и да го помоли да претърси и събере улики от една виненочервена хонда. Освен това имаше нужда да остане сам и да помисли.

Излезлият в болнични Гунар Бьорк, заместник-началник на отдела за чуждестранни граждани към Сепо, седеше пребледнял като призрак в кухнята си с красив изглед към залива Юнгфрюферден. Микаел го наблюдаваше търпеливо, без каквато и да било емоция в погледа. Към този момент вече бе убеден, че Бьорк няма абсолютно нищо общо с убийствата в Еншеде. Тъй като Даг Свенсон така и не бе успял да разговаря с него, Бьорк нямаше никаква представа, че името и снимката му скоро щяха да бъдат поместени в разобличителна статия за клиентите на проститутки.

От Бьорк научи една-единствена интересна подробност. Оказа се, че полицаят познава лично адвокат Нилс Бюрман. Били се срещнали в полицейския клуб по стрелба, в който Бьорк членувал активно от двайсет и осем години. За известно време дори бил член на управителния съвет на клуба заедно с Бюрман. Не били чак приятели, но на няколко пъти се срещали през свободното си време и вечеряли заедно.

Не, не се бил виждал с Бюрман от месеци. Доколкото си спомняше, за последно се срещнали в края на миналото лято, когато изпили по бира в едно тротоарно заведение. Изрази съжалението си, че Бюрман е бил убит от психопатка, но не възнамеряваше да отиде на погребението му.

Микаел се замисли над това съвпадение, но въпросите му постепенно се изчерпаха. Бюрман вероятно бе познавал стотици хора по професионална линия и благодарение на участието си в различни сдружения. Нямаше нищо невероятно, нито странно от статистическа гледна точка, че по някаква случайност е познавал едно от лицата, които фигурираха в материала на Даг Свенсон. Микаел бе открил, че дори той самият познаваше бегло един от журналистите, който също се споменаваше в книгата на Даг Свенсон.

Дойде време за заключителните въпроси. Бьорк бе преминал през всички очаквани фази. Първо отрицание, а после, след като Микаел му показа част от документацията, гняв, заплахи, дори опит да го подкупи, и накрая — горещи молби. Микаел игнорира всичките му емоционални изблици.

— Разбирате ли, че ще разрушите живота ми, ако публикувате това? — попита го Бьорк накрая.

— Да — отвърна Микаел.

— И ще го сторите въпреки това?

— Абсолютно.

— Защо? Не можете ли да проявите разбиране? Болен съм. Не е кой знае колко трудно да проявите малко човещина.

— Прав сте. Вайкате се, че съм на път да разруша живота ви, а вие самият сте допринесли за разрушаването на живота на няколко млади момичета. Имаме доказателства за три от случаите. Бог знае колко други има още. Къде беше човечността ви тогава?

Микаел се изправи, събра документите си и ги прибра обратно в компютърната си чанта.

— Сам ще намеря изхода.

Тръгна към вратата, но се спря и отново се обърна към Бьорк.

— Чували ли сте за мъж на име Зала? — попита той.

Бьорк го погледна втренчено. Все още бе толкова потресен, че едва чуваше думите му. Името Зала сякаш не му говореше нищо. След това обаче очите му се ококориха.

„Зала! Не е възможно. Бюрман! Как е възможно?“

Микаел забеляза промяната и направи стъпка обратно към кухненската маса.

— Защо питате за Зала? — попита Бьорк.

Изглеждаше разтърсен и шокиран.

— Защото ме интересува — отвърна Микаел.

В кухнята настана неловка тишина. Микаел буквално можеше да види мислите, които се въртяха в главата на Бьорк. Накрая той взе пакет цигари от перваза на кухненския прозорец. За първи път щеше да запали, откакто Микаел бе влязъл в дома му.

— В случай, че знам нещо за Зала… Колко ценна би била подобна информация за вас?

— Зависи какво знаете.

Бьорк се замисли. В съзнанието му се щураха чувства и мисли.

„Как, по дяволите, Микаел Блумквист би могъл да знае нещо за Залаченко?“

— Отдавна не бях чувал това име — рече Бьорк накрая.

— Значи знаете кой е той? — попита Микаел.

— Не казах това. Какво ви интересува?

Микаел се поколеба за миг.

— Името му присъства в списъка с лица, в чийто живот се е разровил Даг Свенсон.

— Каква е цената?

— Каква е цената на кое?

— На това евентуално да ви отведа до Зала… Бихте ли се съгласили да не включвате името ми в статията?

Микаел седна бавно. След Хедестад бе решил никога повече да не се пазари за каквато и да е било история. Нямаше намерение да го стори и с Бьорк. Щеше да го разобличи на всяка цена. За сметка на това обаче бе открил, че е достатъчно безскрупулен, за да играе двойна игра и да сключи споразумение с Бьорк. Нямаше никакви угризения. Бьорк бе полицай и бе нарушил закона. Ако знаеше името на евентуален убиец, то работата му беше да реагира, а не да използва информацията, за да се пазари за собствена изгода. Следователно щеше да остави Бьорк да се надява, че ще се измъкне, ако му предостави информация за още един престъпник. Бръкна в джоба си и включи диктофона, който бе изключил, след като бе станал от масата.

— Разкажете ми — рече Микаел.

Соня Мудиг бе бясна на Ханс Фасте, но по никакъв начин не му показа какво мисли за него. Разпитът на Мириам Ву след излизането на Бублански от стаята бе всичко друго, но не и последователен, а Фасте бе игнорирал всичките й гневни погледи.

Мудиг беше и учудена. Никога не бе харесвала Ханс Фасте и поведението му на мачо, но досега го бе смятала за компетентен полицай. От тази компетентност обаче днес нямаше и следа. Очевидно Фасте се чувстваше провокиран от една красива, интелигентна жена, която не криеше, че е лесбийка. Също толкова очевидно бе, че и Мириам Ву усещаше раздразнението му и умишлено го предизвикваше още повече.

— Значи си открил фалоса в нощното ми шкафче. Какво си фантазираше в този момент?

Мириам Ву се подсмихна любопитно. Фасте изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне.

— Затваряй си устата и отговори на въпроса — рече той.

— Попитахте ме дали чукам Лисбет Саландер с него. Отговорът ми е, че това изобщо не ви засяга.

Соня Мудиг вдигна ръка.

— Разпитът на Мириам Ву е прекъснат за почивка в 11,12 ч.

Мудиг изключи касетофона.

— Мириам Ву, бихте ли изчакали малко. Фасте, може ли да поговоря с теб?

Мириам Ву се усмихна сладко, когато Ханс Фасте й хвърли гневен поглед и бавно последва Мудиг навън в коридора. Мудиг се врътна и застана на два сантиметра от носа на Фасте.

— Бублански ми нареди да поема разпита й. Ти изобщо не ми помагаш.

— Тази проклета лесбийка се извърта като змия.

— Да не би това сравнение да съдържа някаква фройдистка символика?

— Какво?

— Забрави. Отиди да намериш Кърт Свенсон и го предизвикай на партия воден шах или слез да постреляш долу, в залата на клуба, изобщо прави каквото намериш за добре. Само стой настрана от залата за разпити.

— Защо, по дяволите, се държиш така, Мудиг?

— Защото проваляш разпита ми.

— Толкова ли те възбужда, че искаш да я разпитваш сама?

Преди да успее да се овладее, Соня Мудиг замахна и му зашлеви плесница. Съжали в същата секунда, но вече бе късно. Огледа набързо коридора и откри, че за щастие там нямаше никого.

В първия момент Ханс Фасте изглеждаше учуден. След това само й се ухили, метна якето си през рамо и си тръгна. Соня Мудиг понечи да го извика и да му се извини, но реши да си премълчи. Изчака една минута да се успокои. След това взе две чаши кафе от автомата и се върна при Мириам Ву.

Поседяха мълчаливо една срещу друга за малко. Накрая Мудиг погледна Мириам Ву.

— Извинете ме. Това вероятно е един от най-лошо проведените разпити в цялата история на полицията.

— Колегата ви изглежда доста забавен. Мога да предположа, че е хетеросексуален, разведен и вицовете за гейове през паузата за кафе обикновено излизат от неговата уста.

— Той е… Възгледите му са като на първобитен човек. Само това мога да кажа.

— Но това не се отнася за вас?

— Аз поне не съм хомофоб.

— Окей.

— Мириам, аз… Всички ние почти не сме подвивали крак през последните десет дни. Уморени сме и сме раздразнителни. Опитваме се да разрешим едно ужасно двойно убийство в Еншеде и едно също толкова ужасно убийство край Оденплан. Вашата интимна приятелка е присъствала и на двете местопрестъпления. Разполагаме с улики и тя е обявена за общодържавно издирване. Надявам се, разбирате, че на всяка цена трябва да я заловим, преди да е наранила някой друг или дори себе си.

— Познавам Лисбет Саландер… Не мога да повярвам, че е убила някого.

— Не можете да повярвате или не искате? Мириам, не бихме обявили човек за общодържавно издирване, ако нямахме достатъчно основателни причини за това. Но мога да ви кажа, че началникът ми, инспектор Бублански, не е напълно убеден във вината на Саландер. Не изключваме възможността да е имала съучастник или да е замесена по някакъв друг начин. Трябва обаче да я открием. Вярвате, че е невинна, Мириам, но какво ще се случи, ако грешите? Самата вие признавате, че не знаете много за Лисбет Саландер.

— Не знам на какво да вярвам.

— Помогнете ни тогава да открием истината.

— Задържана ли съм за нещо?

— Не.

— Мога ли да си тръгна, когато пожелая?

— На теория, да.

— А на практика?

— Ще продължим да се интересуваме от вас.

Мириам Ву се замисли над думите й.

— Добре, питайте. Ако въпросите ви ме ядосат, ще спра да отговарям.

Соня Мудиг отново пусна касетофона.

Глава двайсета

Петък, 1 април — неделя, 3 април

Мириам Ву прекара един час заедно със Соня Мудиг. Към края на разпита в стаята се върна Бублански, седна тихо и се заслуша, без да коментира. Мириам Ву го поздрави учтиво, но продължи да говори със Соня.

Накрая Мудиг погледна Бублански и го попита дали има още въпроси. Бублански поклати глава.

— В такъв случай обявявам разпита на Мириам Ву за приключен. Часът е 13,19.

Тя изключи касетофона.

— Разбрах, че е имало малък проблем с криминален инспектор Фасте — рече Бублански.

— Той не се държа подобаващо — отвърна му Мудиг с неутрална интонация.

— Той е идиот — осведоми го Мириам Ву.

— Криминален инспектор Фасте всъщност има много добри качества, но вероятно не е най-подходящият човек за разпит на млада жена — рече Бублански и погледна Мириам Ву в очите. — Не трябваше да му го възлагам. Моля за извинение.

Мириам Ву изглеждаше изненадана.

— Извиненията са приети. Аз самата бях несправедлива към вас в началото.

Бублански махна с ръка. После погледна Мириам Ву.

— Може ли да ви задам няколко въпроса сега, след края на разпита? Няма да включвам касетофона.

— Заповядайте.

— Колкото повече разбирам за Лисбет Саландер, толкова повече се озадачавам. Картината, която рисуват хората, които я познават, напълно се различава от представата за нея в документацията на социалните служби и психиатричния й картон.

— Така ли?

— Бихте ли ми отговорили искрено?

— Да.

— Според психиатричната експертиза, извършена при навършването й на пълнолетие, Лисбет Саландер е умствено изостанала.

— Глупости. Лисбет вероятно е по-умна и от двама ни.

— Не е завършила училище и няма оценки, свидетелстващи, че може да чете и пише.

— Лисбет Саландер може да чете и пише по-добре от мен. Понякога пресмята някакви математически формули. Чиста алгебра. На твърде високо ниво за мен.

— Математика?

— Това й е един вид хоби.

Бублански и Мудиг мълчаха.

— Хоби? — попита Бублански учудено след малко.

— Някакви уравнения. Не знам дори какво означават знаците.

Бублански въздъхна.

— Социалните служби съставят доклада си след арестуването й в Тантолунден в компанията на по-възрастен мъж, когато тя самата е едва седемнайсетгодишна. Загатва се, че се занимава с проституция.

— Лисбет да е курва? Глупости. Не знам какво работи, но изобщо не се учудвам, че е била служител на „Милтън Секюрити“.

— С какво се изхранва?

— Не знам.

— Лесбийка ли е?

— Не. Лисбет прави секс с мен, но това не означава, че е лесбийка. Не мисля, че и сама е напълно наясно със сексуалната си ориентация. Предполагам, че е бисексуална.

— Това, че използвате белезници и така нататък… Означава ли, че Лисбет Саландер има садистични наклонности и как въобще бихте я описали?

— Мисля, че сте си изградили погрешна представа за всичко това. Понякога използваме белезници по време на ролеви игри, но в никакъв случай не става въпрос за садизъм, насилие или жестокост. Това е просто игра.

— Някога проявявала ли е насилие към вас?

— Не. Бих казала, че по-скоро аз съм доминантната фигура по време на игрите ни.

Мириам Ву се усмихна сладко.

Следобедната среща в три часа бе белязана от първата сериозна кавга между разследващите. Бублански обобщи положението, след което им съобщи, че смята да разшири периметъра на разследването.

— От първия ден насочихме всичките си усилия към това да открием Лисбет Саландер. Тя е заподозряна в най-голяма степен на основата на стабилни доказателства. Представата ни за нея обаче бива упорито разбивана от всички, които я познават. Нито Армански, нито Блумквист или Ву я смятат за убиец психопат. Поради това бих искал да проявим свободомислие и да разгледаме възможността извършителят да е друг, Лисбет Саландер да е имала съучастник или дори просто да се е намирала на мястото на престъплението по време на стрелбата.

Предложението на Бублански предизвика разгорещен дебат и срещна яростна съпротива от страна на Ханс Фасте и Сони Буман от „Милтън Секюрити“. И двамата настояваха, че най-простото обяснение често излиза вярно и предположението за съществуването на алтернативен извършител прилича на чиста теория на конспирацията.

— Възможно е Саландер да не е действала сама, но не разполагаме с каквито и да било улики, сочещи към евентуален съучастник.

— Винаги може да разследваме версията на Блумквист за замесен полицай — рече Ханс Фасте сърдито.

По време на обсъждането Бублански получи подкрепа единствено от Соня Мудиг. Кърт Свенсон и Йеркер Холмберг се задоволиха с откъслечни коментари, а Никлас Ериксон изобщо не продума по време на цялата дискусия. Накрая прокурор Екстрьом вдигна ръка.

— Бублански, доколкото разбирам, ти не изключваш Саландер като заподозряна.

— Не, разбира се, че не. Разполагаме с пръстовите й отпечатъци. Но до този момент си блъскахме главите над възможен мотив, без да постигнем особен успех. Искам да се замислим и над други възможности. Може ли да има и други замесени? Би ли могло убийството в крайна сметка да е свързано с книгата за търговия със секс на Даг Свенсон? Блумквист е прав, че много от разобличените в книгата имат мотив за убийство.

— Какво смяташ да правиш? — попита Екстрьом.

— Искам двама души да разследват възможността за алтернативни извършители. Соня и Никлас ще работят заедно.

— Аз? — възкликна Никлас Ериксон учудено.

Бублански се бе спрял на него, защото бе най-млад от присъстващите в стаята и следователно имаше най-голяма вероятност да може да прояви нестандартно мислене.

— Ти ще работиш с Мудиг. Разгледайте отново всичко, което знаем до този момент, и се опитайте да откриете нещо, което сме пропуснали. Фасте, ти, Кърт Свенсон и Буман ще продължите да работите по версията за Саландер. Тя е с предимство.

— А аз какво ще правя? — попита Йеркер Холмберг.

— Фокусирай се върху адвокат Бюрман. Направи нова експертиза на апартамента му. Провери дали не сме пропуснали нещо. Въпроси?

Всички мълчаха.

— Добре. Ще пазим в тайна завръщането на Мириам Ву. Тя може да разполага с още информация и не искам медиите да й се нахвърлят.

Прокурор Екстрьом реши, че ще следват плана на Бублански.

— Ясно — рече Никлас Ериксон и погледна Соня Мудиг. — Ти си полицаят и ти трябва да решиш какво да правим.

Стояха в коридора пред залата за конференции.

— Мисля, че трябва още веднъж да се видим с Микаел Блумквист — рече тя. — Но първо трябва да поговоря с Бублански. Петък следобед е, а аз ще почивам в събота и неделя. Това означава, че няма да можем да започнем преди понеделник. Използвай уикенда, за да помислиш над материала.

Казаха си довиждане. Соня Мудиг отиде при Бублански точно когато той се разделяше с прокурор Екстрьом.

— Може ли да ми отделиш една минута?

— Сядай.

— Така се вбесих на Фасте, че загубих контрол.

— Той ми каза, че си му се нахвърлила. Разбрах, че нещо се е случило. Затова се върнах и помолих за извинение.

— Каза, че съм искала да остана насаме с Мириам Ву, защото ме възбужда.

— Ще се направя, че не съм го чул, но подобни изказвания се класифицират като сексуален тормоз. Искаш ли да подадеш оплакване?

— Ударих му шамар. Това е достатъчно.

— Окей, ще сметна, че си била провокирана от него.

— Така беше.

— Ханс Фасте има проблем със силни жени.

— Забелязала съм.

— Ти си силна жена и изключително способен полицай.

— Благодаря.

— Но ще се радвам, ако спреш да налагаш персонала.

— Няма да се повтори. Днес не успях да претърся бюрото на Даг Свенсон в „Милениум“.

— Доста сме изостанали с това. Прибери се вкъщи и си почини. Ще се захванем с нови сили със случая в понеделник.

Никлас Ериксон спря до Централна гара и изпи чаша кафе в „При Джордж“. Чувстваше се обезсърчен. Цяла седмица бе очаквал всеки момент Лисбет Саландер да бъде заловена. Ако окажеше съпротива по време на ареста, с малко късмет някой добросърдечен полицай можеше и да я застреля.

Тази мисъл доста му допадаше.

Но Саландер все още беше на свобода. И не само това, ами Бублански се чудеше дали извършителят не е някой друг. Събитията определено не трябваше да се развиват така.

Достатъчно лошо бе, че трябва да се подчинява на Сони Буман, един от най-скучните и лишени от фантазия служители на „Милтън Секюрити“. А сега го бяха поставили под началството и на Соня Мудиг.

Тя най-много от всички се съмняваше във вината на Саландер и вероятно бе накарала Бублански да се разколебае. Чудеше се дали инспектор Бубла няма връзка с тази проклета кифла. Това не би го изненадало. Инспекторът направо беше под чехъл. От всички разследващи полицаи единствено Фасте имаше кураж да си каже мнението открито.

Никлас Ериксон се замисли.

Тази сутрин с Буман бяха провели кратка среща с Армански и Фреклунд в „Милтън“. Участието им в разследването през изминалата седмица не бе довело до какъвто и да било резултат и Армански беше разочарован, че все още липсва обяснение за убийствата. Фреклунд предложи „Милтън Секюрити“ да преразгледа участието си в този случай — Буман и Ериксон имаха и други служебни задължения, освен да помагат безвъзмездно на полицията.

Армански се бе замислил за миг, след което реши Буман и Ериксон да продължат още една седмица. Ако и след това не постигнеха какъвто и да било резултат, проектът щеше да бъде прекратен.

С други думи, Никлас Ериксон разполагаше само със седмица, преди да бъде изключен от разследването. Не беше напълно сигурен какво трябва да направи.

След малко взе мобилния си телефон и се обади на Тони Скала, журналист на свободна практика, който обикновено пишеше безсмислени статии за едно мъжко списание и с когото Никлас Ериксон се срещаше от време на време. Ериксон го поздрави и му каза, че разполага с информация за убийствата в Еншеде. Обясни му как внезапно се бе оказал в центъра на едно от най-горещите полицейски разследвания от години насам. Скала съвсем очаквано веднага захапа въдицата — щеше да продаде материала на някой по-голям вестник. Разбраха се да се срещнат на по чаша кафе след час в „Авеню“ на улица Кунгсгатан.

Най-отличителната черта на Тони Скала бе дебелината му. Беше изключително дебел.

— Ако искаш да получиш информация от мен, трябва да направиш две неща.

— Давай.

— Първо, името на „Милтън Секюрити“ не бива да присъства в текста. Ние работим за полицията в ролята на консултанти и ако „Милтън“ бъде спомената, някой може да заподозре, че изнасям информация.

— Макар че самият факт, че Саландер е работила за „Милтън Секюрити“, е малко или повече новина.

— Занимаваше се с чистене и подобни — опроверга думите му Ериксон. — Не е никаква новина.

— Добре.

— Освен това искам така да представиш нещата, сякаш си получил информацията от жена.

— Защо?

— За да отклониш подозренията от мен.

— Добре. Какво можеш да ми дадеш?

— Приятелката лесбийка на Саландер се появи.

— Опа! Говорим за съсобственичката на апартамента на Лундагатан, която бе изчезнала?

— Мириам Ву. Мислиш ли, че тази информация е ценна?

— И още как. Къде е била?

— В чужбина. Твърди, че дори не е чувала за убийствата.

— Заподозряна ли е по някакъв начин?

— Не, все още не. Беше в полицията на разпит през деня. Пуснаха я преди три часа.

— Ясно. Вярваш ли на историята й?

— Мисля, че лъже като бясна. Знае нещо.

— Добре.

— Провери биографията й. Говорим за мадама, която практикува садомазохизъм заедно със Саландер.

— Откъде знаеш?

— Призна го по време на разпита. Открихме белезници, кожени облекла, камшици и прочее пособия при обиска.

Това за камшиците бе малко преувеличено. Добре де, беше си направо лъжа, но китайската кифла със сигурност се е забавлявала и с камшици.

— Шегуваш се, нали? — рече Тони Скала.

Паоло Роберто бе сред последните посетители в библиотеката, която затвори малко след като той си тръгна. Бе посветил целия следобед, за да прочете всеки ред, посветен на издирването на Лисбет Саландер.

Излезе от изхода към булевард Свеавеген. Чувстваше се обезсърчен и объркан. И гладен. Отби се в „Макдоналдс“, където си поръча хамбургер, и седна в един ъгъл.

„Лисбет Саландер да е извършила три убийства!“ Просто не можеше да го повярва. Не и проклетото крехко шантаво момиче. Въпросът бе дали да направи нещо по въпроса и какво да бъде то.

Мириам Ву си взе такси до Лундагатан и огледа разхвърляния си ремонтиран апартамент. Съдържанието на шкафове, гардероби и кутии за съхранение на багаж бе извадено и сортирано. Из цялото жилище имаше петна от прах за снемане на отпечатъци. Най-интимните й секс играчки лежаха на куп върху леглото. Поне на пръв поглед нищо не липсваше.

Първата й работа бе да позвъни на дежурния ключар в Сьодермалм, за да поръча нова ключалка. Той щеше да се появи след час.

Зареди кафеварката, включи я и поклати глава. „Лисбет, Лисбет, в какво, по дяволите, си се забъркала?“

Извади мобилния си телефон и набра номера на Лисбет, но чу единствено съобщението, че в момента няма връзка с абоната. Остана дълго седнала край кухненската маса, като се опитваше да разбере какво всъщност се е случило. Лисбет Саландер, която познаваше, не беше психично болен убиец. От друга страна обаче, Мириам не знаеше много за нея. Лисбет без съмнение бе лъвица в леглото, но при случай можеше и да е студена като лед.

Реши да не си вади заключения, преди да се срещне с Лисбет и да получи обяснение. Преглътна сълзите си и прекара няколко часа в чистене.

В седем вечерта вече имаше нова ключалка и апартаментът отново бе годен за обитаване. Изкъпа се и тъкмо седна в кухнята с ориенталския си копринен халат в златисто и черно, когато се позвъни. Отвори и видя на вратата един изключително дебел и небръснат мъж.

— Здравей, Мириам, казвам се Тони Скала и съм журналист. Би ли ми отговорила на няколко въпроса?

Бе довел фотограф със себе си, който я заслепи със светкавицата.

Мириам Ву се замисли дали да не го изрита и да го удари с лакът в основата на носа, но осъзна, че така само ще им предостави още по-пикантни снимки.

— Била ли си в чужбина с Лисбет Саландер? Знаеш ли къде се намира тя?

Мириам Ву затвори вратата и завъртя новия си ключ. Тони Скала бутна капака на пощенския отвор.

— Мириам, рано или късно ще се наложи да говориш с медиите. Мога да ти помогна.

Тя сви ръка в юмрук и прасна капака на отвора върху пръстите на журналиста. Чу го как изрева от болка. След това затвори вратата на спалнята, легна в леглото и затвори очи. „Лисбет, ще те удуша, само да те спипам.“

Следобеда след посещението в Смодаларьо Микаел Блумквист посети още един от клиентите на проститутки, които Даг Свенсон възнамеряваше да разобличи. Така вече бе отметнал шест от трийсет и седемте имена само през тази седмица. Въпросното лице беше пенсиониран съдия, който живееше в Тумба и бе председателствал няколко дела за проституция. За радост на Микаел съдията нито отрече, нито го заплаши, нито пък го моли за милост. Даже напротив, без увъртане призна, че е чукал източноевропейски курви и не се разкайва за това. Проституцията била уважавана професия и той смятал, че е направил услуга на момичетата, като си е лягал с тях.

Микаел бе стигнал до Лилехолмен, когато Малин Ериксон му позвъни в десет вечерта.

— Здравей — поздрави го тя. — Видял ли си интернет изданието на сутрешния „Дракон“?

— Не, защо?

— Приятелката на Лисбет Саландер току-що се е прибрала вкъщи.

— Какво? Кой?

— Лесбийката на име Мириам Ву, която живее в апартамента й на Лундагатан.

„Ву — помисли си Микаел. — На вратата пишеше «Саландер-Ву».“

— Благодаря. Веднага отивам.

Мириам Ву бе изключила и домашния, и мобилния си телефон. Новината бе публикувана в интернет страницата на един от сутрешните вестници в осем вечерта. Малко след това й се обадиха за коментар от „Афтонбладет“, а три минути по-късно — от „Експресен“.

На два пъти някой звъня на вратата, но тя не отвори. Бе изгасила всички лампи в апартамента. Искаше й се да счупи носа на следващия журналист, който реши да я тормози. Накрая включи мобилния си телефон и позвъни на една своя приятелка, която живееше съвсем наблизо, при Хорнстул, за да я помоли да преспи у тях.

Излезе от входа на Лундагатан по-малко от пет минути преди Микаел Блумквист да паркира и напразно да позвъни на вратата й.

Бублански се обади на Соня Мудиг малко след десет сутринта в събота. Тя се бе събудила в девет и си бе поиграла малко с децата, преди съпругът й да ги изведе на разходка, за да им купи бонбони, което беше един вид съботна традиция.

— Чела ли си вестниците днес?

— Всъщност не съм. Събудих се преди около час и след това се занимавах с децата. Какво се е случило?

— Някой от разследващите издава информация на пресата.

— Това го знаем от самото начало. Някой им даде доклада от психиатричната експертиза на Саландер преди няколко дни.

— Прокурор Екстрьом.

— Така ли?

— Да. Естествено. Макар че никога няма да си го признае. Опитва се да подклажда интереса, защото това му носи изгода. В този случай обаче не е той. Журналист на име Тони Скала е разговарял с полицай, който му е предоставил голямо количество информация за Мириам Ву. Включително детайли от вчерашния й разпит. Искахме да го запазим в тайна и Екстрьом е бесен.

— По дяволите.

— Журналистът не назовава източника си. Описва го като лице с „централна роля в разследването“.

— Мамка му! — възкликна Соня Мудиг.

— На едно място в статията източникът е назован с местоимението „тя“.

Соня Мудиг помълча около двайсет секунди, докато осъзнае какво означаваше това. Тя бе единствената жена сред разследващите.

— Бублански… Не съм казала и дума на журналист. Не съм обсъждала разследването с никой външен човек. Дори със съпруга си.

— Вярвам ти. Нито за секунда не съм си помислял, че информацията изтича от теб. Но прокурор Екстрьом, за жалост, е на друго мнение. На всичкото отгоре Ханс Фасте е дежурен през уикенда и влошава нещата с коментари.

Соня Мудиг бе напълно стъписана.

— Какво ще последва сега?

— Екстрьом иска да бъдеш отстранена от разследването до изясняване на ситуацията.

— Това е пълна лудост. Как бих могла да докажа, че…?

— Не е нужно да доказваш каквото и да било. Това е работа на разследващия полицай.

— Знам, но… По дяволите! Колко време ще отнеме разследването?

— То вече приключи.

— Какво?

— Попитах те и ти ми каза, че не си говорила с пресата. Следователно разследването е приключено и трябва единствено да напиша доклад. Ще се видим в девет сутринта в стаята на Екстрьом и ще продължим с въпросите.

— Благодаря, Бублански.

— Няма защо.

— Има само един проблем.

— Знам.

— След като аз не съм разкривала информация, то някой друг от групата го е сторил.

— Имаш ли предположения?

— Чисто спонтанно ми идва да кажа Фасте… Но не вярвам да е той.

— Склонен съм да се съглася с теб. Но той понякога може да е истински гадняр, а вчера наистина беше разстроен.

Бублански обичаше да се разхожда, когато имаше време и атмосферните условия го позволяваха. Това бе едно от малкото двигателни упражнения, които правеше. Живееше на улица Катарина Бангата в Сьодермалм, недалеч от редакцията на „Милениум“, а и от сградата на „Милтън Секюрити“, където Лисбет Саландер бе работила, и от улица Лундагатан, на която се намираше апартаментът й. Освен това бе на хвърлей разстояние и от синагогата на улица Санкт Паулсгатан. В събота следобед той се разходи до всички тези места.

В началото го придружаваше съпругата му Агнес. Бяха женени от двайсет и три години и той й бе напълно верен през цялото това време.

Отбиха се за малко в синагогата и поговориха с равина. Бублански беше полски евреин, а семейството на Агнес, или поне малката част от него, която не бе загинала в Аушвиц, произхождаше от Унгария.

След като излязоха от синагогата, се разделиха — Агнес искаше да отиде на пазар, а съпругът й — да продължи да се разхожда. Изпитваше потребност да остане сам и да помисли върху трудното разследване. Бе обмислил стократно всички мерки, които предприе, след като получи разследването сутринта на Велики четвъртък, но не откри много грешки или пропуски от небрежност.

Една от грешките му бе, че не изпрати веднага човек да прегледа съдържанието на бюрото на Даг Свенсон в „Милениум“. Когато най-накрая реши да го стори, и то лично, Микаел Блумквист вече го беше разчистил.

Друга грешка — пропуснаха факта, че Лисбет Саландер си е купила кола. Йеркер Холмберг обаче не откри нищо интересно в нея. Като се изключи пропускът с колата, разследването беше изключително точно.

Спря се до един павилион на Синкенсдам и се загледа замислено в рекламните табла с уводните страници на вестниците. Паспортната снимка на Лисбет Саландер вече се бе смалила до размерите на една все още лесно различима фотография в горния им ъгъл, а фокусът бе пренесен върху по-пикантни новини.

ПОЛИЦИЯТА

РАЗСЛЕДВА

ЛЕСБИЙСКА САТАНИНСКА

БАНДА

Купи си вестника, отвори го на въпросната статия, към която имаше огромна снимка на пет момичета в късен пубертет, облечени с черни дрехи, кожени якета с капси, прокъсани дънки и впити тениски. Едно от момичетата държеше флаг с пентаграм, а друго бе вдигнало показалеца и кутрето си. Прочете текста под снимката. „Лисбет Саландер е общувала с дет метъл група, свиреща в малки клубове. През 1996 г. групата е последовател на Църквата на сатаната и прави хит с името Etiquette of Evil[60].“

Името „Ивъл Фингърс“ не се споменаваше, а лицата им бяха заличени. Познатите на членовете на групата обаче можеха без проблем да разпознаят момичетата.

Статията бе посветена на Мириам Ву и илюстрирана с нейна снимка от едно шоу в „Бернс“[61], в което бе взела участие. Беше гола от кръста нагоре и носеше руска офицерска шапка. Фотографията бе заснета отдолу. И нейните очи бяха закрити с черна линия, точно както тези на момичетата от „Ивъл Фингърс“. В статията фигурираше като „трийсет и една годишната жена“.

Приятелката на Саландер пише за САДОМАЗОХИСТИЧЕН ЛЕСБИЙСКИ СЕКС.

Трийсет и една годишната жена е известна в стокхолмските нашумели заведения. Тя не скри, че сваля жени и че иска да доминира във връзките си.

Репортерът дори бе открил момиче на име Сара, което според информацията е било обект на желание от страна на трийсет и една годишната жена. Интимният й приятел бил „възмутен“ от набезите срещу нея. Според твърденията в статията ставаше дума за подозрителна елитарна феминистична подгрупа в рамките на гей движението, чиито членове освен всичко друго вземали участие в тъй наречения bondage workshop[62] по време на Прайд фестивала. Като цяло статията се основаваше на цитати от текст на Мириам Ву отпреди шест години, на който се бе натъкнал някакъв репортер. Въпросният текст вероятно имаше провокативна цел и бе публикуван във вестник на феминистичен клуб. Бублански прегледа набързо статията, след което изхвърли вечерния вестник в едно кошче за боклук.

Замисли се за миг за Ханс Фасте и Соня Мудиг. И двамата бяха компетентни следователи. Но Фасте създаваше проблеми. Ходеше по нервите на хората. Бублански си даде сметка, че ще се наложи да поговори с Фасте, но му беше трудно да повярва, че информацията по разследването е изтекла от него.

Когато отново вдигна поглед, откри, че се намира на Лундагатан и наблюдава входа на жилищната сграда на Лисбет Саландер. Не беше дошъл съзнателно дотук. Просто не можеше да проумее що за човек е главната заподозряна.

Качи се по стълбите, водещи до горната част на Лундагатан, и се замисли върху разказа на Микаел Блумквист за нападението над Лисбет Саландер. И той не водеше до нищо. Нямаше подадена жалба в полицията, не разполагаха с каквито и да било имена и дори с добро описание на нападателите. Блумквист твърдеше, че не е успял да види номера на буса, потеглил от мястото на нападението.

Ако изобщо е била нападната.

С други думи, и тук се бе натъкнал на задънена улица.

Бублански погледна надолу към виненочервената хонда, която явно през цялото време си е била паркирана там. Изведнъж видя Микаел Блумквист да върви към входа.

Мириам Ву се събуди късно през деня, увита в чаршаф, седна в леглото и огледа непознатата стая.

Бе използвала внезапната си медийна известност като извинение, за да преспи у приятелката си. Но всъщност страхът да не би Лисбет Саландер да потропа на вратата подклаждаше с не по-малка сила желанието й да избяга от вкъщи.

Полицейският разпит и писанията във вестниците й бяха въздействали по-силно, отколкото очакваше. Макар че не искаше да си прави прибързани заключения, преди Лисбет да получи шанс да й даде обяснение, вече започваше да вярва във вината й.

Хвърли поглед към Виктория Викторсон, 37-годишна, наричана Дубълве[63], която бе стопроцентова лесбийка. Лежеше по корем и мърмореше насън. Мириам Ву се шмугна в банята и се пъхна под душа. След това излезе и купи кифлички за закуска. Чак когато се нареди на касата в близкия магазин до кафене „Синамон“ на улица Веркстадсгатан, погледът й попадна върху първите страници на вестниците, което я накара веднага да се върне в апартамента на Дубълве.

Микаел Блумквист мина покрай виненочервената хонда пред входа на Лисбет Саландер, въведе кода и изчезна. След две минути отново излезе на улицата. Няма никой вкъщи? Блумквист погледна надолу по улицата. Изглежда, се чудеше какво да прави. Бублански го наблюдаваше замислено.

Бублански се притесняваше, че ако Блумквист е излъгал за нападението на Лундагатан, то вероятно играе някаква игра и в най-лошия случай може да се окаже замесен в убийствата. Но ако казваше истината, а все още нямаше доказателства за противното, в цялата драма имаше някакво скрито неизвестно. Това означаваше, че има непоявили се до този момент действащи лица и че убийствата ще се окажат далеч по-сложни за разкриване от версията за болното момиче, стреляло в пристъп на лудост.

Когато Блумквист тръгна към Синкенсдам, Бублански извика подире му. Журналистът спря, видя полицая и тръгна към него. Срещнаха се в долната част на стълбите.

— Здравей, Блумквист. Лисбет Саландер ли търсиш?

— Всъщност, не. Мириам Ву.

— Няма я вкъщи. Някой каза на медиите, че се е върнала.

— Какво ви разказа?

Бублански погледна изпитателно Микаел Блумквист. „Кале Блумквист“.

— Разходи се с мен — предложи Бублански. — Имам нужда от чаша кафе.

Преминаха покрай църквата „Хьогалидшюркан“ в мълчание. Бублански го заведе до кафене „Лиласюстер ви Лилехолсбрун“, където Бублански си поръча дълго еспресо с една супена лъжица студено прясно мляко, а Микаел си взе кафе лате. Седнаха в залата за пушачи.

— Отдавна не бях имал толкова заплетен случай — рече Бублански. — Колко много мога да си позволя да обсъдя с теб, без да го прочета утре в „Експресен“?

— Не работя за „Експресен“.

— Знаеш какво имам предвид.

— Бублански, не мисля, че Лисбет е виновна.

— Дори си се захванал с лично разследване. Затова ли те наричат Кале Блумквист?

Микаел внезапно се усмихна.

— Разбрах, че твоето прозвище е инспектор Бубла.

Бублански се усмихна накриво.

— Защо вярваш, че е невинна?

— Не знам абсолютно нищо за попечителя й, но няма никаква причина да убива Даг и Мия. Особено Мия. Лисбет ненавижда мъже, които мразят жените, а Мия точно в този момент работеше върху изобличаването на сума ти клиенти на проститутки. Двете се борят за едно и също нещо. Лисбет има морал.

— Не мога да си съставя конкретно мнение за нея. Дали е умствено изостанал психопат, или компетентен професионалист в областта на проучванията.

— Лисбет е различна. Тя е изключително асоциална, но в интелектуално отношение е напълно нормална. Може би дори е по-надарена и от двама ни.

Бублански въздъхна. Преценката на Микаел Блумквист съвпадаше напълно с тази на Мириам Ву.

— Въпреки това трябва да бъде заловена. Не мога да се впускам в детайли, но разполагаме с технически доказателства, че се е намирала на местопрестъплението и че е била в контакт с оръжието на убийството.

Микаел кимна.

— Предполагам, че това означава, че сте открили пръстовите й отпечатъци по него. Което обаче не означава, че именно тя е стреляла.

Бублански кимна.

— Драган Армански също се съмнява. Твърде предпазлив е, за да го признае, но и той търси доказателства за невинността й.

— А ти? Какво мислиш?

— Аз съм полицай. Задържам хората и ги разпитвам. Точно в момента Лисбет Саландер се намира в доста неизгодно положение. Осъждали сме хора с далеч по-малко доказателства.

— Не отговори на въпроса ми.

— Не знам. Ако е невинна… Кой според теб би имал интерес да убие попечителя й и приятелите ти?

Микаел извади пакет цигари и предложи на Бублански, но той поклати глава. Блумквист не искаше да лъже полицията и предположи, че трябва да сподели съмненията си по отношение на мъжа с името Зала. Трябваше да разкаже и за полицай Гунар Бьорк от Сепо.

Бублански и колегите му обаче също имаха достъп до материалите на Даг Свенсон, които съдържаха папката, кръстена „Зала“. Трябваше единствено да прочетат съдържанието й. Вместо това те продължаваха стремглаво напред и изнасяха всички интимни подробности от живота на Лисбет Саландер в медиите.

Микаел имаше една идея, но не знаеше докъде би го довела, ако я осъществи. Не искаше да назове Бьорк, преди да е напълно сигурен. „Залаченко“. Той беше връзката между Бюрман, Даг и Мия. Проблемът бе, че Бьорк не му разказа нищо конкретно.

— Остави ме да се поровя още малко и ще ти предложа алтернативна теория.

— Без замесени полицаи, надявам се.

Микаел се усмихна.

— Не. Все още не. Какво каза Мириам Ву?

— Горе-долу същото като теб. Имали са връзка.

Той погледна скришом Микаел.

— Това не е моя работа — рече Микаел.

— Мириам Ву и Саландер се познават от три години. Тя не знаеше нищо за живота на Саландер, нито дори къде е работила. Трудно е за преглъщане, но мисля, че казва истината.

— Лисбет е изключително потайна — каза Микаел.

Поседяха мълчаливо известно време.

— Имаш ли телефонния номер на Мириам Ву?

— Да.

— Може ли да го получа?

— Не.

— Защо не?

— Микаел, това е полицейско разследване. Нямаме нужда от частни детективи с невероятни теории.

— Все още нямам собствена теория. Но мисля, че отговорът на загадката се крие в материала на Даг Свенсон.

— С малко усилие лесно ще успееш да се свържеш с Мириам Ву.

— Вероятно. Но най-лесно е да помоля човек, който има номера й.

Бублански въздъхна. Микаел внезапно му се ядоса.

— Да не би полицаите да са по-способни от обикновените хора, които наричаш частни детективи? — попита той.

— Не. Но полицаите са специално обучени и е тяхно задължение да разследват престъпления.

— Частните лица също са образовани — каза Микаел бавно. — А понякога частните детективи се справят много по-добре с разследванията от полицаите.

— Вярвам ти.

— А аз съм сигурен. Случая „Джой Раман“. Няколко полицаи търкаха столовете, докато Раман лежа невинен пет години в затвора за убийството на една стара дама. Вероятно още щеше да е зад решетките, ако някаква учителка не бе отделила няколко години, за да извърши задълбочено разследване по случая. И успя да го стори, въпреки че не разполагаше с ресурсите на полицията. Не само доказа невинността на Раман, но и посочи най-вероятния извършител.

— Случаят „Раман“ бе въпрос на престиж. Прокурорът отказа да приеме фактите.

Микаел Блумквист наблюдаваше Бублански.

— Бублански… Ще ти кажа нещо. В случая „Саландер“ също говорим за престиж. Твърдя, че тя не е убила Даг и Мия. И ще го докажа. Ще открия друг извършител и когато това се случи, ще напиша статия, която изобщо няма да се хареса на теб и колегите ти.

На път към дома си на улица Катарина Бангата Бублански усети потребност да поговори с Господ по въпроса, но вместо да отиде до синагогата, се отби в католическата църква на улица Фолкунгагатан. Седна на една от най-задните пейки и остана неподвижен повече от час. Обективно погледнато, бе евреин и следователно не би трябвало да посещава катедралата, но в нея намираше спокойствие и често се отбиваше там, когато имаше нужда да подреди мислите си. Ян Бублански смяташе, че католическата църква също е подходящо място за размисъл, и бе напълно убеден, че Бог не би възразил. Освен това между католицизма и юдейството нямаше особено голяма разлика. Той отиваше в синагогата, когато търсеше общуване и близост с други хора. Католиците ходеха на църква, когато искаха да останат насаме с Бог. Храмът предразполагаше към пазене на тишина и повеляваше посетителите да бъдат оставени в покой.

Мислеше си за Лисбет Саландер и Мириам Ву. Освен това се чудеше какво крият от него Ерика Бергер и Микаел Блумквист. Бе напълно убеден, че знаят за Саландер нещо, което премълчават. Питаше се какво „проучване“ бе извършила Лисбет Саландер за Микаел Блумквист. За малко дори се замисли дали Саландер не е работила за Блумквист точно преди той да оповести разкритията си по аферата „Венерстрьом“, но след известен размисъл отхвърли тази възможност. Нямаше начин Лисбет Саландер да е свързана с онези драматични събития и бе малко вероятно да е допринесла с нещо ценно за развоя им. Колкото и да я биваше в извършването на личностни проучвания.

Бублански се притесняваше.

Не харесваше непоколебимата увереност на Микаел Блумквист относно невинността на Саландер. Едно е той като полицай да се съмнява — това бе неразделна част от професията му. Съвсем друго обаче бе Микаел Блумквист да го предизвика в качеството си на частен детектив.

Бублански не обичаше разследванията на цивилните лица, защото те често прерастваха в теории на конспирациите, които може и да даваха повод за гръмки заглавия, но обикновено отваряха още повече работа на полицията.

Настоящият случай се превръщаше в най-абсурдното разследване на убийство, в което някога бе участвал. Нямаше за какво да се залови. А всяко разследване на убийство трябваше да се опре на някаква логическа верига от събития и свързаните с тях следствия.

Ако седемнайсетгодишно момче бъде намерено намушкано с нож на площад Мариаторет, следва да установят коя група скинари или коя младежка банда се е навъртала около спирка „Сьодра“ час по-рано. Ще разпитат приятели, познати и свидетели и скоро ще разполагат и със заподозрени.

Ако четирийсет и две годишен мъж бъде застрелян с три куршума при посещение на заведение в Шерхолмен и впоследствие се окаже, че е бил наемен убиец на югославската мафия, то ще трябва да разберат кои новаци се опитват да поемат контрола върху контрабандата на цигари.

Ако двайсет и шест годишна жена от добро семейство, с уреден живот, бъде намерена удушена в апартамента си, би следвало да установят кой е интимният й приятел или с кого е разговаряла при последното си посещение в някое заведение предната вечер.

Бублански бе ръководил толкова много подобни разследвания, че можеше да ги извърши и насън.

Сегашният случай бе започнал многообещаващо. Само след няколко часа имаха главен заподозрян. Лисбет Саландер бе идеалният вариант — отявлена психопатка с живот, белязан от различни неконтролируеми пристъпи и прояви на насилие. На практика трябваше единствено да я задържат и да изтръгнат самопризнание или в зависимост от обстоятелствата да я пратят в психиатрията. След това обаче всичко се бе объркало.

Саландер не живееше на посочения в регистъра адрес. Имаше приятели като Драган Армански и Микаел Блумквист. Имаше връзка с известна лесбийка, практикуваше секс с белезници и караше медиите да раздухват още повече и без това проблемния случай. Разполагаше с 2,5 милиона в банката, без да има работа. След това се появи Блумквист с теориите си за трафик на хора и конспирации, а като известен журналист той разполагаше с политическата власт да създаде пълен хаос в разследването, ако публикува съответната статия.

Преди всичко обаче се бе оказало невъзможно да открият главния заподозрян, въпреки че ставаше дума за педя човек със запомнящ се външен вид и татуировки по цялото тяло. Вече бяха изминали почти две седмици от убийствата, а те нямаха ни най-малка представа къде се намира Саландер.

Гунар Бьорк, заместник-началник на отдел в Сепо, излязъл в болнични заради дискова херния, преживя мъчително денонощие, след като Микаел Блумквист прекрачи прага на дома му. Усещаше непрестанна тъпа болка в гърба. Вървеше напред-назад в наетата къща, без да може да се отпусне и да предприеме каквито и да било действия. Опитваше се да мисли, но не можеше да нареди парчетата от мозайката.

Не проумяваше връзката между отделните събития.

Зяпна от учудване, когато за първи път чу новината за убийството на Нилс Бюрман — ден след като намериха адвоката мъртъв. Но не се изненада от факта, че Лисбет Саландер почти веднага беше посочена като основен заподозрян и подгонена от полицията. Проследи всяка дума, казана по телевизията. Освен това купи всички сутрешни вестници, които успя да открие, и прочете внимателно публикациите по случая.

Не се съмняваше и за секунда, че Лисбет Саландер е психично болна и способна на убийство. Нямаше причина да подлага вината й или изводите на полицията под съмнение — дори напротив, информацията за Лисбет Саландер, с която разполагаше, сочеше, че тя е луда, че е психопатка. Готвеше се да се обади в полицията, за да им окаже съдействие, но после реши, че това всъщност вече не го засяга. Не беше негова работа, а и имаше компетентни хора, които да се заемат със случая. Освен това едно телефонно обаждане от негова страна би могло да доведе до нежелано внимание, каквото се опитваше да избегне. Така че игнорира въпроса и продължи да следи новинарските емисии с намалял интерес.

След посещението на Микаел Блумквист от това спокойствие не остана и следа. На Бьорк изобщо не му бе минало през ума, че серията убийства, извършени от Саландер, може да го засягат лично, а се оказа, че една от жертвите й е медиен боклук, който е възнамерявал да го разобличи пред цяла Швеция.

Още по-малко пък бе предполагал, че името Зала също ще изникне в цялата история като необезопасена ръчна граната. На всичкото отгоре то бе известно и на Микаел Блумквист. Всичко това беше толкова невероятно, че противоречеше на здравия разум.

Ден след посещението на Микаел Бьорк вдигна телефона и позвъни на бившия си началник, седемдесет и осем годишен мъж, който живееше в Лахолм. Трябваше по някакъв начин да открие връзката, без обаче да проличи, че обаждането му не е продиктувано само от чисто любопитство и професионално безпокойство. Разговорът приключи сравнително бързо.

— Бьорк е. Предполагам, че си чел вестници.

— Да. Тя се появи отново.

— Не се е променила особено.

— Това вече не е наш проблем.

— Значи не мислиш, че…?

— Не, не мисля. Онзи случай е отдавна погребан и забравен. Няма връзка.

— Но точно Бюрман от всички. Предполагам, че назначаването му като неин попечител не е било случайно.

По линията настъпи кратко мълчание.

— Не, не беше случайно. Изглеждаше ми добра идея преди три години. Кой би могъл да предположи?

— Колко знаеше Бюрман?

Бившият му шеф изведнъж се изсмя в другия край на слушалката.

— Добре знаеш какъв беше Бюрман. Не се славеше с особена надареност.

— Имам предвид… Знаеше ли за връзката? Може ли в документите му да има информация, която да води до…?

— Не, разбира се, че не. Знам какво те интересува, но не се притеснявай. Саландер винаги е била непредсказуема. Погрижихме се Бюрман да бъде неин попечител само защото искахме да е под контрола на човек, когото познаваме. По-добре това, отколкото някой напълно непознат. Ако се беше разплямпала, той щеше да дойде при нас. Нещата се разрешиха по най-добрия възможен начин.

— Какво имаш предвид?

— Ами, след всичко това Саландер ще остане затворена в лудницата в продължение на дълги години.

— Добре.

— Не се притеснявай. Успокой се и не мисли за друго освен за здравословното си състояние.

Само че началник Гунар Бьорк не можеше да не мисли за друго. Микаел Блумквист се бе погрижил за това. Седна на кухненската маса и се загледа към залива Юнгфрюферден, докато се опитваше да обмисли положението си. Заплахата срещу него идваше от два фронта.

Микаел Блумквист щеше да го разобличи като клиент на проститутки. Следователно имаше значителен риск в края на полицейската си кариера да бъде осъден за нарушаване на закона срещу купуването на сексуални услуги.

Но имаше и нещо по-сериозно — Микаел Блумквист беше по петите на Залаченко, който по някакъв начин бе забъркан в историята. Това щеше да доведе полицията право при Гунар Бьорк.

Бившият му началник бе напълно убеден, че в документацията на Бюрман липсва опасна за него информация. Но не беше така. Ставаше въпрос за документацията от разследването, извършено през 1991 година, която Бюрман беше получил от Гунар Бьорк.

Опита да си припомни срещата с Бюрман отпреди по-малко от девет месеца. Видяха се един следобед в „Гамла стан“, след като Бюрман му се обади и му предложи да изпият по бира. Говориха за стрелба с пистолет и за всевъзможни други неща, но Бюрман го бе потърсил с определена цел. Искаше да го помоли за услуга. Тогава го разпитва за Залаченко…

Бьорк се изправи и се доближи до кухненския прозорец. Беше леко пиян. Всъщност доста пиян. Какво точно го бе питал Бюрман?

— Апропо… Работя върху един случай и попаднах на името на стар познайник…

— Така ли, за кого става въпрос?

— Александър Залаченко. Помниш ли го?

— Естествено. Не е лесно да го забрави човек.

— Какво се случи с него след това?

Обективно погледнато, това не засягаше Бюрман. Ако не бе попечител на Лисбет Саландер, щяха да имат пълно основание да го поставят под наблюдение само защото питаше… Та Бюрман му каза, че се нуждае от документацията от старото разследване. И той му я даде.

Бьорк бе извършил съществена грешка — смяташе, че Бюрман разполага с информация по въпроса. А и Бюрман представи нещата така, сякаш просто се опитва да си спести тежката бюрократична процедура, свързана със секретните документи. При нормални обстоятелства подобно искане би отнело месеци. Особено що се отнася до случай, в който е замесен Залаченко.

„Дадох му разследването. То все още беше секретно, но имах основателни причини да му го предоставя, а и Бюрман умееше да пази тайна. Бе леко шантав, но не и плямпало. Как това би могло да навреди… Оттогава минаха толкова много години.“

Бюрман го беше прецакал. Бе успял да му внуши, че става дума за бюрокрация и формалност. Колкото повече се замисляше, толкова повече се убеждаваше, че Бюрман бе подбрал думите си изключително внимателно и предпазливо.

Но какво, по дяволите, се е опитвал да открие? И защо Саландер го е убила?

Микаел Блумквист посети Лундагатан още четири пъти в събота с надеждата да се види с Мириам Ву, но от нея нямаше и следа.

Прекара по-голямата част от деня в един кафе-бар на Хорнсгатан със своя лаптоп, като за пореден път препрочете електронните писма, които Даг Свенсон бе получил, както и съдържанието на папката „Зала“. През последните седмици преди убийството Даг Свенсон бе отделял все повече време на Зала.

На Микаел му се искаше да може да се обади на Даг Свенсон и да го попита защо документът за Ирина П. се намира във въпросната папка. Единственият разумен извод, до който Микаел можеше да стигне, бе, че Даг е подозирал Зала в извършване на нейното убийство.

В пет часа следобед Бублански му се обади съвсем неочаквано и му даде номера на Мириам Ву. Не можеше да разбере какво бе накарало полицая да промени решението си, но веднага след като получи номера, започна да звъни на Мириам Ву веднъж на всеки половин час. Тя включи телефона си и му вдигна едва в единайсет вечерта. Разговорът им бе кратък.

— Здравей, Мириам. Казвам се Микаел Блумквист.

— И кой, по дяволите, си ти?

— Журналист съм и работя за вестник на име „Милениум“.

Мириам Ву изрази чувствата си кратко и ясно.

— Ясно. Този Блумквист. Върви по дяволите, журналистически боклук.

След това му затвори, преди да има възможност да обясни защо я търси. Чумоса Тони Скала наум и отново й позвъни. Този път не му вдигна. Накрая й изпрати есемес.

„Моля те, позвъни ми. Важно е.“

Тя не го стори.

Късно в събота вечерта Микаел изключи компютъра си, съблече се и се пъхна в леглото. Чувстваше се нещастен и му се искаше Ерика Бергер да е тук.

Част четвърта

Terminator Mode

24 март — 8 април

Коренът на дадено уравнение е това число, което, поставено на мястото на неизвестната величина, превръща уравнението в равенство. Казва се, че коренът удовлетворява уравнението. За да може едно уравнение да се смята за решено, трябва да бъдат намерени всичките му корени. Уравнение, което е удовлетворено при всички възможни стойности на неизвестните величини, се нарича тъждество.

Пример:

(a + b)2 = a^2 + 2ab + b^2

Глава двайсет и първа

Велики четвъртък, 24 март — понеделник, 4 април

Лисбет Саландер прекара първата седмица след обявяването й за издирване от полицията, без изобщо да се притесни. Намираше се на сигурно място в апартамента си на улица Фискаргатан до площад Мусебаке. Мобилният й телефон не работеше — бе извадила сим картата. Нямаше намерение да използва този номер повече. С нарастващо удивление следеше заглавията в интернет страниците на вестниците и новинарските емисии по телевизията.

Гледаше ядосано паспортната си снимка, която бе разпространена първо по интернет, а след това оглави всички първи страници във вестниците и новинарските емисии. Не приличаше на човек.

Въпреки че години наред се бе стремила да остане анонимна, сега се превръщаше в едно от най-известните и обсъждани лица в държавата. С лека почуда започна да осъзнава, че обявяването за общодържавно издирване на едно дребничко момиче, заподозряно в тройно убийство, бе една от най-големите новини на годината, с почти същата значимост като историята за сектата от Кнютбю[64]. Сбърчила чело, Лисбет следеше замислено коментарите и обясненията в медийното пространство. Озадачаваше я фактът, че медицинските документи за психичното й заболяване, защитени от принципите на лекарската тайна, изглежда, бяха напълно достъпни за всички редакции. Едно заглавие пробуди забравени спомени.

АРЕСТУВАНА ЗА ПОБОЙ НА „ГАМЛА СТАН“

Един от съдебните репортери на Шведската телеграфна агенция бе сложил конкуренцията в малкия си джоб, след като бе успял да изрови копие от разследването на „Съдебна медицина“ след арестуването на Лисбет на метростанция „Гамла стан“, където бе сритала един пътник в лицето.

Лисбет си спомняше чудесно събитията от метрото. Бе ходила до Оденплан и се прибираше в дома на приемните си родители в Хегерштен (където пребиваваше временно). На станция „Родмансгатан“ във вагона се качи някакъв непознат и на пръв поглед трезвен мъж, който веднага я фиксира с поглед. По-късно научи, че това е Карл Еверт Блумгрен, 52-годишен бивш играч на бънди[65] от Йевле, в момента безработен. Въпреки че мотрисата беше полупразна, той седна до нея и започна да й се натиска. Сложи ръка на коляното й и се опита да подеме разговор с думите: „Ще ти дам 200 крони, ако дойдеш с мен вкъщи“. Тя го игнорира, но той стана още по-напорист и я нарече „стара кифла“. Фактът, че не му отговори и дори се премести на друга седалка, след като спряха на централната метростанция, не го обезсърчи.

Когато приближиха „Гамла стан“, той я прегърна откъм гърба, пъхна ръце под пуловера й и едновременно с това прошепна в ухото й, че е курва. Лисбет Саландер не обичаше да бъде наричана курва от напълно непознати хора в метрото. В отговор го удари с лакът в окото, след което се хвана за един прът, набра се и го срита с двата си тока в основата на носа. Ударът й бе последван от известна кръвозагуба.

Имаше възможност да се измъкне от мотрисата, когато спряха на перона, но тъй като беше облечена по последна пънк мода, а косата й бе боядисана в синьо, един радетел на реда се хвърли върху нея, събори я на земята и я задържа така, докато не дойде полиция.

Лисбет чумоса пола и телосложението си. Ако беше момче, никой нямаше да посмее да й се нахвърли така.

Дори не се опита да обясни защо бе сритала Карл Еверт Блумгрен в лицето. Смяташе за безсмислено да обяснява каквото и да било на униформените представители на властта. Водена от принципите си, отказа да говори с психиатрите, които се опитаха да преценят в какво душевно състояние се намира. За щастие няколко от останалите пътници в метрото бяха наблюдавали развоя на събитията. Сред тях бе и една напориста дама, която се оказа депутат от Партията на центъра. Жената даде свидетелски показания на място, съгласно които Блумгрен се бе натискал на Саландер, преди тя да го нападне. Впоследствие се оказа, че Блумгрен два пъти е съден за сексуални престъпления, така че прокурорът реши да преустанови делото. Разследването на социалните по случая обаче продължи още известно време и приключи с решение на Градския съд за поставянето й под попечителство. Така Лисбет Саландер попадна под грижите първо на Холгер Палмгрен, а след това и на Бюрман.

Сега всички тези интимни и тайни подробности бяха станали обществено достояние. Биографията й бе допълнена от ярки описания на конфликтите й с околните, започнали още от малките класове. В допълнение към това бе оповестено, че е прекарала първата година от пубертета в детска психиатрична клиника.

Медийната диагноза за Лисбет Саландер варираше в различните броеве и според изданието. Един път я описваха като психопатка, друг път като шизофреничка, страдаща от сериозна мания за преследване. Всички вестници я представяха като умствено изостанала — та нали не бе успяла дори да завърши основното си образование и бе приключила девети клас без оценки. Обществеността не биваше да се съмнява в лабилността й и склонността й към насилие.

Когато се разбра, че Лисбет Саландер се познава с известната лесбийка Мириам Ву, съвсем очаквано повечето вестници подеха неистова борба за откриване на сензационни факти. Мириам Ву бе участвала в провокативното шоу на Бенита Коста по време на Прайд фестивала, когато бе заснета гола от кръста нагоре, облечена с кожени панталони с тиранти и лачени ботуши на висок ток. Освен това бе публикувала статии в едно гей списание, които медиите усърдно цитираха. Плюс това няколко пъти я бяха интервюирали във връзка с участията й в различни шоута. Комбинацията от възможна убийца лесбийка и пикантен нетрадиционен секс очевидно представляваше несравним трик за повдигане на тиража.

Тъй като Мириам Ву отсъстваше по време на първата драматична седмица, появиха се различни предположения, че и тя е станала жертва на Саландер или пък е неин съучастник. За щастие тези хипотези бяха помествани главно на страницата на глупавия форум „Ексилен“ в интернет и не се срещаха в по-големите медии. За сметка на това обаче няколко вестници спекулативно обобщаваха, че посветеният на търговията със секс дисертационен труд на Мия Бергман може да е подтикнал Лисбет Саландер към убийство, тъй като според социалните тя се е занимавала с проституция.

В края на седмицата медиите откриха, че Саландер познава и група млади жени, последователки на сатанизма. Групата се наричаше „Ивъл Фингърс“ и бе вдъхновила един по-възрастен журналист да напише статия за безнравствеността на младите и за опасностите, които крие цялата им съвременна култура — от скинарите до хип-хопа.

Към този момент обществото вече бе залято с информация за Лисбет Саландер. Ако решеше да обобщи всички твърдения в различните медии, човек можеше да стигне до извода, че полицията преследва лесбийка психопатка, член на банда садомазохистични сатанистки, които пропагандират нетрадиционен секс, мразят обществото като цяло и най-вече мъжете. Тъй като Лисбет Саландер се бе намирала в чужбина през изминалата година, възможно бе да има връзки и с международната престъпност.

Само една статия предизвика сравнително по-емоционална реакция от страна на Лисбет Саландер. Следното заглавие привлече интереса й.

СТРАХУВАХМЕ СЕ ОТ НЕЯ

— Заплашваше, че ще ни убие — твърдят учители и съученици.

Думите бяха на бивша учителка, която в момента работеше като дизайнер на платове. Ставаше дума за Биргита Миос. Именно тя бе заявила, че Лисбет Саландер е заплашвала съучениците си и дори учителите й се страхували от нея.

Всъщност Лисбет се бе сблъсквала с Миос. Тогава беше на единайсет години. Спомняше си Миос като неприятна учителка по математика, която преподаваше на класа им по заместване и все се опитваше да я накара да отговори на един въпрос. Лисбет вече го бе сторила веднъж, но според публикувания в учебника отговор излизаше, че греши. Всъщност учебникът грешеше и Лисбет смяташе, че това би трябвало да е очевидно за всички. Но Миос ставаше все по-настоятелна, а Лисбет в крайна сметка загуби всякакво желание да обсъжда въпроса. Накрая само мълчеше с нацупени устни, докато Миос в отчаянието си не я хвана за рамото и не я разтърси, за да привлече вниманието й. В отговор Лисбет я удари с учебника по главата, което предизвика известна суматоха. После плю, съска и рита с крака, докато съучениците й се опитваха да я задържат.

Материалът бе публикуван в един вечерен вестник заедно с няколко коментара в по-малка статия със снимка на един от бившите й съученици, който позираше пред входа на старото й училище. Въпросният съученик се казваше Давид Густавсон и се представяше като икономист. Той твърдеше, че учениците се страхували от Лисбет Саландер, защото веднъж „заплашила да ги убие“. Лисбет си спомняше Давид Густавсон като един от най-големите й мъчители в училище — бе едър, същинско чудовище, с коефициент на интелигентност, по-малък от този на риба. Густавсон не изпускаше случай да обиди или блъсне съучениците си в коридора. Веднъж я бе нападнал зад гимнастическия салон по време на обедното междучасие и тя, както обикновено, отвърна на удара. От чисто физическа гледна точка нямаше никакъв шанс, но още тогава се ръководеше от принципа, че смъртта е за предпочитане пред капитулацията. Един подобен инцидент веднъж излезе извън контрол. Тогава група ученици се събраха в кръг около тях, за да наблюдават как Давид Густавсон не спира да поваля Лисбет Саландер. Известно време гледката ги забавляваше, но глупавото момиче не мислеше за собственото си добро и не се отказа от битката. Даже не се разплака и не помоли за милост.

Накрая на всички им дойде в повече. Надмощието на Давид бе толкова очевидно, а Лисбет беше така беззащитна, че Давид започна да събира черни точки. Бе започнал нещо, което не можеше да довърши. Накрая удари на Лисбет два здрави юмрука, така че пукна долната й устна и й изкара въздуха. Съучениците й я оставиха свита на кълбо и нещастна зад гимнастическия салон и изчезнаха, смеейки се, зад ъгъла.

Лисбет Саландер се прибра и се опита да се отърси от преживяното. Два дни по-късно се върна в училище с бейзболна бухалка и удари Давид през ухото насред училищния двор. Докато той лежеше шокиран на земята, тя притисна бухалката до гръкляна му, наведе се над него и му прошепна, че ако я докосне още веднъж, ще го убие. Когато училищният персонал забеляза сцената, Давид бе откаран в болница, а Лисбет — изпратена при директора за наказание, забележка в досието и предаване на социалните за извършване на разследване.

Близо петнайсет години Лисбет не се бе питала защо ли му са на света Миос и Густавсон. Реши да провери с какво се занимават в настоящия момент, когато й останеше малко време.

Ефектът от всички писания бе, че цялата шведска нация, за добро или за зло, вече познаваше Лисбет Саландер. Животът й бе разнищен до най-малките подробности, които бяха оповестени и публикувани в пресата — от избухванията в основното училище до лечението й в детската психиатрична клиника „Санкт Стефан“ край Упсала, където бе прекарала повече от две години.

Наостри уши, когато попадна на телевизионното интервю на главния лекар Петер Телебориан. Той бе с осем години по-стар, откакто Лисбет го бе видяла за последен път по време на процеса за поставянето й под попечителство в Градския съд. Челото му бе набраздено от дълбоки бръчки. Почеса се по рехавата брадичка, когато със загрижено изражение се обърна към репортера и обясни, че е обвързан от принципите на лекарската тайна и затова не би могъл да обсъжда конкретен пациент. Можел да каже единствено, че Лисбет Саландер е била комплициран случай, изискващ професионални грижи, и че Градският съд против волята му е постановил тя да бъде пусната на свобода и поставена под попечителство, вместо да бъде прибрана в съответното заведение, за да получи лечението, от което се е нуждаела. Телебориан изтъкна, че това е скандално. Изказа съжалението си, че трима души са изгубили живота си в резултат на едно неправилно решение, и не пропусна възможността да направи няколко препратки към бюджетните съкращения в областта на психиатричните грижи, които правителството предприемаше през последните десетилетия.

На Лисбет й направи впечатление, че нито един вестник не обърна внимание на факта, че най-обичайната форма на лечение в детското отделение с ограничен достъп, за което отговаряше д-р Телебориан, бе поставянето на „неспокойните и неконтролируеми пациенти“ в „свободна от дразнители“ стая. Мебелировката й се състоеше основно от койка с ремъци. Академичният претекст бе, че липсата на дразнители щял да предпази децата от евентуални пристъпи.

Когато порасна малко, откри, че същият метод има и друго научно име — сензорна депривация. Съгласно Женевската конвенция подлагането на затворници на сензорна депривация се считаше за нарушаване на човешките права. То бе често използван метод при промиването на мозъци, извършвано в страни с диктаторски режими. Освен това съществуваха документи, които доказваха, че политическите затворници, признали всевъзможни абсурдни престъпления по време на съдебните процеси в Москва през трийсетте години на миналия век, са били подлагани на подобни манипулации.

Докато Лисбет гледаше лицето на Петер Телебориан по телевизията, сърцето й се смрази. Чудеше се дали все още използва същия противен одеколон за след бръснене. Той бе отговарял за това, което на теория се определяше като нейно лечение. Тя така и не успя да разбере какво точно се искаше от нея, освен да се подложи на някаква терапия и да започне да осъзнава постъпките си. Лисбет бързо разбра, че „неспокоен и неконтролируем пациент“ е равнозначно на пациент, който поставя под съмнение квалификацията и идеите на Телебориан.

В резултат на това откри, че в „Санкт Стефан“ на прага на XXI век все още се практикува най-обичайният през XVI век метод на психиатрично лечение.

Прекара около половината от престоя си в „Санкт Стефан“ завързана на въпросната койка в „освободената от дразнители“ стая. С което очевидно постави своеобразен рекорд.

Телебориан никога не се бе възползвал от нея сексуално. Всъщност почти никога не я докосваше, освен при най-невинни обстоятелства. Един-единствен път постави предупредително ръка на рамото й, докато тя лежеше завързана в изолатора.

Лисбет се чудеше дали следите от зъбите й все още си личат на ръката му над кутрето.

Отношенията им бяха прераснали в двубой, в който Телебориан държеше всички козове. Нейният контраход бе да се изключи и напълно да игнорира присъствието му в стаята.

Беше на дванайсет години, когато две жени полицайки я откараха в „Санкт Стефан“. Това се случи няколко седмици след Голямото зло. Спомняше си всеки детайл. В началото си бе мислела, че всичко ще се нареди по някакъв начин. Опита се да представи своята версия на полицията, социалните служители, болничния персонал, сестрите, лекарите, психолозите и дори на един свещеник, който искаше тя да се моли заедно с него. Докато седеше на задната седалка на полицейската кола, която премина покрай Венер-Грен Центер, в посока на север към Упсала, все още не знаеше къде я водят. Никой не я бе информирал. Именно тогава започна да осъзнава, че нещата няма да се наредят.

Все пак се опита да обясни как стоят и на Петер Телебориан.

В резултат навръх тринайсетия си рожден ден лежеше завързана за койката.

Петер Телебориан несъмнено бе най-противният и гаден садист, който Лисбет Саландер бе срещала през живота си. В сравнение с него Бюрман можеше ряпа да яде. Бюрман бе брутален мръсник, с когото нямаше проблем да се справи. Петер Телебориан обаче се криеше зад стена от документи, експертизи, академични заслуги и психиатрични глупости. Той никога нямаше да бъде упрекнат или предаден на властите заради действията си.

Държавата му бе възложила да завързва непослушни малки момиченца с ремъци.

Всеки път, когато лежеше по гръб, а той затягаше ремъците, Лисбет Саландер виждаше в погледа му възбуда. Тя знаеше. И той знаеше, че тя знае. Беше му го показала съвсем ясно.

В нощта срещу тринайсетия си рожден ден Лисбет си обеща никога повече да не размени нито дума с Петер Телебориан или с който и да било друг психиатър или психолог. Това бе подаръкът, който сама си направи за рождения си ден. И удържа на обещанието си. Знаеше, че това е разстроило Петер Телебориан и може би най-много от всичко друго е допринесло за редовното й завързване за койката. Но бе готова да заплати тази цена.

Научи се да се владее до съвършенство. Не получи повече пристъпи и престана да хвърля предмети около себе си през дните, когато я пускаха от изолатора.

Но не говореше с лекари.

За сметка на това разговаряше учтиво и непринудено със сестрите, кухненския персонал и чистачите. Това не оставаше незабелязано. Една дружелюбна сестра, на име Каролина, на която Лисбет частично се бе доверила, я попита един ден защо постъпва така. Лисбет я погледна въпросително.

— Защо не разговаряш с лекарите?

— Защото не чуват какво им говоря.

Отговорът й не беше съвсем искрен. Всъщност това бе нейният начин да поддържа някакъв вид комуникация с лекарите. Знаеше, че всички нейни подобни реплики се вписват в картона й и доказват, че мълчанието й е плод на едно напълно рационално решение.

През последната година в „Санкт Стефан“ Лисбет все по-рядко бе изпращана в изолатора. Когато все пак й се случеше да попадне там, то бе, защото по някакъв начин бе ядосала Петер Телебориан, което, изглежда, й се удаваше без проблем всеки път, щом я погледнеше. Той непрекъснато се опитваше да пробие упоритото й мълчание и да я накара да го забележи.

В един момент Телебориан реши да изпише на Лисбет психотропни лекарства, които причиняваха затруднено дишане, замъгляваха съзнанието и пораждаха чувство за тревожност. Лисбет отказа да ги приема, което доведе до решението да й бъдат давани насила по три таблетки дневно.

Тя оказа толкова силна съпротива, че персоналът се видя принуден да използва сила, за да я задържи на едно място и да разтваря челюстите й. Така я принуждаваха да ги гълта. Първия път Лисбет веднага пъхна пръсти в гърлото си и повърна обяда си върху най-близкия служител. Впоследствие й даваха таблетките, докато бе вързана. Ответната реакция на Лисбет — научи се да повръща без помощта на пръстите си. Прекратиха тази терапия заради яростната й съпротива и допълнителната работа, която се отваряше на персонала.

Когато навърши петнайсет, внезапно я преместиха в Стокхолм, а след това я настаниха в приемно семейство. Този развой на събитията я изненада. Случи се в момент, когато Телебориан вече не беше шеф на „Санкт Стефан“ и Лисбет Саландер бе убедена, че това е единствената причина за внезапното й изписване. Ако зависеше само от Телебориан, тя щеше да продължи да лежи завързана на койката в изолатора.

А сега го гледаше по телевизията. Чудеше се дали си представя, че тя отново ще му падне в ръцете, или пък че вече е достатъчно голяма, за да задоволи фантазиите му. Нападката му срещу решението на Градския съд Лисбет да не бъде принудително хоспитализирана прозвуча скандално и предизвика възмущението на репортерката, която го интервюираше, но очевидно нямаше никаква представа какви въпроси да му зададе. Никой не можеше да опонира на Петер Телебориан. Предишният главен лекар на „Санкт Стефан“ бе починал. Съдията, председателствал случая и отчасти изиграл ролята на злодея в драмата, бе излязъл в пенсия и отказваше да дава изявления за пресата.

Лисбет откри един от най-озадачаващите текстове на интернет страницата на средностатистически местен вестник. Прочете го три пъти, преди да изключи компютъра и да запали цигара. Настани се в прозоречната ниша върху закупената от ИКЕА възглавница и се загледа отчаяно в нощното осветление навън.

Тя е бисексуална — твърди приятелка от детските й години.

Двайсет и шест годишната жена, преследвана за три убийства, е описвана като затворена ексцентричка, която изпитва огромни трудности да се приспособи в училище. Тя си остава аутсайдер въпреки множеството опити да бъде приобщена към колектива.

— Имаше очевидни проблеми със сексуалната си идентичност — спомня си Йохана, една от малкото й близки приятелки в училище. — Отрано стана ясно, че е бисексуална и различна. Притеснявахме се за нея.

Статията продължаваше с няколко случки, които Йохана си спомняше. Лисбет сбърчи вежди. Самата тя изобщо нямаше спомен за подобни случки, нито пък бе имала близка приятелка на име Йохана. Всъщност не си спомняше изобщо да е имала близък приятел или човек, който да се е опитвал да я приобщава към колектива.

Статията не съдържаше информация за времето на случките, ала тя на практика бе прекъснала училище на дванайсетгодишна възраст. Това означаваше, че разтревожената й приятелка от детинство бе открила бисексуалността й още в началните класове.

Въпреки безумния поток от глупави статии, публикувани през изминалата седмица, интервюто с Йохана я засегна най-много — толкова бе очевидно, че е изфабрикувано. Или репортерът се бе сблъскал с патологична лъжкиня, или пък самият той бе съчинил историята. Тя запомни името му и го добави към списъка си с бъдещи обекти на проучване.

Дори и по-меките, критикуващи обществото репортажи, със заглавия от рода на „Провалът на обществото“ или „Тя така и не получи помощта, от която се нуждаеше“ не можеха да променят представата на хората за нея като за враг номер едно — масова убийца, която в пристъп на лудост бе екзекутирала трима уважавани граждани.

Лисбет четеше анализите на живота си с известно увлечение и забеляза очевиден пропуск в обществената информация. Въпреки че явно имаха напълно неограничен достъп до всички интимни подробности от живота й, медиите бяха пропуснали Голямото зло, което й се случи малко преди да навърши тринайсет години. Информацията за живота й обхващаше периодите от предучилищна до единайсетгодишна възраст и след навършване на петнайсет, когато я изписаха от детската психиатрична клиника и я настаниха в приемно семейство.

Изглежда, някой от запознатите с разследването лица снабдяваше медиите с информация, но по неизвестни на Лисбет Саландер причини бе потулил епизода с Голямото зло. Това я озадачи. Ако полицията искаше да изтъкне склонността й към прояви на брутално насилие, то този епизод безспорно бе най-тежкият инцидент в биографията й, далеч по-сериозен от всички маловажни случки в училищния двор. Той бе и пряката причина тя да бъде закарана до Упсала и затворена в „Санкт Стефан“.

На Великден Лисбет започна да проучва полицейското разследване. Благодарение на публикуваните в медиите данни придоби добра представа за участниците. Отбеляза си, че прокурор Екстрьом ръководи предварителното следствие и че обикновено той говори на пресконференциите. Начело на същинското разследване бе криминален инспектор Ян Бублански. Беше закръглен мъж, а сакото му стоеше като харизано. Той понякога придружаваше Екстрьом на пресконференциите.

След няколко дни идентифицира Соня Мудиг като единствената жена в групата и лицето, открило адвокат Бюрман. Забеляза и имената на Ханс Фасте и Кърт Свенсон, но пропусна Йеркер Холмберг, който не се споменаваше в нито един репортаж. Създаде отделен файл в компютъра си за всяка от тези персони и започна да събира информация.

Информация за напредването на разследването, разбира се, можеше да бъде открита в компютрите на заетите с него полицаи, чиято база данни се съхраняваше на полицейския сървър. Лисбет Саландер знаеше, че е изключително трудно да се проникне във вътрешната мрежа на полицията, но в никакъв случай не е невъзможно. Беше го правила и преди.

Във връзка с една задача, възложена й преди четири години от Драган Армански, бе проучила структурата на полицейската мрежа и възможностите за проникване в криминалния регистър. Провали се напълно в опитите си да проникне отвън — полицейските защитни стени бяха извънредно усъвършенствани и съдържаха всевъзможни капани, които можеха да доведат до неприятни последствия.

Полицейската вътрешна мрежа бе изградена, както подобаваше, със собствени кабели и достъпът до нея отвън или през интернет бе невъзможен. С други думи, за да проникне в нея, й трябваше някой полицай, който работи върху разследването и има съответните правомощия, или, което бе вторият идеален вариант, трябваше да заблуди системата, че тя самата е такова лице. В това отношение, за щастие, полицейските експерти по сигурността бяха направили огромен пропуск. В страната имаше голям брой полицейски управления с достъп до полицейската компютърна мрежа, някои от които бяха съвсем малки и не бяха охранявани нощем. Най-важното обаче бе, че нямаха алармена инсталация, нито използваха каквато и да било форма на наблюдение. Местната полицейска станция в Лонгвик край Вестерос бе точно такава. Помещаваше се върху 130 квадратни метра в една и съща сграда с библиотеката и Националната осигурителна каса и през деня в нея работеха трима полицаи.

По онова време Лисбет Саландер не успя да проникне в мрежата за целите на въпросната задача, но реши, че си струва да вложи малко време и енергия, за да си осигури достъп за бъдещи проучвания. Обмисли различните възможности, след което през лятото кандидатства за работа като хигиенист в библиотеката на Лонгвик. Докато размахваше парцала, успя да получи подробна представа за помещенията. Освен това установи, че няма да й представлява особена трудност да проникне в полицията, като се покатери до един прозорец в банята на втория етаж, който винаги бе открехнат през нощта заради жегата. Полицията се охраняваше само от един пазач от „Секюритас“[66], който обикаляше из помещенията по няколко пъти на нощ. Направо смехотворно.

Отне й пет минути да намери потребителското име и паролата за достъп под постелката на бюрото на местния полицейски началник и една нощ експериментиране, за да разбере структурата на мрежата, да провери докъде се разпростира достъпът й и кои материали от компетенцията на местния началник са с по-висока степен на секретност. Като бонус получи потребителските имена и паролите и на другите двама редови полицаи. Една от тях бе трийсет и две годишната Мария Отосон, в чийто компютър Лисбет откри информация, че е получила работа като следовател в отдел „Измами“ към РПУ Стокхолм. В този случай Лисбет Саландер удари десетката, тъй като Отосон бе оставила своя лаптоп „Дел“ в незаключено чекмедже на бюрото си. Следователно Мария Отосон не само че бе полицай, но и използваше личния си лаптоп за служебни цели. Чудесно. Лисбет пусна компютъра и стартира компактдиск с програмата „Асфикция 1.0“, пилотната версия на нейната шпионска програма. Запази програмата на две места. Интегрира я в „Интернет Експлорър“, и съхрани резервно копие в програмата за съхранение на адреси и контакти. Лисбет смяташе, че ако си купи нов компютър, Отосон ще прехвърли списъка с адресите си на него, а освен това имаше голяма вероятност да го постави и на компютъра на новото си работно място в отдел „Измами“ в Стокхолм, след като встъпеше в длъжност след няколко седмици.

Лисбет записа програмата и в настолните компютри в управлението, което й позволяваше да черпи информация отвън, а използвайки самоличността на полицаите, можеше да прави проверки в криминалния регистър. За сметка на това обаче трябваше да подходи изключително внимателно, за да не може никой да открие проникването й. Отделът по сигурността в полицията разполагаше например с автоматична алармена система, която сигнализираше, ако някой местен полицай влезеше в системата в извънработно време или пък ако броят на проверките нараснеше драматично. Ако се ровеше в разследвания, в които местната полиция нямаше как да е замесена, то алармата отново щеше да изпрати сигнал.

През следващата година заедно с колегата си хакер Plague се опитваха да поемат контрола върху полицейската компютърна мрежа. Това обаче се оказа обвързано с толкова трудности, че двамата постепенно се отказаха от този проект, но по време на работата си върху него бяха успели да се сдобият с данните на около сто реални потребители, от които можеха да се възползват при нужда.

Plague направи своеобразен пробив, когато успя да проникне в домашния компютър на началника на полицейския отдел за защита на информацията. Той бе цивилен икономист, без особено добри познания в областта на компютрите, обаче лаптопът му съдържаше огромно количество безценна информация. Така пред Лисбет и Plague се откри възможност, ако поискат, да съсипят с унищожителни вируси цялата компютърна мрежа на полицията, но те нямаха интерес от подобен акт. Бяха хакери, а не саботьори. Искаха да имат достъп до работещи мрежи, а не да ги разрушават.

Лисбет Саландер провери списъка и установи, че нито един от потребителите, чиито данни бе откраднала, не работеше по тройното убийство — нямаше как и да се надява на подобен късмет. За сметка на това обаче без проблем можеше да чете информация от системата за лица, обявени за общонационално издирване, включително нови детайли по своя собствен случай. Установи, че е била забелязана и преследвана в Упсала, Норшьопинг, Гьотеборг, Малмьо, Хеселхолм и Калмар, както и че бе разпространен таен фоторобот, който представяше по-точно външния й вид.

Едно от малкото предимства на Лисбет в ситуацията на медийно внимание към нея бе наличието на изключително малък брой нейни фотографии. Като се изключи една паспортна снимка отпреди четири години, използвана и при издаването на шофьорската й книжка, както и друга от базата данни на полицията за издирвани лица, на която беше на 18 години (и изобщо не приличаше на себе си), имаше само още няколко единични фотографии от някакъв стар училищен албум и от една училищна екскурзия в резервата „Нака“, когато бе дванайсетгодишна. Последните бяха направени от придружаващия ги учител и на тях тя фигурираше като неясна фигура, седнала на известно разстояние от всички останали.

Ситуацията имаше и един недостатък — на паспортната си снимка бе излязла с облещени очи, стиснати устни и леко наведена напред глава. Снимката потвърждаваше представата за нея като за умствено изостанал асоциален психопат, а медиите доукрасяваха картината. Но поне не приличаше на себе си и малцина биха я разпознали, ако я видеха.

Лисбет следеше с интерес информацията за трите жертви. Във вторник медиите започнаха да тъпчат на едно място и поради липса на нови драматични разкрития от преследването на Лисбет Саландер насочиха вниманието си към жертвите. Един от вечерните вестници публикува подробни биографични портрети на Даг Свенсон, Мия Бергман и Нилс Бюрман. Посланието бе, че трима почтени граждани са убити по особено жесток начин по необясними причини.

Нилс Бюрман бе представен като уважаван и социално ангажиран адвокат, член на „Грийнпийс“, „загрижен за съдбата на младежта“. Една колонка бе отделена на неговия близък приятел и колега Ян Хокансон, чиято кантора се намираше в една и съща сграда с тази на Бюрман. Хокансон потвърждаваше представата за Бюрман като за радетел за правата на обикновените хора. Един от служителите на Агенцията за контрол на попечителите разказваше, че той е проявявал откровена загриженост към протежето си Лисбет Саландер.

Лисбет се подсмихна за първи път през деня.

Голямо внимание бе отделено на Мия Бергман, жената жертва от драмата. Описваха я като мила и изключително интелигентна млада жена, с впечатляваща за годините си биография и блестяща кариера пред себе си. Бяха цитирани шокирани приятели, състуденти и научният й ръководител. Най-често задаваният въпрос бе „защо“. Имаше снимки на цветя и запалени светлини пред входа на жилищната й сграда в Еншеде.

Даг Свенсон бе получил значително по-малко внимание. Бе описан като умен и безстрашен репортер, но основният интерес се насочваше към партньорката му, с която живееше на семейни начала.

Лисбет забеляза с леко удивление един странен факт — едва на Великден някой откри, че Даг Свенсон бе работил върху голям репортаж за вестник „Милениум“. Учуди се още повече, когато установи, че липсва информация за същността на въпросния репортаж.

Така и не прочете думите на Микаел Блумквист, цитирани на интернет страницата на „Афтонбладет“. Едва късно във вторник, след като изявлението му бе споменато в една телевизионна новинарска емисия, установи, че Блумквист е предоставил подвеждаща информация. Той твърдеше, че Даг Свенсон е работил върху статия, посветена на „сигурността на компютрите и незаконното проникване в тях“.

Лисбет Саландер сбърчи вежди. Знаеше, че твърдението не е вярно, и се чудеше каква игра всъщност играе „Милениум“. След това се досети за същинското послание на изявлението и за втори път се подсмихна. После се свърза със сървъра в Холандия и чукна два пъти с мишката по иконата „МикБлум/лаптоп“. Откри папката „Лисбет Саландер“ и документа „За Сали“, които се намираха на съвсем видно място върху работния плот. Отвори ги и прочете съдържанието им.

Остана дълго взряна в писмото на Микаел. В нея се бореха противоречиви чувства. До този момент бе сама срещу цяла Швеция — едно доста просто и ясно уравнение. Сега обаче внезапно се сдобиваше с поддръжник, или по-скоро потенциален поддръжник, който твърдеше, че вярва в невинността й. Само че това бе единственият мъж в цялата страна, с когото не искаше да се среща при никакви обстоятелства. Лисбет въздъхна. Микаел Блумквист, както винаги, се проявяваше като проклет наивен благодетел. Лисбет Саландер бе загубила невинността си на десетгодишна възраст.

Няма невинни хора. За сметка на това обаче съществуват различни степени на отговорност.

Нилс Бюрман бе мъртъв, защото сам бе избрал да наруши поставените от нея правила. Имаше категоричен шанс да се спаси, но вместо това реши да наеме някакъв проклет мъжкар, който да я нарани. Отговорността не беше нейна.

Но ролята на Кале Блумквист в драмата не биваше да бъде подценявана. Можеше да й бъде от полза.

Биваше го в разплитането на загадки, а и на света нямаше по-голям инат от него. Разбра това още в Хедестад. Когато се захванеше с нещо, го довеждаше докрай на всяка цена. Вярно, че беше наивен. Но можеше да се движи свободно на места, където тя не трябваше да се появява. Би могла да го използва, докато спокойно напусне страната. Смяташе, че скоро ще й се наложи да го стори.

За жалост обаче Микаел Блумквист не можеше да бъде командван. Трябваше сам да поиска да направи нещо. Освен това се нуждаеше от морално оправдание, за да пристъпи към действие.

С други думи, беше напълно предвидим. Тя се замисли за момент, след което създаде нов документ, който кръсти „За МикБлум“ и написа в него една-единствена дума.

Зала.

Това трябваше да му даде повод за размисъл.

Постоя известно време така, потънала в мисли, когато внезапно видя, че Микаел Блумквист включва компютъра си. Отговорът му дойде скоро след като бе прочел нейния.

Лисбет,

Дяволски проклето момиче. Кой, по дяволите, е Зала? Той ли е връзката? Знаеш ли кой е убил Даг и Мия — кажи ми в такъв случай, за да можем да разрешим тази проклета история, да се приберем и да се наспим.

Микаел

Добре. Време е да му пусне стръвта.

Създаде още един документ с името „Кале Блумквист“. Знаеше, че така ще го подразни. След това написа едно кратко съобщение.

Журналист си. Разбери сам.

Както и очакваше, той веднага й отговори, като я молеше да се вразуми, опитваше се да я разчувства. Тя се усмихна и излезе от твърдия му диск.

Но така и така бе започнала да се рови из сървъра, та реши да отвори копието на твърдия диск на Армански. Прочете замислено доклада, съставен на втория ден от Великден. Не ставаше ясно за кого е предназначен той, но тя стигна до извода, че съществува само едно разумно обяснение — Армански сътрудничеше на полицията с цел залавянето й.

Отдели известно време, за да прегледа съдържанието на електронната му поща, но не откри нищо интересно. Точно когато смяташе да излезе от твърдия му диск, попадна на писмото до началника на техническия отдел на „Милтън Секюрити“. Армански му даваше инструкции за инсталирането на тайна наблюдателна камера в кабинета му.

Опа!

Лисбет погледна датата и установи, че електронното писмо е било изпратено само около час след приятелското й посещение в края на януари.

Това означаваше, че трябва да промени някои настройки в автоматичната система за наблюдение, преди отново да посети кабинета на Армански.

Глава двайсет и втора

Вторник, 29 март — неделя, 3 април

Вторник преди обед Лисбет Саландер проникна в криминалния регистър на Националната служба на полицията и потърси информация за Александър Залаченко. Името му не се срещаше там, което не я изненада особено, защото, доколкото знаеше, той не бе съден за престъпления в Швеция и дори не присъстваше в регистъра на населението.

При проникването й в криминалния регистър Лисбет използва потребителското име на инспектор Дъглас Шьолд, на 55 години, който работеше в регионалното полицейско управление в Малмьо. Бе леко шокирана, когато компютърът й внезапно издаде звуков сигнал и на лентата с инструменти започна да мига икона за входящо съобщение в програмата айсикю.

Поколеба се за миг. Първият й импулс бе да издърпа кабела на интернет и да се изключи. Шьолд не бе инсталирал програмата айсикю на компютъра си. Всъщност малцина от по-възрастните хора я използваха, защото бе предназначена основно за младите, както и за хора, които работят с компютър.

Това означаваше, че някой търси нея. В такъв случай не оставаха кой знае колко варианта. Включи айсикюто и написа думите: „Какво искаш, Plague?“

— Wasp. Трудна си за откриване. Никога ли не си проверяваш електронната поща?

— Как ме намери?

— Шьолд. Разполагам със същия списък. Предположих, че ще използваш някое от потребителските имена на полицай с голям достъп до информация.

— Какво искаш?

— Кой е Залаченко, от когото се интересуваш?

— НТР.

— ?

— Не е твоя работа.

— Какво става?

— Fuck you, Plague.

— Мислех, че аз съм социален инвалид, както обикновено сама казваш. Ако трябва да вярвам на вестниците, то на твоя фон изглеждам напълно нормален.

— „I“.

— Среден пръст и за теб. Имаш ли нужда от помощ?

Лисбет се поколеба за миг. Първо Блумквист, а сега и Plague. Потокът от желаещи да я спасяват не секваше. Проблемът с Plague беше, че бе сто и шейсет килограмов самотник, който комуникираше с околния свят главно чрез интернет и караше Лисбет Саландер да изглежда като свръхсоциална. Тъй като тя не му отговори, Plague й написа още едно съобщение.

— Още ли си там? Имаш ли нужда от помощ, за да се измъкнеш от страната?

— Не.

— Защо ги застреля?

— Майната ти.

— Смяташ ли да убиеш и други, или да се успокоя? Аз вероятно съм единственият човек, който може да те открие.

— Не е нужно да се притесняваш, стига да не се бъркаш.

— Не се притеснявам. Прати ми писмо в хотмейла, ако имаш нужда от нещо. Оръжие? Нов паспорт?

— Ти си социопат.

— Ами ти тогава какво си?

Лисбет изключи айсикюто, седна на дивана и се замисли. След десет минути пусна компютъра си отново и изпрати писмо до електронния адрес на Plague в хотмейл.

Прокурор Ричард Екстрьом, ръководителят на предварителното разследване, живее в Тебю. Женен е и има две деца. В дома му има прокаран високоскоростен интернет. Имам нужда от достъп до лаптопа или домашния му компютър в реално време. Тоест Hostile Takeover с огледално копие на твърдия му диск.

Знаеше, че самият Plague рядко напуска апартамента си в Сундбюберг, така че се надяваше да изрови някой пъпчив тийнейджър, който да свърши работата на място. Не подписа писмото. Нямаше нужда. Отговори й отново по айсикю петнайсет минути по-късно.

— Колко плащаш?

— 10 000 по сметката ти плюс евентуални разходи и 5000 за асистента ти.

— Ще ти съобщя след малко.

Получи отговор от Plague в четвъртък сутринта. Електронното писмо съдържаше единствено ftp адрес. Лисбет се изуми. Не бе очаквала резултат в близките две седмици. Да проникнеш незаконно по подобен начин в нечий компютър, дори и с помощта на гениалната програма на Plague и специално изработения хардуер, бе труден процес, който се състоеше в тайно изпращане на информация, килобайт по килобайт, в нечий компютър с цел създаването на проста програма. Колко време щеше да отнеме процесът, зависеше от това колко често Екстрьом използваше компютъра си. Бяха необходими и още няколко дни, докато цялата информация от твърдия му диск бъде копирана. Изпълнението на процедурата в рамките на четирийсет и осем часа не само беше същинско чудо, но и на теория бе невъзможно. Лисбет беше впечатлена. Изпрати му съобщение по айсикю.

— Как го постигна?

— Четирима души в домакинството имат компютри. Можеш ли да си представиш — нямат защитна стена. Сигурността е на нулево ниво. Трябваше единствено да пъхнем кабела и да започнем да качваме информация. Разходите ми са 6000. Можеш ли да си го позволиш?

— Да. Ще получиш и бонус за бързо свършена работа.

Тя се поколеба за миг, след което направи интернет превод в размер на 30 000 крони по сметката на Plague. Не искаше да го изплаши с надути суми. След това седна на стола си от ИКЕА, модел „Верксам“, и проникна в лаптопа на прокурор Екстрьом.

За един час успя да прочете всички доклади, които Ян Бублански бе изпратил на ръководителя на предварителното разследване. Заподозря, че подобни доклади не би трябвало да напускат сградата на полицията, но Екстрьом чисто и просто пренебрегваше разпоредбите, след като работеше от вкъщи при незащитена интернет връзка.

Това за пореден път доказваше тезата, че нито една система за сигурност не може да функционира добре при наличието на глупави служители. В компютъра на Екстрьом тя откри изключително важна информация.

Първо разбра, че Драган Армански е предоставил на Бублански двама служители напълно безплатно, което на практика означаваше, че „Милтън Секюрити“ спонсорираше преследването й. Задачата им бе по всякакъв начин да спомогнат за залавянето на Лисбет Саландер. „Благодаря, Армански. Няма да го забравя.“ Помръкна, когато откри кои бяха въпросните служители. Според нея Буман беше кон с капаци, но поне се държеше коректно с нея. Никлас Ериксон бе корумпирана нула, която бе използвала статуса си в „Милтън Секюрити“, за да измами един от клиентите на компанията.

Лисбет Саландер имаше селективен морал. Тя самата не би се поколебала да измами някой клиент, стига да го сметнеше за заслужено, но никога не би си го позволила, ако приемеше работа, обвързана с клауза за конфиденциалност.

Лисбет бързо откри, че лицето, което предоставя информация на медиите, е самият Екстрьом. Това ставаше ясно от електронните му писма, с които отговаряше на въпроси относно съдебномедицинската експертиза на Лисбет Саландер и връзката й с Мириам Ву.

Друга важна подробност бе, че екипът на Бублански нямаше ни най-малка представа къде да я търси. Прочете с интерес доклад за предприетите към настоящия момент мерки. В него бяха включени и адресите, поставени под частично наблюдение. Списъкът бе кратък. Той съдържаше, разбира се, Лундагатан, но също така и адреса на Микаел Блумквист, стария адрес на Мириам Ву край площад Санкт Ерик, както и този на „Кварнен“, където е била забелязана. „Защо, по дяволите, ми трябваше да се набивам на очи с Мими тогава? Какъв идиотски импулс.“

В петък детективите на Екстрьом бяха стигнали и до „Ивъл Фингърс“. Предположи, че това ще доведе до посещаването на още адреси. Сбърчи вежди. Мда, край на отношенията й с тези момичета, с които впрочем не беше търсила контакт след завръщането си в Швеция.

Колкото повече мислеше по въпроса, толкова повече се озадачаваше. Прокурор Екстрьом предоставяше всякаква възможна компрометираща я информация на медиите. Тя без проблем разбираше целта му — публичността му носеше дивиденти и подготвяше почвата за деня, в който щеше да повдигне обвинения срещу нея.

Но защо пазеше в тайна разследването от 1991 година? То се явяваше пряката причина, довела до затварянето й в „Санкт Стефан“. Защо криеше тази история?

Проникна в компютъра на Екстрьом и в продължение на един час преглежда документацията му. Когато приключи, запали цигара. Не бе открила нито една препратка към събитията от 1991 година в компютъра му. Това даваше основания за странно заключение. Той не знаеше за разследването.

За момент се зачуди как да постъпи. След това хвърли поглед към лаптопа си. Това е точно като за проклетия Кале Блумквист. Включи компютъра си, проникна в твърдия му диск и създаде документа „МБ2“.

Прокурор Е. предоставя информация на медиите. Попитай го защо не е споменал нищо за старото полицейско разследване.

Това трябваше да е достатъчно, за да го накара да пристъпи към действие. Лисбет търпеливо зачака. След два часа Микаел Блумквист се появи онлайн. Първо прочете електронната си поща. Минаха петнайсет минути, преди да открие документа, и още пет, докато отговори с „Криптирано съобщение“. Не беше захапал. Вместо това искаше да знае кой е убил приятелите му.

Лисбет можеше да го разбере. Омекна малко и му отговори с „Криптирано съобщение 2“.

Какво ще направиш, ако съм аз?

Това бе по-скоро личен въпрос. Той й отговори с „Криптиране съобщение 3“. Което я разтърси.

Лисбет, ако съвсем си полудяла, вероятно ще помоля Петер Телебориан да ти помогне. Но не мисля, че ти си убила Даг и Мия. Надявам се и се моля да се окажа прав.

Даг и Мия възнамеряваха да направят известни разкрития за търговията със секс услуги. Хипотезата ми е, че по някакъв начин това е послужило като мотив за убийството им. Но няма за какво да се хвана.

Не знам какво се обърка между нас, но двамата с теб си говорихме за приятелството веднъж. Аз ти казах, че то се гради на две неща — уважение и доверие. Даже и да не ме харесваш, все още можеш да ми вярваш и да разчиташ на мен. Никога няма да разкрия тайните ти. Няма да разкажа и какво се случи с милиардите на Венерстрьом. Имай ми доверие. Аз не съм твой враг.

М.

Препратката към Петер Телебориан в първия момент я разгневи. След това осъзна, че Микаел не се опитваше да я дразни. Той нямаше ни най-малка представа кой е Петер Телебориан и вероятно го бе виждал единствено по телевизията, където го представяха като отговорен експерт по детска психиатрия, уважаван в чужбина.

Това, което я разтърси обаче, бе частта с милиардите на Венерстрьом. Нямаше представа как се е досетил. Беше напълно убедена, че не е допуснала грешка и че нито един човек на земята не знае какво е направила.

Прочете писмото няколко пъти.

Думите му за приятелството я накараха да се почувства неудобно. Не знаеше как да му отговори.

Накрая създаде документа „Криптирано съобщение 4“.

Ще си помисля по въпроса.

Излезе от интернет и седна в прозоречната ниша.

Лисбет напусна апартамента си до площад Мусебаке едва в единайсет часа вечерта в петък, девет дни след убийствата. Запасите й от пица „Билис“ и останалите хранителни продукти, включително последните трохи хляб и корички кашкавал, бяха свършили отдавна. От три дни живееше с пакет овесени семена, който бе купила чисто импулсивно с мисълта да започне да се храни по-здравословно. Откри, че от сто грама семена, малко стафиди и двеста милилитра вода след една минута в микровълновата печка се получава нормална овесена каша.

Липсата на храна обаче не бе единствената причина да се раздвижи. Трябваше да посети един човек. За съжаление не можеше да осъществи желанието си, ако седеше заключена в апартамента до площад Мусебаке. Отвори гардероба, извади русата си перука и се въоръжи с норвежкия паспорт на името на Ирене Несер.

Ирене Несер бе действителна личност. Външно тя страшно приличаше на Лисбет Саландер и бе изгубила паспорта си преди три години. Той попадна в ръцете на Лисбет благодарение на Plague и когато й се налагаше, тя без колебание се преобразяваше в Ирене Несер. Правила го бе почти осемнайсет месеца.

Лисбет свали обиците от веждите и носа си и се гримира пред огледалото в банята. Облече тъмни дънки, един непретенциозен кафяв пуловер със златисти нишки и обу ботуши на висок ток. Извади един от флаконите със сълзотворен газ, с които се беше запасила и които държеше в кутия. Взе и електрошоковия си пистолет, който не бе докосвала от година, и го сложи да се зареди. След това приготви комплект дрехи за преобличане в найлонова торбичка. Късно вечерта излезе от апартамента. Първо се разходи до „Макдоналдс“ на улица Хорнсгатан. Избра този ресторант, защото съществуваше по-малка вероятност някой от бившите й колеги от „Милтън Секюрити“ да попадне на нея точно тук — те ходеха в „Макдоналдс“, който се намираше в близост до Слусен или край „Медборарплатсен“. Изяде един „Биг Мак“ и изпи една голяма кола.

След като се нахрани, се качи на автобус номер 4 през Вестербрун до Санкт Ерик. Разходи се пеша до Оденплан и малко след полунощ се озова на адреса на покойния адвокат Бюрман на улица Упландсгатан. Не очакваше апартаментът да се намира под наблюдение, но забеляза, че един от прозорците на съседен апартамент на етажа му светеше. Затова се разходи до площад Ванадисплан. Когато се върна след един час, в съседния апартамент бе тъмно.

Лисбет се изкачи тихо по стълбите до етажа на Бюрман, без да включи осветлението. С помощта на джобно ножче внимателно разряза полицейската лента, с която бе запечатан апартаментът. След това безшумно отвори вратата.

Запали лампата в коридора — знаеше, че нейната светлина не се вижда от улицата. После извади фенерче-писалка и се отправи към спалнята. Щорите бяха пуснати. Плъзна лъча от фенерчето по повърхността на окървавеното легло. Отбеляза факта, че тя самата за малко да напусне този свят в същото легло, и изпита чувство на дълбоко удовлетворение, че Бюрман най-накрая бе изчезнал от живота й завинаги.

Целта на посещението й на местопрестъплението бе да намери отговор на два въпроса. Не можеше да открие връзката между Бюрман и Зала. Не се съмняваше, че такава съществува, но не бе успяла да я открие, когато прегледа съдържанието на компютъра на Бюрман.

Освен това имаше още нещо, което не й даваше мира. По време на нощното си посещение преди няколко седмици бе забелязала, че Бюрман е извадил част от документите от папката, в която събираше информацията за нея. Липсващите страници бяха част от описанието на задълженията му, предоставено му от Агенцията за контрол на попечителите, и накратко обобщаваха психичното й състояние. Бюрман не се нуждаеше от тях и бе напълно възможно да е прочистил папката и да ги е изхвърлил. Това предположение обаче противоречеше на факта, че адвокатите никога не изхвърлят документация по текущи дела. Документите можеше да са маловажни, но нямаше никаква логика да ги унищожава. Въпреки това обаче ги нямаше в папката, нито където и да било другаде около бюрото му.

Лисбет забеляза, че полицията е прибрала всички папки, съдържащи информация за нея. В продължение на два часа претърсва апартамента метър по метър, за да провери дали полицаите не са пропуснали нещо, но постепенно с леко разочарование установи, че не бе така.

В кухнята откри кутия с различни ключове. Намери ключове за кола и още два ключа, единия от които секретен, другия — от катинар. Качи се безшумно на тавана и провери всички катинари, докато накрая не откри помещението на Бюрман. В него имаше стари мебели, гардероб със стари дрехи, ски, един акумулатор за кола, кашони с книги и други вехтории. Не откри нищо интересно, затова слезе надолу по стълбите и с помощта на секретния ключ влезе в гаража. Там намери мерцедеса му и след малко установи, че и в него няма нищо ценно.

Реши да не влиза в кабинета на адвоката, където се бе отбила само преди няколко седмици във връзка с предходното си нощно посещение в апартамента му. Знаеше, че не бе използвал офиса си от две години. Вътре имаше само валма прах.

Качи се отново в апартамента на Бюрман, седна на дивана в дневната и се замисли. След няколко минути се изправи и се върна при кутията с ключове в кухнята. Разгледа ги един по един. На една връзка имаше два секретни ключа и един стар и ръждясал. Тя сбърчи вежди. След това погледна нагоре към рафта над кухненската мивка, където Бюрман бе подредил двайсетина пакетчета със семена. Огледа ги и установи, че съдържат семена на различни подправки.

„Има лятна къща някъде. Или малка къщичка до някой парцел за отглеждане на плодове и зеленчуци. Не помислих за това.“

Отне й три минути да открие в счетоводните документи на Бюрман касова бележка отпреди шест години, според която бе заплатил на фирма за извършване на ремонтни дейности по алеята към къщата му. След още една минута вече държеше в ръцете си застрахователна полица за недвижимо имущество в близост до Сталархолмен и Мариефред.

В пет часа сутринта спря при денонощния магазин от веригата „Севън-Илевън“ в най-горната част на улица Хантверкаргатан, до площад Фридхемсплан. Купи си голямо количество опаковки с пица „Билис“, мляко, хляб, кашкавал и други основни хранителни продукти. Взе дори и един вестник, чието заглавие я заинтригува.

Издирваната жена е в чужбина?

Този вестник по някаква неизвестна на Лисбет причина бе избрал да не я назове по име. Вместо това я наричаха „двайсет и шест годишната жена“. Според статията източник от полицията твърдеше, че е възможно да е избягала в чужбина и в момента да се намира в Берлин. Не ставаше ясно защо би избрала точно Берлин, но според сведенията им в полицията бил постъпил сигнал, че тя била забелязана в „анархистки феминистки клуб“ в Кройцберг. Клубът бе описан като свърталище на млади последователи на всякакви идеологии — от политически терористи до антиглобалисти и сатанисти.

Лисбет се качи на автобус номер 4 и се върна в Сьодермалм. Слезе на улица Русенлундсгатан и се разходи до Мусебаке. Свари си кафе, изяде един сандвич и се пъхна в леглото.

Спа до късно следобед. Когато се събуди, подуши замислено чаршафа и реши, че е дошло време да смени спалното си бельо. Посвети събота вечер на чистене. Изхвърли боклуците, събра старите вестници в два полиетиленови чувала и ги прибра в килера в коридора. Пусна една пералня с бельо и тениски и една с дънки. Сортира мръсните съдове, пусна миялната машина, накрая почисти подовете с прахосмукачка, след което ги изми.

В девет вечерта беше подгизнала от пот. Напълни ваната и наля обилно количество пяна. Излегна се вътре, затвори очи и се замисли. Не след дълго задряма. Когато се събуди, бе полунощ, а водата във ваната бе леденостудена. Изправи се ядосано, подсуши се и си легна. Почти веднага заспа отново.

Лисбет Саландер побесня, когато включи лаптопа си в неделя сутринта и прочете всички глупости по адрес на Мириам Ву. Чувстваше се ужасно и съвестта я гризеше. Не бе осъзнала колко зле ще се отнесат с Мими, чието единствено престъпление бе, че е… позната, приятелка, любовница на Лисбет.

Не беше сигурна коя дума трябваше да използва, за да опише връзката си с Мими, но си даде сметка, че каквато и да е била тази връзка, вече най-вероятно е обречена. Щеше да й се наложи да задраска и името на Мими от така или иначе доста късия списък на познатите си. Съмняваше се, че след всички писания в медиите Мими някога отново ще иска да общува с психопатката Лисбет Саландер.

Това я изпълваше с ярост.

Запамети името на Тони Скала — журналиста, започнал атаките срещу Мими. Освен това взе решение да издири неприятния колумнист с раирано сако, който бе публикувал в един вечерен вестник закачливи разсъждения по темата, изпълнени с думите „лесбийката почитателка на садо-мазо секс“.

Списъкът с лица, с които Лисбет смяташе да се заеме, растеше.

Първо обаче трябваше да открие Зала.

Нямаше представа как точно ще постъпи, когато го намери.

Микаел се събуди в седем и половина в неделя сутринта от звъненето на телефона. Протегна сънено ръка и го вдигна.

— Добро утро — поздрави го Ерика Бергер.

— Мм — отвърна Микаел.

— Сам ли си?

— За съжаление.

— Тогава ти предлагам да влезеш под душа и да сложиш кафе. След пет минути ще те посетят.

— Така ли?

— Паоло Роберто.

— Боксьорът? Кралят от Кунгсан?[67]

— Същият. Обади ми се. Разговаряхме половин час.

— Защо?

— Защо ми се обади? Ами, познаваме се и се поздравяваме, когато се видим. Веднъж му взех дълго интервю, когато участваше във филма на Хилдебранс[68]. Срещали сме се случайно от време на време през годините.

— Не знаех. Въпросът обаче е защо ще ме посещава?

— Защото… е, мисля, че е по-добре сам да ти обясни.

Микаел едва бе успял да излезе от душа и да си обуе панталоните, когато Паоло Роберто позвъни на вратата. Отвори му и го покани да се настани на масата за хранене, докато намери чиста риза и направи две чаши двойно еспресо, което поднесе с чаена лъжичка мляко.

— Искали сте да говорите с мен?

— Ерика Бергер го предложи.

— Добре, слушам.

— Познавам Лисбет Саландер.

Микаел вдигна вежди.

— Така ли?

— Останах леко изненадан, когато Ерика Бергер ми каза, че и вие я познавате.

— Най-добре е да започнете отначало.

— Добре. Нещата стоят по следния начин. Прибрах се завчера след едномесечно пребиваване в Ню Йорк и видях лицето на Лисбет на всяко проклето рекламно табло на вестниците. Пишат какви ли не проклети глупости по неин адрес. Няма нито един проклетник, който да каже добра дума.

— Три пъти успяхте да кажете „проклет“.

Паоло се разсмя.

— Съжалявам. Но съм дяволски ядосан. Всъщност позвъних на Ерика, защото имах нужда да поговоря с някого, а не знаех с кого. Тъй като въпросният журналист от Еншеде е работил в „Милениум“ и тъй като познавам Ерика, реших да се обадя на нея.

— Окей.

— Даже и Саландер да е полудяла и да е извършила всичко, което полицията твърди, то все пак трябва някой да я защити. Гражданите на тази страна имат определени права и никой не трябва да остане нечут.

— И аз така мисля.

— И Ерика каза така. Когато й се обадих, очаквах всички вие от „Милениум“ също да искате главата й, като се има предвид, че онзи журналист Даг Свенсон е работил за вас. Но Ерика ми каза, че ти вярваш в невинността на Лисбет.

— Познавам Лисбет Саландер. Трудно ми е да си я представя в ролята на луда убийца.

Паоло внезапно се разсмя.

— Тя е дяволски шантава мадама… Но е една от добрите. Харесвам я.

— Откъде я познавате?

— Боксирам се с нея, откакто стана на седемнайсет.

Микаел Блумквист затвори очи за десет секунди, преди отново да вдигне глава и да погледне Паоло Роберто. Както обикновено, Лисбет Саландер беше пълна с изненади.

— Естествено. Лисбет Саландер се боксира с Паоло Роберто. Вие сте от една и съща категория.

— Не се шегувам.

— Вярвам ви. Веднъж Лисбет ми разказа, че се боксира с момчетата от някакъв клуб.

— Нека ви разкажа как стоят нещата. Преди десет години започнах работа като помощник-треньор на юношите, които искаха да се боксират в клуба „Синкенс“. По това време вече бях наложил се боксьор и човекът, който ръководеше юношите, смяташе, че ще привлека нови момчета. Затова ходех следобед и се боксирах с тях.

— Ясно.

— Стана така, че останах цяло лято и за кратко през есента. Те направиха цяла кампания с плакати и т.н. А аз се опитвах да привлека юношите да пробват да се побоксират. Дойдоха доста момчета на 15-16-годишна възраст и малко по-големи. Много от тях бяха имигранти. Боксът бе добра алтернатива на това да вилнеят из града. Мен питай, знам го от личен опит.

— Ясно.

— И така един ден цъфна това кльощаво момиче. Знаете как изглежда. Влезе в клуба и каза, че иска да се боксира.

— Мога да си представя сцената.

— Момчетата, които бяха два пъти по-тежки и значително по-едри от нея, направо си умряха от смях. Аз също се разкикотих. Нямахме лоши намерения, просто искахме малко да я подразним. В клуба членуват и жени. Казах нещо глупаво от сорта, че дребните мацки се боксират в четвъртък, или нещо подобно.

— Предполагам, че тя не се е смяла.

— Не, не се смя. Погледна ме с черните си очи. След това се протегна и взе чифт боксьорски ръкавици, които някой бе оставил на това място. Не бяха затегнати и бяха твърде големи за нея. Ние с момчетата продължихме да се хилим. Разбирате ли?

— Не звучи добре.

Паоло Роберто отново се засмя.

— Тъй като аз бях треньорът, излязох напред и замахнах няколко пъти на шега към нея.

— Опа!

— Нещо такова. Изведнъж тя ми нанесе здраво кроше право във физиономията. Дотогава само се занасях с нея и бях напълно неподготвен. Успя да ме цапардоса три пъти, преди да се осъзная. Нямаше никакви мускули. Все едно те удря комар. Но когато започнах да парирам, смени тактиката си. Боксираше се инстинктивно и ми нанесе още повече удари. Тогава започнах да се бия съвсем сериозно и открих, че е бърза като стрела. Ако бе малко по-едра и силна, щях доста да се озоря, ако разбирате какво имам предвид.

— Разбирам.

— Тя обаче отново смени тактиката и ми нанесе страшен удар в слабините. Доста ме заболя.

Микаел кимна.

— Аз й нанесох кроше в лицето, като ударът не беше особено силен. Тогава ме ритна по коляното. Пълна лудост. Бях три пъти по-едър и по-тежък от нея и тя нямаше никакъв шанс, но продължи да ме налага, сякаш животът й зависеше от това.

— Ядосали сте я.

— По-късно го разбрах. И се засрамих. Имам предвид… Бяхме разлепили афиши и се опитвахме да привлечем младежи в клуба. Тя дойде и напълно сериозно помоли да я научим да се боксира, а ние просто стояхме там и й се подигравахме. Аз също щях да обезумея от ярост, ако някой се беше отнесъл с мен по този начин.

Микаел кимна.

— Двубоят ни продължи няколко минути. Накрая я хванах, повалих я на земята и я притиснах, докато не спря да се мята. Очите й бяха пълни със сълзи и ме гледаше толкова злобно, че…

— И така започнахте да се боксирате с нея.

— Когато се успокои, я пуснах и я попитах дали наистина иска да се научи да се боксира. Тя хвърли ръкавиците по мен и тръгна към изхода. Догоних я и я спрях. Извиних й се и казах, че ако наистина го иска, ще я тренирам и в такъв случай трябва да се яви в клуба на следващия ден в седемнайсет часа.

Той замълча за момент и погледът му се зарея в далечината.

— На следващата вечер бе тренировката на момичетата и тя наистина се появи. Изправих я на ринга срещу едно момиче на име Йени Карлсон на осемнайсет, което се боксираше повече от година. Проблемът беше, че нямаше човек от нейната категория, който да е над дванайсет. Инструктирах Йени да е внимателна и само да маркира ударите си, защото Саландер е съвсем зелена.

— Как мина?

— Честно казано… Устната на Йени бе разбита след десет секунди. По време на целия рунд Саландер не спря да й нанася удари и успяваше да избегне всички атаки на Йени. Говорим за момиче, което никога не бе стъпвало на ринг преди. По време на втория рунд Йени беше толкова бясна, че не успя да я уцели нито веднъж. Аз самият бях изумен. Никога преди не бях виждал боксьор да се движи толкова бързо. Много бих се радвал, ако бях наполовина бърз като нея.

Микаел кимна.

— Проблемът на Саландер беше, че ударите й не струваха нищо. Започнах да тренирам с нея. Няколко седмици я виках на тренировките на момичетата и тя загуби доста мачове, защото накрая съперникът й успяваше да я удари. След това се налагаше да прекъсваме и да я изнасяме в съблекалнята, защото така се ядосваше, че започваше да рита, да хапе и да се бие.

— Звучи точно в стила на Лисбет.

— Никога не се отказва. Накрая обаче ядоса толкова много момичета, че треньорът им я изгони.

— Така ли?

— Да, беше невъзможно да се боксираш с нея. Тя има само един режим, който наричахме Terminator Mode — целта й е да разбие противника, без значение дали става въпрос за загрявка или приятелски спаринг. Сума момичета се прибираха вкъщи одрани. Тогава ми хрумна нещо. Имах проблеми с момче на име Самир. Бе на седемнайсет, от Сирия. Боксираше се добре, беше мускулест и имаше здрава ръка… но не знаеше как да се движи. През цялото време стоеше на едно място.

— Разбирам.

— Затова помолих Саландер да се яви в клуба един следобед, когато тренирах със Самир. Казах й да се преоблече и я пратих на ринга срещу него с каска, назъбник и така нататък. В началото Самир отказа да се боксира срещу нея, защото „тя е момиче, по дяволите“ и тем подобни коментари в стил мачо. Затова му обясних високо и ясно, за да чуят всички, че това не е обикновен спаринг, и се обзаложихме на 500 крони, че ще го разбие. На Саландер казах, че това не е никаква тренировка и че Самир ще я нокаутира, без да се замисли. Тя ме погледна, а върху лицето й беше изписано онова невярващо изражение. Самир продължаваше да мрънка, когато гонгът удари. Лисбет го удари с все сила по лицето и го събори на задните му части. Бяхме тренирали вече цяло лято, така че мускулите й бяха позаякнали и ударите й тежаха повече.

— Предполагам, че Самир много се е зарадвал.

— Говореха за тази тренировка месеци наред. Самир чисто и просто загуби. Тя спечели по точки. Ако беше малко по-силна, можеше доста да го нарани. Накрая Самир толкова се отчая, че започна да замахва към нея с всичка сила. Бях уплашен до смърт, че може да й нанесе удар и че ще ми се наложи да викам линейка. На няколко пъти парира с рамене и й останаха синини. Веднъж Самир успя да я бутне на въжетата, защото беше толкова слаба, че не можеше да поеме удара. Но в нито един момент нямаше положение, при което да успее да я удари сериозно.

— По дяволите. Иска ми се да го бях видял.

— От този ден момчетата в клуба започнаха да уважават Лисбет. Особено Самир. А аз я оставих да се боксира с по-едри и значително по-тежки от нея партньори. Превърна се в тайното ми оръжие и тренировките бяха страхотни. Понякога й давах задача да нанесе удар в пет различни точки на тялото — челюст, чело, корем и т.н. Момчетата, срещу които се боксираше, пък трябваше да се защитават и да пазят въпросните точки. За тях беше въпрос на престиж да се боксират срещу Лисбет Саландер. То е като да се биеш срещу стършел. Викахме й осата и тя се превърна в един вид талисман на клуба ни. Мисля, че й харесваше, защото един ден се появи с татуирана оса на шията.

Микаел се усмихна. Много добре си спомняше въпросната оса. Тя бе важен елемент от описанието й при обявяването й за издирване.

— Колко дълго продължи това?

— Една вечер седмично около три години. Бях там по цял ден единствено през лятото, а след това ходех в клуба по-рядко. Саландер продължи да работи с треньора на младежите Путе Карлсон. След това обаче тръгна на работа и нямаше време да идва толкова често. Но до миналата година се появяваше един-два пъти месечно и тренираше. Виждах я няколко пъти годишно и се боксирахме заедно. Мачовете с нея бяха добра тренировка, след тях винаги бях облян в пот. Почти никога не говореше. Когато нямаше спаринг, можеше да удря по чувала интензивно в продължение на два часа, сякаш й беше смъртен враг.

Глава двайсет и трета

Неделя, 3 април — понеделник, 4 април

Микаел направи още две чаши еспресо. Помоли за извинение, когато запали цигара. Паоло Роберто вдигна рамене. Микаел го наблюдаваше замислено.

Паоло Роберто имаше имидж на наперен тип, който охотно казва каквото мисли. Микаел бързо разбра, че тази напереност се отнася и до личния му живот, но че това не му пречи да бъде интелигентен и състрадателен човек. Спомни си, че Паоло Роберто се бе опитвал да прави политическа кариера и веднъж Социалдемократическата партия издигна кандидатурата му за депутат. Всичко говореше, че има нещо в главата. Микаел изведнъж си даде сметка, че го харесва.

— Защо сте дошли при мен с тази история?

— Саландер здравата е закъсала. Не знам как точно да постъпя, но тя има нужда от приятел в ъгъла си на боксовия ринг.

Микаел кимна.

— Защо мислите, че е невинна? — попита Паоло Роберто.

— Трудно ми е да го обясня. Лисбет е изключително непримирим човек, но просто не вярвам да е застреляла Даг и Мия. Особено Мия. Отчасти няма мотив…

— Или поне не знаем за такъв.

— Добре, Лисбет не би се замислила да употреби насилие срещу човек, който си го е заслужил. Не знам. Подхвърлих на Бублански, полицая, който ръководи разследването, че съществува евентуална причина Даг и Мия да бъдат убити. Според мен тя се крие в репортажа, върху който работеше Даг.

— Ако сте прав, Саландер не се нуждае просто от някого, който да я държи за ръката, когато я арестуват, а от съвсем друга подкрепа.

— Знам.

В очите на Паоло Роберто се появи опасен блясък.

— Ако е невинна, значи е станала жертва на един от най-ужасните правни скандали в историята. Обявена е за убийца от медиите и полицията, да не говорим за всичката помия, изписана по неин адрес…

— Знам.

— Какво можем да направим? Мога ли да помогна по някакъв начин?

Микаел се замисли за миг.

— Най-добре, разбира се, е да посочим алтернативен извършител. Върху това работя в момента. Добре би било също така да успеем да я открием, преди полицията да я застреля. Лисбет не е от хората, които биха се предали доброволно.

Паоло Роберто кимна.

— Как ще я намерим?

— Не знам. Има нещо, което можете да сторите. Ако имате време и желание.

— Приятелката ми отсъства през следващата седмица, така че разполагам и с двете.

— Добре, мислех си за това, че сте боксьор…

— Да?

— Лисбет има приятелка, Мириам Ву. Сигурно сте прочели и за нея?

— По-известна като „лесбийката, почитателка на садо-мазо секс“… Да, чел съм за нея.

— Имам номера на мобилния й телефон и се опитах няколко пъти да се свържа с нея. Затваря веднага, щом чуе, че я търси журналист.

— Разбирам я.

— В момента не разполагам с време да преследвам Мириам Ву. Но прочетох, че тренира кикбокс. Мислех си, че ако някой известен боксьор я потърси…

— Разбирам. Надявате се да може да ни отведе до Саландер.

— Когато полицията разговаря с нея, тя каза, че няма никаква представа къде се намира Лисбет. Но си струва да опитаме.

— Дайте ми номера й. Ще я потърся.

Микаел му даде номера и адреса й на Лундагатан.

Гунар Бьорк прекара уикенда в размисъл върху положението си. Бъдещето му бе поставено на карта и трябваше да изиграе ходовете си по най-добрия начин.

Микаел Блумквист бе проклета свиня. Бьорк се питаше дали би могъл да го убеди да премълчи факта, че се е възползвал от услугите на тези тъпи момичета. Постъпката му беше подсъдна, не се съмняваше, че ще загуби и работата си. Вестниците щяха да го разкъсат на парчета. Спецполицай, който се възползва от малолетни проститутки… Защо ли гадните курви не бяха по-големи!

Ако продължеше да бездейства, сам подписваше смъртната си присъда. Бе постъпил умно, като не каза нищо на Микаел Блумквист. Наблюдаваше внимателно лицето му и забеляза реакцията му. Блумквист отчаяно търсеше информация. Но щеше да му се наложи да плати. А цената беше мълчание. Това бе единственият изход.

Зала щеше да промени хода на цялото разследване.

Даг Свенсон беше по следите на Зала. Бюрман също бе търсил Зала. И инспектор Бьорк беше единственият, който знаеше за съществуващата връзка между Бюрман и Зала. Това на практика означаваше, че Зала може да бъде свързан както със събитията в Еншеде, така и с тези край Оденплан.

Обаче изникваше още един проблем пред бъдещото благополучие на Гунар Бьорк. Именно той бе дал на Бюрман информация за Залаченко като на приятел, без да се замисли, че тя все още е засекретена. Съвсем дребна, но въпреки това подсъдна простъпка.

Освен това след посещението на Микаел Блумквист в петък бе извършил още едно престъпление. Всеки полицай, притежаващ информация за някое разследване на убийство, бе длъжен веднага да я предостави на колегите си. Но ако предоставеше информацията на Бублански или на прокурор Екстрьом, автоматично щеше да разкрие и своето участие. Не в историята с курвите, а в тази със Залаченко.

В събота посети набързо работното си място на Кунгсхолмен. Извади всички стари документи за Залаченко и ги прочете. Той самият бе писал докладите, но преди доста години. Първите бяха отпреди трийсет години. Най-новият — отпреди десет.

Залаченко.

Голям дявол беше.

Зала.

Гунар Бьорк сам бе отбелязал прякора му в разследването си, но не си спомняше някога да го беше използвал.

Но връзката бе очевидна. С Еншеде. С Бюрман. И със Саландер.

Гунар Бьорк размишляваше. Все още не разбираше как бяха навързани събитията едно с друго, но мислеше, че знае защо Лисбет Саландер бе отишла до Еншеде. Лесно можеше да си представи, че е изпаднала в ярост и е убила Даг Свенсон и Мия Бергман, защото са отказали да й сътрудничат или пък са я провокирали. Имаше мотив, за който знаеше само Гунар Бьорк и още трима човека в цялата страна.

Та тя е напълно луда. Надявам се, че някой полицай ще я застреля при ареста. Тя знае. Може да провали всичко, ако се разприказва.

Колкото и да мислеше, Гунар Бьорк разбираше, че Микаел Блумквист е единственият му изход. Чувстваше се все по-депресиран. Трябваше да убеди Блумквист да го третира като таен източник и да не разгласява пикантните подробности около кривването му от правия път с онези проклети курви. „По дяволите, да можеше Саландер да отнесе и главата на Блумквист.“

Погледна телефонния номер на Залаченко и обмисли предимствата и недостатъците на евентуален разговор с него. Не можеше да прецени.

На Микаел му бе станало навик да обобщава текущите открития от разследването си. Когато Паоло Роберто си тръгна, той отдели един час на тази дейност. Беше си създал един вид дневник, в който записваше мислите си и всички разговори, срещи и проучвания. Всеки ден криптираше документа и изпращаше копия до Ерика Бергер и Малин Ериксон, така че сътрудниците му да са винаги осведомени.

През последните седмици преди смъртта си Даг Свенсон бе насочил цялото си внимание върху Зала. Името се бе промъкнало и в последния му разговор с Микаел, само два часа преди да бъде убит. Гунар Бьорк явно също знаеше нещо за Зала.

Микаел отдели петнайсет минути, за да систематизира информацията, която бе изровил за Бьорк, но тя бе твърде малко.

Гунар Бьорк беше на 62 години, родом от Фалун. Неженен. Работеше в полицията от двайсет и една годишна възраст. Започнал като патрул, но завършил право и получил секретно назначение още на 26 или 27 години. Това се бе случило през 1969 или 1970 г., точно в края на мандата на Пер Гунар Винге като шеф на Сепо.

Винге бе уволнен, след като в разговор с областния управител на Норботен, Рагнар Ласианти, заявил, че Улоф Палме е бил руски шпионин. Това изявление бе последвано от аферата „ИБ“[69], „Холмер“[70] и „Пощальона“[71] и убийството на Палме — скандалите следваха един след друг. Микаел нямаше никаква представа каква роля, ако изобщо имаше такава, бе играл Гунар Бьорк в тайната полиция през последните трийсет години. За кариерата на Бьорк между 1970 и 1985 г. не се знаеше нищо. Нищо чудно впрочем, като се има предвид, че ставаше дума за Сепо, чиято дейност бе секретна. Може да е острил моливи в някой килер или да е бил таен агент в Китай. Второто бе твърде малко вероятно.

През октомври 1985 г. Бьорк е изпратен във Вашингтон, където служи в шведското посолство в продължение на две години. През 1988-ма се връща на работа в Сепо, Стокхолм. През 1996 г. става публична личност, защото бива избран за заместник-началник на отдела за чуждестранни граждани. Микаел не знаеше почти нищо за естеството на служебните му задължения. След 1996 г. Бьорк на няколко пъти прави изявления пред медиите във връзка с екстрадирането на някой и друг подозрителен арабин. През 1998 г. привлича медийното внимание към себе си с екстрадирането на няколко иракски дипломати от страната.

„Какво общо има всичко това с Лисбет Саландер и убийствата на Даг и Мия? Вероятно нищо.“

Но Гунар Бьорк знаеше нещо за Зала.

Следователно трябваше да има връзка.

Ерика Бергер не бе казала на никого, дори и на съпруга си, от когото по принцип нямаше тайни, че възнамерява да започне работа в „Свенска Морон-Постен“ — прословутия „Голям дракон“. Оставаше й около месец в „Милениум“. Чувстваше се неспокойна. Знаеше, че времето бързо ще отлети и скоро ще настъпи последният й ден като главен редактор.

Гризеше я безпокойство и по отношение на Микаел. Бе прочела последното му електронно писмо с тревога. Разпознаваше признаците. Работеше по случая със същата упоритост, която го бе накарала да се закотви в Хедестад преди две години, и със същата обсебеност, с която се бе нахвърлил върху Венерстрьом. От Велики четвъртък насам за него съществуваше само една цел — да открие кой е убил Даг и Мия и по някакъв начин да оневини Лисбет Саландер.

Въпреки че напълно подкрепяше амбицията му — Даг и Мия бяха и нейни приятели, — Микаел притежаваше една черта, която тя не харесваше. Ставаше безскрупулен, когато му замиришеше на кръв.

В мига, в който й се обади предния ден и й разказа как е предизвикал Бублански и е започнал да мери сили с него като някой каубой мачо, Ерика разбра, че преследването на Лисбет Саландер ще го погълне напълно за неопределено време. Знаеше от опит, че няма да е възможно да се общува с него, докато не намери разрешение на проблема. Щеше да бъде обладаван ту от егоизъм, ту от депресия. И вероятно щеше да поеме рискове, които със сигурност бяха напълно ненужни.

А и Лисбет Саландер. Ерика я бе срещала само веднъж и знаеше твърде малко за странното момиче, за да може да сподели убедеността на Микаел в невинността й. Ами ако Бублански се окажеше прав? Ами ако беше виновна? Ами ако Микаел успееше да я открие и се озовеше пред психопатка, въоръжена с огнестрелно оръжие?

Изненадващото обаждане на Паоло Роберто тази сутрин също бе допринесло за безпокойството й. Добре беше, разбира се, че не само Микаел е на страната на Лисбет, но и Паоло Роберто бе един проклет мачо.

Освен това трябваше да си намери заместник, който да застане начело на „Милениум“. Времето й изтичаше. Чудеше се дали да не се обади на Кристер Малм и да обсъди нещата с него, но осъзна, че не бива да го информира, ако не възнамерява да каже и на Микаел.

Микаел бе невероятен репортер, но щеше да е пълен провал като главен редактор. В това отношение Кристер беше по-подходящ! Кристер, да, но дали щеше да приеме предложението? Малин бе твърде млада и несигурна. Моника Нилсон — самовлюбена. Хенри Кортез — добър репортер, но прекалено млад и неопитен. На Лоти Карим й липсваше кураж. А и не бе сигурна дали Микаел и Кристер биха приели външен човек.

Пълна бъркотия.

Не така искаше да приключи дългогодишната си работа в „Милениум“.

В неделя вечерта Лисбет Саландер отново пусна „Асфикция 1.3“ и проникна в огледалното копие на твърдия диск „МикБлум/Лаптоп“. Констатира, че компютърът му в момента не е свързан с интернет, и отдели малко време, за да прочете новите документи от последните два дни.

Запозна се с дневника, в който Микаел нанасяше информацията по разследването си, и се зачуди дали той не го води толкова подробно заради нея и как би могла да го тълкува в такъв случай. Той, разбира се, знаеше, че тя прониква в компютъра му, и следователно най-естественото предположение бе, че Микаел иска тя да прочете всичко, което пише. Въпросът бе какво не пише. Тъй като знаеше, че тя има достъп до компютъра му, би могъл да манипулира потока от информация. Лисбет забеляза мимоходом, че явно не бе постигнал много повече от това да предизвика Бублански на дуел за установяването на евентуалната й невинност. Кой знае защо, това я подразни. Микаел Блумквист основаваше изводите си на чувства, а не на факти. „Наивен глупак.“

Но и той се беше насочил към Зала. „Правилно, Кале Блумквист.“ Чудеше се дали изобщо би се заинтересувал от Зала, ако не му беше пратила името.

След това с лека изненада откри, че Паоло Роберто също се е появил на сцената. Това бе приятна новина. Внезапно се усмихна. Харесваше наперения проклетник. Беше мачо до мозъка на костите си. Здравата я налагаше, като се срещнеха на ринга. Тоест в редките случаи, когато успееше да й нанесе удар.

Тя изведнъж подскочи, когато разкодира и прочете последното електронно писмо на Микаел Блумквист до Ерика Бергер.

Гунар Бьорк, Сепо, разполага с информация за Зала.

Гунар Бьорк познава Бюрман.

Погледът на Лисбет се отнесе и тя си представи следния триъгълник. Зала. Бюрман. Бьорк. Yes, that makes sense[72]. Досега не й бе хрумвало да разгледа проблема от този ъгъл. Микаел Блумквист може би не беше толкова глупав все пак. Но въпреки всичко не разбираше връзката. Това се отнасяше и за нея самата, макар че тя разполагаше с доста повече информация по въпроса.

Замисли се за миг за Бюрман и си каза, че познанството му с Бьорк го превръща в далеч по-непредсказуем фактор, отколкото бе очаквала.

Реши, че най-вероятно ще й се наложи да посети Смодаларьо.

След това проникна в твърдия диск на Микаел и създаде нов документ в папката „Лисбет Саландер“, който кръсти „Ъгъл на ринга“. Щеше да го види, щом включеше компютъра си следващия път.

1. Стой настрана от Телебориан. Лош човек е.

2. Мириам Ву няма абсолютно нищо общо със случилото се.

3. Правилно постъпваш, като фокусираш вниманието си върху Зала. Той е ключът. Но няма да откриеш името му в какъвто и да било регистър.

4. Съществува връзка между Бюрман и Зала. Още не знам каква, но работя по въпроса. Бьорк например?

5. Важно. Има неприятно полицейско разследване за мен от февруари 1991 г. Не знам регистрационния му номер и не мога да го открия. Защо Екстрьом не го е предоставил на медиите? Отговор: няма го в компютъра му. Заключение: не знае за него. Как е възможно?

Помисли малко и добави още един абзац.

П.С. Микаел, не съм невинна. Но не съм застреляла Даг и Мия и нямам нищо общо с тяхното убийство. Срещнах се с тях същата вечер, малко преди да бъдат убити, но си тръгнах, преди това да се случи. Предай на Паоло, че левият му прав хич не го бива.

Помисли още малко и си даде сметка, че толкова пристрастен към информацията човек като нея не може да живее с догадки. Затова написа още един ред.

П.С.2. Откъде знаеш за онова с Венерстрьом?

Микаел Блумквист откри документа на Лисбет около три часа по-късно. Прочете писмото ред по ред минимум пет пъти. Първо на първо, тя заявяваше ясно, че няма нищо общо с убийствата на Даг и Мия. Вярваше й и почувства огромно облекчение. Освен това най-накрая разговаряше с него, макар й закодирано, както обикновено.

Направи му впечатление, че отрича да е убила Даг и Мия, но не споменава нищо за Бюрман. Микаел отдаде това на факта, че й бе писал само за Даг и Мия в писмото си. След известен размисъл създаде документа „Ъгъл на ринга 2“.

Здравей, Сали.

Благодаря, че най-накрая заяви невинността си. Вярвах ти и преди, но дори и аз се влияех от медийната шумотевица и имах известни съмнения. Прости ми. Радвам се да го чуя от теб посредством писмото ти. Остава единствено да открием истинския убиец. И преди сме го правили. Би ме улеснила, ако не говориш с толкова заобикалки. Предполагам, че четеш дневника ми с информацията по разследването. В такъв случай си наясно в какви насоки разсъждавам. Мисля, че Бьорк знае нещо, и ще разговарям отново с него в близките дни. Греша ли, като проверявам клиентелата на проститутките?

Това с полицейското разследване ме озадачи. Ще възложа на колегата ми Малин Ериксон да го изрови. Тогава си била на колко, 12-13?

За какво беше разследването?

Отношението ти към Телебориан вече ми е ясно.

М.

П.С. Направи една грешка по отношение на аферата „Венерстрьом“. Знаех какво си извършила още когато бяхме заедно в Сандхамн по Коледа, но не попитах, защото ти си мълчеше. Не смятам да ти разкрия къде сгреши, освен ако не се съгласиш да се срещнем на по чаша кафе.

Отговорът се появи около три часа по-късно.

Можеш да забравиш клиентелата. Зала е ключът в случая. И един рус великан. Полицейското разследване представлява интерес, защото някой се опитва да го запази в тайна. Това не може да е случайно.

Прокурор Екстрьом беше в лошо настроение, когато събра екипа на Бублански на изповед в понеделник. Вече цяла седмица издирваха идентифициран заподозрян със специфичен външен вид, но все още нямаше никакъв резултат. Екстрьом се ядоса още повече, когато Кърт Свенсон, който бе дежурил през уикенда, му съобщи за последния развой на събитията.

— Незаконно нахлуване? — възкликна Екстрьом с искрено удивление.

— Съседът се обади в неделя вечерта, след като забелязал, че полицейската лента на вратата на Бюрман е разрязана. Отидох да проверя.

— И какво откри?

— Лентата бе срязана на три места. Вероятно с ножче за бръснене или джобно ножче. Разрезите бяха доста прецизни. Трудно се забелязваха.

— Дали не е било влизане с взлом? Има мародери, които се занимават само с мъртъвци…

— Не е това. Огледах целия апартамент. Всички ценни предмети, телевизор, видео и т.н., си бяха на мястото. За сметка на това обаче ключът за колата на Бюрман лежеше на кухненската маса.

— Автомобилният ключ? — учуди се Екстрьом.

— Йеркер Холмберг бе в апартамента в сряда, за да провери още веднъж дали не сме пропуснали нещо. Освен всичко друго е огледал и колата. Кълне се, че на кухненската маса не е имало никакъв ключ, когато е излязъл от апартамента и го е запечатал с лентата.

— Възможно ли е да е забравил да прибере ключа? Няма безгрешни хора.

— Холмберг не е използвал този ключ, а копието от връзката на Бюрман, което конфискувахме.

Бублански се почеса по брадичката.

— Значи не става дума за обикновен взлом.

— Явно не. Някой е душил в апартамента на Бюрман. Трябва да се е случило между сряда и неделя вечерта, когато съседът е забелязал разрязаната лента.

— С други думи, някой е търсел нещо… Йеркер?

— В апартамента няма нищо важно, което вече да не сме конфискували.

— Поне доколкото знаем. Мотивът за убийствата все още е доста неясен. Изходихме от факта, че Саландер е психопатка, но дори и психопатите имат нужда от мотив.

— Някакви предположения?

— Не знам. Някой е отделил време да рови в апартамента на Бюрман. Трябва да намерим отговора на два въпроса. Кой? И защо? Какво сме пропуснали?

В стаята настъпи кратко мълчание.

— Йеркер…

Йеркер Холмберг въздъхна отчаяно.

— Добре. Ще отида да огледам апартамента на Бюрман отново. Под лупа.

В понеделник Лисбет Саландер се събуди в единайсет часа. Остана да се излежава още около половин час, след което стана от леглото, зареди кафеварката и се пъхна под душа. Когато приключи с тоалета си, направи два сандвича и седна пред компютъра, за да провери новостите в компютъра на прокурор Екстрьом и за да прочете интернет страниците на няколко вестника. Отбеляза, че интересът към убийствата в Еншеде е понамалял. След това отвори папката на Даг Свенсон, съдържаща материалите от проучването му, и прочете внимателно бележките след разговора с журналиста Пер-Оке Сандстрьом, който бе работил за секс мафията и знаеше нещо за Зала. Когато приключи, си наля още кафе, седна в прозоречната ниша и се замисли.

В четири часа вече знаеше как да постъпи.

Трябваха й пари. Разполагаше с три кредитни карти. Една от тях, на името на Лисбет Саландер, на практика беше неизползваема. Другата принадлежеше на Ирене Несер, но Лисбет избягваше да пазарува с нея, защото в такъв случай трябваше да се легитимира с паспорта на норвежката, което криеше известен риск. Титуляр на последната карта беше „Уасп Ентърпрайзис“. В свързаната с нея банкова сметка имаше 10 милиона крони, а освен това можеше да се захранва и по интернет. Всеки можеше да използва въпросната карта, но отново трябваше да се легитимира.

Лисбет отиде в кухнята, отвори един буркан за сладко и извади отвътре пачка банкноти. Разполагаше с 950 крони в брой, което бе изключително малко. За щастие обаче имаше и 1800 американски долара, които събираха прах, откакто се бе върнала в Швеция. Можеше да ги обмени анонимно във всяко бюро „Форекс“[73]. Това променяше нещата.

Сложи си перуката, с която се превръщаше в Ирене Несер, облече се елегантно, взе в една раница резервен комплект дрехи и кутия с театрален грим. След това се отправи на втората си експедиция навън. Разходи се до улица Фолкунгагатан и продължи до Ерштагатан, където влезе в магазина „Ватскибютикен“ точно преди работното му време да приключи. Купи изолирбанд, макара и лебедка с осем метра памучно корабно въже.

Качи се на автобус №66, за да се прибере. При площад Медборарплатсен видя една жена, която чакаше автобуса. В началото не я позна, но нещо подсъзнателно я накара да я погледне още веднъж и тогава разпозна в нея Ирене Флемстрьом, финансов асистент в „Милтън Секюрити“. Имаше нова, по-модерна прическа. Лисбет се измъкна дискретно от автобуса, когато Флемстрьом се качи. Огледа се внимателно наоколо, търсейки лица на познати. Мина покрай „Буфилс Боге“[74], стигна до гара „Сьодра сташун“ и се качи на влака в северна посока.

Криминален инспектор Соня Мудиг се здрависа с Ерика Бергер, която веднага й предложи кафе. След като взеха напитката от малката кухня, Мудиг откри, че там нямаше нито една нормална чаша. Всичките бяха рекламни — на различни политически партии, професионални организации и предприятия.

— Събрали сме ги по време на избори и интервюта — обясни Ерика Бергер и й подаде чаша с логото на младежката организация на Либералната партия.

Соня Мудиг прекара три часа край бюрото на Даг Свенсон. Редакционният секретар Малин Ериксон й помогна да разбере същността на книгата и статиите на журналиста, както и да се ориентира в материалите от проучванията му. Соня Мудиг се удиви от техния обем. Разследването бе ударило на камък, тъй като личният компютър на Даг Свенсон беше изчезнал и нямаше как да се запознаят с работата му. Оказа се, че копия на по-голямата част от материалите му през цялото това време са се съхранявали в офиса на „Милениум“.

Микаел Блумквист го нямаше в редакцията, но Ерика Бергер предостави на Соня Мудиг списък с материалите, които бе прибрал от бюрото на Даг Свенсон — те до един бяха свързани със самоличността на източниците. Накрая Мудиг се обади на Бублански да му докладва как стоят нещата. Взеха решение всичко, което се съдържа в бюрото на Даг Свенсон (включително работният му компютър в „Милениум“), да бъде иззето за целите на разследването. Ръководителят на предварителното разследване щеше да дойде пак, ако им потрябваше още нещо. След това Соня Мудиг състави протокол за конфискация, а Хенри Кортез й помогна да свали нещата до колата си.

В понеделник вечерта Микаел се чувстваше силно обезсърчен. От началото на миналата седмица бе успял да се свърже с десет от лицата, които Даг Свенсон възнамеряваше да изобличи. Всички те бяха неспокойни, разстроени и шокирани. Установи, че средният им годишен доход е около 400 000 крони. Бяха жалка група уплашени мъже.

При нито един от разговорите обаче не усети да крият каквото и да било във връзка с убийствата на Даг Свенсон и Мия Бергман. Повечето от хората, с които бе разговарял, знаеха, че евентуалното споменаване на имената им във връзка с убийствата единствено би им навредило по време на медийната атака, която ги очакваше.

Микаел включи компютъра си и провери дали не е получил още нещо от Лисбет. Нямаше нови писма. За сметка на това в последното си писмо Лисбет заявяваше, че клиентите на проститутките не представляват интерес и следователно той само си губи времето. Наруга я с думи, които Ерика Бергер би определила като сексистки. Беше гладен, но нямаше желание да готви. Освен това не бе пазарувал от две седмици, като се изключат посещенията на кварталния магазин за мляко. Облече си сакото и се отправи към гръцката таверна на Хорнсгатан, където си поръча агнешко на грил.

Лисбет Саландер първо огледа входа, а след това направи две дискретни обиколки около съседните здания. Те представляваха невисоки жилищни сгради и това не я устройваше напълно. Журналистът Пер-Оке Сандстрьом живееше в ъглов апартамент на третия етаж, който се явяваше и последен. Стълбите обаче продължаваха нагоре до вратата на тавана. Това бе добре.

Проблемът, разбира се, беше, че нито един от прозорците в апартамента не светеше, което означаваше, че собственикът му го няма вкъщи.

Тя се разходи до една пицария на няколко пресечки от сградата, където си поръча пица „Хавай“ и се настани в един ъгъл, за да прочете вечерната преса. Малко преди девет си купи кафе лате от „Пресбюрон“ и се върна до въпросната жилищна сграда. В апартамента все още беше тъмно. Качи се по стълбите и седна на таванската площадка, от която се виждаше апартаментът на Пер-Оке Сандстрьом. Пиеше кафе и чакаше.

Криминален инспектор Ханс Фасте най-накрая успя да открие Сила Норен, 28-годишна, която оглавяваше сатанинската група „Ивъл Фингърс“, в студиото „Рийсънт Траш Рекордс“, помещаващо се в една индустриална сграда в Елвшьо. Срещата им прерасна в културен сблъсък, почти като този на португалците с карибските индианци.

След няколко неуспешни опита с родителите на Сила Норен Фасте най-накрая успя да разбере от сестра й, че тя работи в студиото, където според информацията му „асистира“ при записването на албум на групата „Коуд Уакс“ от Бурленге. Фасте никога не бе чувал за тази формация и предположи, че тя вероятно се състои от младежи на около двайсет години. Още когато влезе в коридора пред студиото, го посрещна звукова вълна, която буквално го остави без дъх. Известно време наблюдава „Коуд Уакс“ през едно стъкло в очакване шумотевицата да спре за миг.

Сила Норен имаше гарвановочерна дълга коса, разнообразена с червени и зелени кичури, и черен грим. Бе по-скоро дребна и пълничка и носеше къса блуза, която разкриваше обицата на пъпа й. Около едното си бедро носеше колан с капси и приличаше на герой от френски филм на ужасите.

Фасте се легитимира и помоли да говори с нея. Тя дъвчеше дъвка и го погледна скептично. Накрая му посочи една врата и го заведе в нещо като стая за почивка, където той почти не се препъна в торбичка с боклуци, оставена точно на прага. Сила Норен наля вода в празна пластмасова бутилка, изпи около половината от нея, седна на една маса и запали цигара. Фиксира Ханс Фасте с яркосините си очи. Фасте не знаеше откъде да започне.

— Какво представлява „Рийсънт Траш Рекордс“?

Тя изглеждаше отегчена.

— Музикална компания, която продуцира нови млади групи.

— Каква е вашата роля?

— Аз съм звуков техник.

Фасте я погледна.

— Имате ли съответното образование?

— Не. Самоука съм.

— Можете ли да се издържате по този начин?

— Защо питате?

— Просто така. Предполагам, че сте прочели излезлите напоследък статии за Лисбет Саландер.

Тя кимна.

— Разполагаме с информация, че я познавате. Вярно ли е?

— Може би.

— Вярно ли е, или не?

— Зависи какво целите.

— Целта ми е да заловя издирвана психопатка и извършителка на тройно убийство. Трябва ми цялата информация за Лисбет Саландер.

— Не съм я чувала от миналата година.

— Кога я видяхте за последно?

— По някое време есента преди две години. В „Кварнен“. Понякога се появяваше там, после изведнъж спря да идва.

— Опитвали ли сте се да се свържете с нея?

— Звънях на мобилния й телефон няколко пъти. Номерът беше невалиден.

— И не знаете как бих могъл да я намеря?

— Не.

— Какво е „Ивъл Фингърс“?

Сила Норен, изглежда, се развесели.

— Не четете ли вестници?

— В смисъл?

— Там пише, че сме група сатанистки.

— Така ли е?

— Приличам ли ви на сатанистка?

— Как изглежда една сатанистка?

— Не знам кои са по-глупави — полицаите или вестниците.

— Слушай сега, млада госпожице, това е сериозен въпрос.

— Дали сме сатанистки?

— Отговаряй на въпросите ми, без да се правиш на интересна.

— Какъв беше въпросът?

Ханс Фасте замижа за миг и си спомни посещението с образователна цел, което бе направил в гръцката полиция по време на почивката си там преди няколко години. Въпреки всичките си проблеми гръцките полицаи имаха едно голямо предимство в сравнение с шведските си колеги. Ако Сила Норен намислеше да се държи по този начин в Гърция, щяха да й поставят белезници и да я цапардосат поне три пъти с палката. Погледна я.

— Лисбет Саландер беше ли член на „Ивъл Фингърс“?

— Не мисля.

— Какво имате предвид?

— Лисбет вероятно е най-големият музикален инвалид, когото познавам.

— Музикален инвалид?

— Може да различи тромпет от барабани, но с това музикалните й познания се изчерпват.

— Питах дали е била член на групата „Ивъл Фингърс“.

— И аз току-що отговорих на този въпрос. Какво, по дяволите, си мислите за „Ивъл Фингърс“?

— Осведомете ме.

— Водите полицейско разследване, като четете глупави вестникарски статии.

— Отговорете на въпроса.

— „Ивъл Фингърс“ беше рок група от средата на деветдесетте. Състоеше се от няколко момичета, които обичаха хардрок и свиреха за собствено удоволствие. Лансирахме групата, като развявахме флаг с пентаграма и като изразявахме симпатии към дявола. След това групата се разпадна и само аз продължавам да се занимавам с музика.

— И Лисбет Саландер не е била член на групата?

— Както вече казах.

— Защо тогава нашите източници твърдят обратното?

— Защото са също толкова глупави, колкото са вестникарите.

— Пояснете какво имате предвид.

— Групата се състоеше от пет момичета. И сега продължаваме да се срещаме от време на време. Преди се събирахме веднъж седмично в „Кварнен“. Сега вече се виждаме веднъж месечно. Но поддържаме връзка.

— Какво правите, когато се срещнете?

— Какво мислите, че може да се прави в „Кварнен“?

Ханс Фасте въздъхна.

— Значи се събирате, за да пиете алкохол.

— Обикновено пием бира. И говорим глупости. Какво правите вие, когато се виждате с приятелите си?

— Как се появява Лисбет Саландер на картината?

— Запознах се с нея в „КомВукс“[75], когато бях на осемнайсет. От време на време се появяваше в „Кварнен“ и пиеше бира с нас.

— Следователно „Ивъл Фингърс“ не е някаква организация?

Сила Норен го гледаше така, сякаш бе извънземен.

— Лесбийки ли сте?

— Искаш ли да те фрасна през устата?

— Отговори на въпроса.

— Не е твоя работа какви сме.

— Престани! Не се опитвай да ме провокираш.

— Моля? Полицията твърди, че Лисбет Саландер е убила трима души, а ти идваш при мен и ми задаваш въпроси за сексуалната ми принадлежност. Върви по дяволите!

— Ей… мога да те арестувам.

— По обвинение в какво? Между другото, пропуснах да спомена, че от три години уча право и че баща ми е Улф Норен от адвокатска кантора „Норен и Кнапе“. Ще се видим в съда.

— Мислех, че се занимаваш с музика.

— Правя го, защото ми харесва. Да не мислиш, че мога да се издържам така?

— Нямам абсолютно никаква представа от какво се издържаш.

— Във всеки случай не от практиката си на лесбийка сатанистка, ако това си мислиш. Ако разследването ви се основава на това, не се учудвам, че все още не сте успели да заловите Лисбет Саландер.

— Знаеш ли къде е?

Сила Норен започна да се люшка напред-назад и вдигна ръце пред лицето си.

— Чувствам, че е наблизо… Ей сега, само да задействам телепатичните си способности.

— Престани!

— Слушай сега, вече ти казах, че не съм говорила с нея от близо две години. Нямам никаква представа къде е. Има ли още нещо?

Соня Мудиг пусна компютъра на Даг Свенсон и прекара вечерта в категоризиране на съдържанието на твърдия му диск и допълнителните зип дискове. Чете книгата на журналиста до единайсет часа.

Направи две констатации. Първата бе, че Даг Свенсон е имал блестящо перо и е съумял да представи механизмите на търговията с момичета завладяващо и обективно. Прииска й се да бе изнесъл лекция в полицейската академия — познанията му щяха да са изключително полезни за образователния процес там. Ханс Фасте например бе един от хората, които определено биха имали полза от прозренията му.

Мудиг внезапно осъзна защо Микаел Блумквист смята, че разследването на Даг би могло да представлява мотив за убийство. Изобличаването на клиенти на проститутки, което журналистът възнамеряваше да направи, щеше не просто да навреди на определени хора, а да предизвика грандиозен скандал. Животът на някои от главните герои, които бяха раздавали присъди по дела за сексуални престъпления или пък се изявяваха активно в обществения дебат на тази тема, щеше да бъде напълно разбит. Микаел Блумквист беше прав. Книгата съдържаше мотив за убийство.

Проблемът бе, че някой от засегнатите може и да бе решил да убие Даг Свенсон, но това по никакъв начин не го свързваше с Нилс Бюрман. Той изобщо не присъстваше в материала на Даг Свенсон, което не само драстично намаляваше силата на аргументите на Микаел Блумквист, но дори засилваше подозренията във вината на Лисбет Саландер.

Въпреки че мотивът за убийствата на Даг Свенсон и Мия Бергман бе неясен, Лисбет Саландер можеше да бъде свързана както с местопрестъплението, така и с оръжието. Толкова ясни улики нямаше как да бъдат погрешно изтълкувани. Те свидетелстваха, че именно Саландер е произвела смъртоносните изстрели в апартамента в Еншеде.

Оръжието само по себе си пък я свързваше с убийството на адвокат Бюрман. В този случай тя познаваше лично жертвата, а имаше и евентуален мотив — съдейки по красивия надпис на корема му, той вероятно бе извършил някакво сексуално посегателство върху нея или бяха имали връзка, основаваща се на садомазохистичен секс. Бе трудно да си представи човек, че Бюрман доброволно би се оставил да бъде татуиран по този странен начин. Това предполагаше, че или е изпитвал удоволствие от унижението, или Саландер, ако татуировката е била нейно дело, не му е оставила друг избор. Мудиг не искаше да прави недоказуеми предположения за начина, по който са се развили събитията.

За сметка на това Петер Телебориан бе потвърдил, че Лисбет Саландер проявява насилие единствено спрямо хора, които по някаква причина смята за заплаха или които са я оскърбили.

Соня Мудиг поразсъждава малко над казаното от Петер Телебориан за Лисбет Саландер. Той изглеждаше наистина загрижен и явно не искаше бившата му пациентка да пострада. Същевременно обаче разследването до голяма степен се основаваше на преценката му за нея — социопат на границата на психозата.

Теорията на Микаел Блумквист й допадаше повече.

Тя внимателно прехапа устни, като се опитваше да си представи вариант, при който Лисбет Саландер да не е единственият извършител. Накрая хвана една химикалка „Бик“ и грижливо изписа следното изречение в бележника пред себе си:

Два напълно различни мотива? Двама убийци? Едно и също оръжие!

В главата й се въртеше някаква идея, която не можеше да формулира, но имаше един въпрос, който щеше да повдигне по време на утрешната среща с Бублански. Не можеше да си обясни защо мисълта, че Лисбет Саландер е единственият извършител, изведнъж бе започнала така да я притеснява.

Реши, че достатъчно е работила за тази вечер, решително изгаси компютъра и заключи дисковете в чекмеджето на бюрото си. Облече си якето, загаси настолната лампа и точно да заключи вратата на кабинета си, когато чу някакъв звук малко по-надолу в коридора. Сбърчи чело. Мислеше, че е сама в отдела, но явно имаше още някой. Отиде до стаята на Ханс Фасте. Вратата му бе открехната и тя го чу да казва по телефона:

— Това определено обяснява всичко.

Известно време Соня Мудиг постоя, изпълнена с нерешителност, пред вратата му, след това си пое дълбоко дъх и почука на касата. Ханс Фасте я погледна удивено. Махна му с разтворена длан.

— Мудиг все още е тук — рече Фасте в слушалката.

След това изслуша другата страна и кимна, без да изпуска колежката си от поглед.

— Добре. Ще я информирам.

После й кимна и обясни:

— Бубла. Какво искаш?

— Кое обяснява всичко? — попита тя.

Той я изгледа изпитателно.

— Да не би да подслушваш на вратата?

— Не, но кабинетът ти беше отворен, а и ти го каза точно когато почуках.

Фасте вдигна рамене.

— Обадих се на Бубла, за да го информирам, че лабораторията току-що ни е изпратила нещо полезно.

— Така ли?

— Даг Свенсон е имал мобилен телефон с предплатена карта на „Комвик“. Операторът най-после е предоставил списък на разговорите. Потвърждава се разговорът с Микаел Блумквист в 20,12. По това време Блумквист е бил на вечеря у сестра си.

— Добре. Но не мисля, че Блумквист има нещо общо с убийствата.

— Нито пък аз. Даг Свенсон обаче е провел още един разговор същата вечер в 21,34. Разговорът е продължил три минути.

— Да?

— Позвънил е на домашния телефон на адвокат Нилс Бюрман. С други думи, двете убийства са свързани.

Соня Мудиг седна бавно в стола за посещения на Ханс Фасте.

— Да. Между другото, заповядай, седни.

Тя не обърна внимание на иронията му.

— Добре. Как следват събитията във времето? Малко след осем Даг Свенсон се обажда на Микаел Блумквист и си определя среща с него за по-късно същата вечер. В девет и половина Свенсон се обажда на Бюрман. Саландер си купува цигари от магазина за тютюневи изделия в Еншеде малко преди десет. Към единайсет Микаел Блумквист и сестра му пристигат в Еншеде и в 23,11 той се обажда на 112.

— Изглежда, сте права, мис Марпъл.

— Но не е така. Според думите на патолога Бюрман е застрелян между десет и единайсет часа вечерта. Тогава Саландер се намира в Еншеде. Досега приемахме за даденост, че Саландер първо застрелва Бюрман, а след това и двойката в Еншеде.

— Това нищо не означава. Разговарях отново с патолога. Намерихме тялото на Бюрман едва на следващата вечер, почти двайсет и четири часа по-късно. Патологът каза, че моментът на смъртта може да варира с около час.

— Но Бюрман трябва да е бил първата жертва, защото открихме оръжието на убийството в Еншеде. Това означава, че е застреляла Бюрман някъде след 21,34, след което веднага се е отправила към Еншеде, за да пазарува в магазина за тютюневи изделия. Имала ли е изобщо време да стигне от Оденплан до Еншеде?

— Да, имала е. Не е използвала градския транспорт, както смятахме преди. Нали има кола. Със Сони Буман изминахме отсечката и имахме страшно много време.

— Но след това изчаква един час, преди да застреля Даг Свенсон и Мия Бергман. Какво е правила през това време?

— Пила е кафе с тях. Има нейни отпечатъци по една от чашите.

Той я погледна триумфално. Соня Мудиг въздъхна и помълча няколко минути.

— Ханс, възприемаш този случай прекалено лично. Понякога може да си голям гадняр и да подлудяваш хората, но всъщност почуках на вратата ти, за да се извиня за шамара. Не го заслужаваше.

Той я наблюдава дълго.

— Мудиг, може и да мислиш, че съм гадняр. Аз пък мисля, че не си никакъв професионалист и нямаш място в полицията. Поне не на това ниво.

На Соня Мудиг й идеше да му каже няколко думи, но се въздържа, просто вдигна рамене и се изправи.

— Добре. Значи си изяснихме отношенията.

— Изяснихме си отношенията. Вярвай ми, няма да се задържиш дълго тук.

Соня Мудиг затвори вратата след себе си по-силно, отколкото възнамеряваше. „Не позволявай на този проклет задник да те дразни!“ Слезе до гаража и се качи в колата си. Ханс Фасте се усмихна доволно на затръшнатата врата.

Микаел Блумквист току-що се бе прибрал, когато телефонът му иззвъня.

— Здравей, Малин е. Можеш ли да говориш?

— Разбира се.

— Вчера ми хрумна нещо.

— Казвай.

— Четях изрезките със статии за Саландер, които пазим в редакцията, и открих онзи голям репортаж за психиатричното й лечение.

— И?

— Може би няма връзка, но се чудя защо в биографията й има такава голяма дупка.

— Дупка?

— Да. Публикувани са безброй детайли за кавгите, в които е била забъркана в училище, със съученици и учители и така нататък.

— Спомням си. Някаква учителка от основното училище казала, че се е страхувала от Лисбет.

— Биргита Миос.

— Точно така.

— Има малко информация и за престоя на Лисбет в детска психиатрична клиника. Както и множество подробности от живота й в различни приемни семейства през юношеските й години, за побоя на „Гамла стан“ и т.н.

— Да. Какво искаш да ми кажеш?

— Приета е в психиатрията малко преди да навърши тринайсет.

— Да.

— Но във вестниците няма нито дума за причините за това.

Микаел помълча известно време.

— Искаш да кажеш, че…

— Искам да кажа, че ако едно дванайсетгодишно момиче е прието в психиатрично заведение, то трябва да се е случило нещо, което да е довело до въпросната мярка. В случая на Лисбет вероятно става въпрос за някакъв ужасен пристъп, който би трябвало да е упоменат в биографията й. Липсва обаче каквото и да било обяснение.

Микаел сбърчи вежди.

— Малин, от сигурен източник знам, че е имало полицейско разследване срещу Лисбет през февруари 1991 г., когато е била на дванайсет години. Но го няма в регистъра. Точно мислех да те помоля да го изровиш.

— Ако е имало разследване, трябва да е регистрирано. Всичко друго би било нарушение на закона. Наистина ли си проверил?

— Не, но източникът ми твърди, че го няма в регистъра.

Малин помълча една секунда.

— Колко добър е източникът ти?

— Много добър.

Малин отново помълча малко. С Микаел достигнаха едновременно до едно и също заключение.

— Сепо — рече Малин.

— Бьорк — каза Микаел.

Глава двайсет и четвърта

Вторник, 5 април

Пер-Оке Сандстрьом, журналист на свободна практика, 47-годишен, се прибра в апартамента си в Сулна малко преди полунощ. Бе подпийнал и усещаше лека паника, загнездила се като буца в стомаха му. Беше прекарал деня в отчаяно бездействие. Пер-Оке Сандстрьом чисто и просто се страхуваше.

Скоро щяха да станат две седмици от убийството на Даг Свенсон в Еншеде. През онази вечер Сандстрьом изгледа озадачен телевизионните новини. И усети смесица от облекчение и надежда — Свенсон беше мъртъв и книгата за трафика на секс робини, в която възнамеряваше да го изобличи като престъпник, вероятно никога нямаше да излезе на пазара. „По дяволите, преспах само с една малолетна курва и затънах в калта.“

Мразеше Даг Свенсон. Беше го умолявал, бе пълзял в краката на тази проклета свиня.

В деня на убийството го облада твърде голяма еуфория, за да може да мисли ясно. Отдаде се на размисъл едва на следващия ден. Ако Даг Свенсон работеше върху книга, в която той самият бе представен като изнасилвач с педофилски наклонности, имаше известна вероятност полицията да започне да разследва невинните му простъпки. Мили боже!… Можеха да го заподозрат в убийство.

Паниката му леко намаля, когато лицето на Лисбет Саландер се появи на първите страници на всички вестници в страната. „Коя, по дяволите, е Лисбет Саландер?“ Никога не бе чувал за нея. Полицията обаче очевидно я смяташе за главен заподозрян, а според изказванията на прокурора убийствата скоро щяха да бъдат разкрити. Току-виж му се разминало. От личен опит обаче знаеше, че журналистите пазят документацията и записките си. „“Милениум". Проклет боклучав вестник с незаслужено добро име. И те са като всички други. Ровят се и създават проблеми на хората."

Нямаше представа докъде бе стигнал Свенсон в работата по книгата си. Нямаше представа какво знаят, а и не можеше никого да попита. Имаше чувството, че се намира в състояние на безтегловност.

През изминалата седмица го обземаше ту паника, ту еуфория. Полицията не го бе потърсила — ако имаше късмет, щеше да отърве кожата. В противен случай с живота му бе свършено.

Пъхна ключа във входната врата и го завъртя. В мига, в който я отвори, чу някакво шумолене зад гърба си и усети парализираща болка в кръста.

Гунар Бьорк още не си беше легнал, когато телефонът иззвъня. Бе облечен с пижама и халат, но седеше на тъмно в кухнята и разсъждаваше над дилемата си. По време на дългогодишната си кариера никога не се бе сблъсквал с подобна проблемна ситуация.

В първия момент реши да не вдига. Хвърли един поглед на ръчния си часовник и установи, че минава дванайсет. Телефонът обаче не спираше да звъни и след десетия сигнал не издържа. Можеше да е нещо важно.

— Микаел Блумквист е — рече гласът в другия край на линията.

„По дяволите.“

— Минава полунощ. Спях.

— Съжалявам, но мислех, че ще пожелаете да чуете какво имам да ви кажа.

— Какво искаш?

— Утре сутринта в десет смятам да дам пресконференция по повод убийството на Даг Свенсон и Мия Бергман.

Гунар Бьорк преглътна тежко.

— Смятам да представя подробности от книгата за търговията със секс, която Даг Свенсон почти бе завършил. Възнамерявам да съобщя истинското име на един-единствен от клиентите на проститутки и това ще си ти.

— Обеща да ми дадеш време…

Усети паниката в гласа си и млъкна.

— Минаха няколко дни. Обеща да се обадиш след уикенда. Утре е вторник. Или ще ми разкажеш каквото знаеш, или ще свикам пресконференцията утре.

— Ако го сториш, никога няма да разбереш повече за Зала.

— Може би. Но вече няма да е мой проблем. Вместо това ще трябва да даваш обяснения пред отговарящите за официалното полицейско разследване. И пред останалите медии в страната, разбира се.

Не му оставяше никаква възможност за преговори.

Бьорк се съгласи да се срещне с Микаел Блумквист, но успя да отложи срещата за сряда. Крайният срок отново беше съвсем близо, но той бе готов.

Всичко или нищо.

Сандстрьом не знаеше колко време е бил в безсъзнание, но когато се свести, откри, че лежи на пода в дневната си. Цялото тяло го болеше и не можеше да се движи. Отне му известно време, докато разбере, че ръцете му са завързани зад гърба с нещо подобно на изолирбанд, а краката му са увити с въже. Устата му бе залепена с широко тиксо. Лампите в стаята бяха запалени, а щорите свалени. Не можеше да разбере какво се е случило.

Осъзна, че откъм кабинета му идва някакъв шум. Лежеше мирно и слушаше. Чу как някакво чекмедже се отвори и затвори. „Обир?“ Чу шумоленето на хартия и как някой рови из чекмеджетата му.

След цяла вечност чу стъпки зад себе си. Опита се да завърти глава, но не успя да види нищо. Постара се да запази спокойствие.

Изведнъж през главата му бе промушена примка от здраво памучно въже и някой я стегна около врата му. За малко да се изпусне от страх. Погледна нагоре и видя, че въжето е провряно през макара, закачена на куката на липсващата таванска лампа. След това врагът му го заобиколи и застана в обсега на полезрението му. Първото, което забеляза, бяха чифт черни ботуши.

Не знаеше какво точно бе очаквал, но когато вдигна очи, преживя огромен шок. В първия миг не разпозна лудата психопатка, с чиято снимка бяха облепени павилионите за вестници от Великден насам. Имаше черна къса коса и не приличаше на фотографията от медиите. Бе облечена изцяло в черно — дънки, разкопчано късо памучно яке, тениска и ръкавици.

Това, което го уплаши най-много обаче, бе лицето й. То бе изрисувано. Черно червило, очна линия и безвкусни и ужасно набиващи се на очи зелено-черни сенки за очи. Останалата част от лицето й беше бяла. Широка червена линия започваше в лявата част на челото над носа и свършваше в дясната част на брадичката.

Маската бе гротескна. Лисбет изглеждаше съвсем обезумяла.

Мозъкът му отказваше да го приеме. Изглеждаше напълно невероятно.

Лисбет Саландер хвана другия край на въжето и го задърпа. Той усети как примката се врязва в гърлото му и го оставя без дъх за няколко секунди. След това се замята, за да стъпи на краката си. С лебедката и макарата Лисбет нямаше нужда изобщо да се напряга, за да го изправи. Когато застана прав, тя спря да тегли и застопори въжето, като го уви няколко пъти около тръбата на един радиатор. Завърши със силно стегнат възел.

След това го остави и изчезна от полезрението му. Нямаше я повече от петнайсет минути. Когато се върна, дръпна един стол и седна точно пред него. Опита се да не гледа изрисуваното й лице, но нямаше как. Тя остави пистолет на масата в дневната. Неговия пистолет. Бе го открила в кутията за обувки в гардероба. „Колт 911 Гавърнмънт“. Малък незаконен пистолет, който притежаваше от доста години. Бе го купил на шега от един познат, но никога не бе пробвал да стреля с него. Тя извади пълнителя и го напълни с патрони. Отново го пъхна в пистолета и го зареди. Пер-Оке Сандстрьом бе на път да припадне. Наложи си да я погледне в очите.

— Не разбирам защо всички документират перверзиите си — рече тя.

Гласът й бе мек, но леден. Говореше тихо, но ясно. Показа му снимка, разпечатана от твърдия му диск.

— Предполагам, че това е естонското момиче Инес Хамуйерви, на седемнайсет години, от село Риепалу, до Нарва. Хубаво ли ти беше с нея?

Въпросът бе риторичен. Пер-Оке Сандстрьом не можеше да отговори. Устата му все още бе залепена с тиксо, а мозъкът му не бе в състояние да формулира отговор. Снимката изобразяваше… „За бога, защо ми трябваше да запазвам тези фотографии?“

— Знаеш коя съм, нали? Кимни за „да“.

Пер-Оке Сандстрьом кимна.

— Ти си садистична свиня, боклук и изнасилвач.

Той не помръдна.

— Кимни.

Той кимна. Внезапно усети, че очите му се напълват със сълзи.

— Нека си изясним правилата — рече Лисбет Саландер. — Според мен трябва да бъдеш умъртвен на мига. Безразлично ми е дали ще преживееш нощта. Разбираш ли?

Той кимна.

— Към този момент едва ли ти е убягнало, че съм луда, която обича да убива хора. Особено мъже.

Посочи към вечерните вестници от последните дни, които бе събрал на холната си маса.

— Ще махна тиксото от устата ти. Ако извикаш или повишиш глас, ще те зашеметя с това.

Показа му електрошоков пистолет.

— Това гадно нещо изпраща ток със сила 75 000 волта. Този път ще са около 60 000, защото вече го използвах веднъж и не съм го зареждала след това. Разбираш ли?

Той като че ли не знаеше дали да й вярва.

— Това означава, че мускулите ти ще се парализират. Именно това изпита на вратата, когато се прибра.

Тя му се усмихна.

— Тоест краката ти няма да могат да те държат и ще се обесиш сам. А след като използвам пистолета срещу теб, просто ще стана и ще си тръгна.

Той кимна. „Мили боже, тя е една побъркана убийца.“ Не можа да сдържи сълзите си и те се затъркаляха надолу по бузите му. Изхлипа.

Тя се изправи и премахна тиксото. Гротескното й лице беше само на няколко сантиметра от неговото.

— Мълчи — рече тя. — Не казвай нито дума. Ако проговориш без разрешение, ще използвам пистолета.

Изчака го да спре да хлипа и да я погледне в очите.

— Имаш само един шанс да преживееш тази нощ — рече тя. — Един, не два. Ще ти задам няколко въпроса. Ако ми отговориш, ще те пощадя. Кимни, ако разбираш.

Той кимна.

— Ако откажеш да отговориш на някой от тях, ще използвам пистолета. Разбираш ли? Няма да преговарям с теб. Няма да ти дам втори шанс. Или ще отговориш незабавно на въпросите ми, или ще умреш. Ако отговорите ти са задоволителни, ще живееш. Просто е.

Той кимна. Вярваше й. Нямаше избор.

— Моля те — рече той. — Не искам да умра…

Тя го погледна сериозно.

— От теб зависи дали ще живееш, или ще умреш. Но току-що наруши първото ми правило да не говориш без позволение.

Той прехапа устни. „Мили боже, тя е напълно луда.“

Микаел Блумквист бе отчаян, не можеше да си намери място и не знаеше какво да прави. Накрая си облече палтото, сложи си един шал и се разходи до метростанция „Сьодра“, после мина покрай „Буфилс Боге“, накрая стигна до редакцията на Йотгатан. Вътре бе тъмно и тихо. Не запали лампите, но зареди кафеварката, седна на перваза на прозореца и се загледа надолу към улицата, докато чакаше водата да се процеди през филтъра. Опита се да подреди мислите си. Имаше чувството, че цялото разследване около убийствата на Даг Свенсон и Мия Бергман е като разпилян пъзел — някои от парчетата му бяха лесно различими, други ги нямаше никакви. Трябваше да има шаблон, но не го виждаше. Твърде много парчета липсваха.

Обзе го съмнение. „Тя не е луд убиец“ — припомни си сам на себе си. Бе му написала, че не е убила Даг и Мия. Вярваше й. Но по някакъв непонятен начин беше лично свързана със загадката около убийствата.

Започна бавно да премисля теорията, която защитаваше от първия миг след пристигането си в Еншеде. Бе приел за даденост, че разследването на Даг Свенсон относно трафика на секс робини е единственият разумен мотив за убийствата на Даг и Мия. Сега обаче започваше да приема позицията на Бублански, че това не обяснява смъртта на Бюрман.

Саландер му пишеше, че може да забрави за клиентите на проститутки и да се съсредоточи върху Зала. „Как? Какво имаше предвид? Проклето неразбрано същество. Защо не може просто да му каже нещо ясно?“

Микаел се върна в бокса и си наля кафе в чаша на „Младите от «Венстер»“[76].

Настани се на холната гарнитура, вдигна крака на малката масичка и запали цигара въпреки забраната.

Бьорк бе един от клиентите на проститутки. Бюрман бе свързан със Саландер. Не можеше да е случайно, че и двамата са работили за Сепо. Изчезнало е полицейско разследване за Лисбет Саландер.

„Може ли да съществува повече от един мотив?“

Поседя неподвижно известно време, гложден от тази мисъл. Разгледа я от друг ъгъл.

„Може ли Лисбет да е мотивът?“

В главата на Микаел се въртеше догадка, която не успяваше да формулира с думи. Имаше нещо недоизяснено, но не можеше да обясни дори на себе си какво има предвид с тезата, че самата Лисбет Саландер би могла да е мотив за убийство. Беше му на езика, но му убягваше.

След това осъзна, че е прекалено уморен, изля кафето, прибра се вкъщи и си легна. Докато лежеше в леглото си насред мрака, отново се замисли над това си хрумване. Остана буден още два часа, като се опитваше да го разнищи.

Лисбет Саландер запали цигара и се настани удобно в стола пред него. Кръстоса десния си крак върху левия и го фиксира с поглед. Пер-Оке Сандстрьом никога не бе съзирал подобна сила в нечий поглед. Тя заговори отново, все още тихо.

— През януари 2003-та за първи път посещаваш Инес Хамуйерви в апартамента й в Нуршборг. Тогава тя току-що е навършила шестнайсет. Защо си бил при нея?

Пер-Оке Сандстрьом не знаеше какво да отговори. Дори не можеше да обясни как бе започнало всичко и защо бе… Тя вдигна електрошоковия пистолет.

— Аз… не знам. Желаех я. Беше толкова красива.

— Красива?

— Да, красива.

— И ти реши, че имаш право да я завържеш за леглото и да я чукаш.

— Всичко се случи с нейно съгласие. Кълна се. Нямаше нищо против.

— Плати ли й?

Пер-Оке Сандстрьом си прехапа езика.

— Не.

— Защо не? Била е курва. На тях обикновено им се плаща.

— Тя беше… Беше подарък.

— Подарък? — учуди се Лисбет Саландер.

В гласа й внезапно се промъкна заплашителна нотка.

— Предложиха ми я в знак на благодарност за услуга, която бях извършил на трети човек.

— Пер-Оке — рече му Лисбет Саландер с умерен тон. — Нали не се опитваш да се измъкнеш от въпроса ми?

— Кълна се. Ще ти отговоря на всичко, за което ме питаш. Няма да лъжа.

— Добре. Каква беше услугата и на кого я направи?

— Внесох нелегално анаболни стероиди в Швеция. Ходих до Естония във връзка с един репортаж заедно с няколко познати и пренесох стероидите с колата си. Пътувах заедно с мъж на име Хари Ранта, макар че той не се возеше с мен.

— Как се запозна с Хари Ранта?

— Познавам го отдавна. Още от осемдесетте години. Приятел ми е. Ходехме заедно на кръчма.

— И Хари Ранта ти предлага да спиш с Инес Хамуйерви като… подарък?

— Да… Не, извинявай, това се случи по-късно, в Стокхолм. Беше брат му Ато Ранта.

— Тоест искаш да ми кажеш, че Ато Ранта просто се е появил един ден, почукал е на вратата ти и те е попитал дали не искаш да се разходиш до Нуршборг и да изчукаш Инес?

— Не… Бях на… Имахме купон… По дяволите, не си спомням къде бяхме…

Той изведнъж се разтрепери неконтролируемо, усети как коленете му се огъват и се наложи да потърси опора с крака, за да се задържи прав.

— Отговаряй ми спокойно и разумно — рече Лисбет Саландер. — Няма да те обеся, защото се нуждаеш от малко време да си събереш мислите. Но само да усетя, че увърташ и… бум.

Вдигна вежди и изведнъж заприлича на ангел. Ако изобщо някой можеше да прилича на ангел с тази гротескна маска.

Пер-Оке Сандстрьом кимна. После преглътна. Изпитваше жажда, а устата му бе съвсем пресъхнала. Усещаше как примката се затяга около врата му.

— Няма значение къде си пил. Как така Ато Ранта ти предложи Инес?

— Говорехме за… Ние… Разказах му, че искам… — започна да плаче.

— Казал си му, че искаш да преспиш с някоя от курвите му.

Той кимна.

— Бях пиян. Той ми каза, че трябва… Че трябва да бъде…

— Че трябва да бъде какво?

— Наказана. Създавала проблеми. Не му се подчинявала.

— Какво е искал от нея?

— Да проституира. Предложи ми да… Бях пиян и не знаех какво правя. Не исках… Прости ми.

Той изхлипа.

— Не на мен трябва да се извиняваш. Значи си се съгласил да помогнеш на Ато да накаже Инес и си отишъл у тях.

— Не беше така.

— Разкажи ми как беше тогава. Защо си отишъл с Ато в дома на Инес?

Тя постави електрошоковия пистолет на коляното си. Той отново се разтрепери.

— Отидох у Инес, защото я желаех. Бе на разположение и можех да я купя. Инес живееше у една приятелка на Хари Ранта. Не си спомням името й. Ато завърза Инес за леглото и аз… Аз правих секс с нея. Ато гледаше.

— Не… Не си правил секс с нея. Изнасилил си я.

Той не отговори.

— Нали?

Мъжът кимна.

— Какво каза Инес?

— Нищо.

— Съпротивляваше ли се?

Той поклати глава.

— Значи й е харесало един петдесетгодишен мръсник да я завърже и да я чука.

— Беше пияна. Не й пукаше.

Лисбет Саландер въздъхна отчаяно.

— Добре. Продължил си да посещаваш Инес и след това.

— Беше толкова… Желаеше ме.

— Глупости.

Той погледна нещастно Лисбет Саландер. После кимна.

— Аз… Изнасилвах я. С позволението на Хари и Ато. Искаха да… научи занаята.

— Плащаше ли им?

Той кимна.

— Колко?

— Цената беше като за приятел. Помагах им с контрабандата.

— Колко?

— Всичко на всичко няколко хилядарки.

— На една от снимките Инес се намира в този апартамент.

— Хари я докара.

Той отново изхлипа.

— Значи срещу няколко хилядарки имаше момиче, с което можеше да правиш каквото поискаш. Колко пъти я изнасили?

— Не знам… Няколко.

— Добре. Кой е главатар на бандата?

— Ще ме убият, ако проговоря.

— Това не е мой проблем. В момента аз съм ти далеч по-голям проблем от братята Ранта.

Тя вдигна пистолета.

— Ато. Той е най-голям. Хари движи нещата.

— Кой друг членува в бандата?

— Познавам само Хари и Ато. Приятелката на Ато също е замесена. И едно момче на име… не съм сигурен. Пале или нещо подобно. Швед е. Не го познавам. Наркоман е, момче за всичко.

— Приятелката на Ато?

— Силвия. Проститутка е.

Лисбет помълча известно време, отдадена на размисъл. След това вдигна глава.

— Кой е Зала?

Пер-Оке Сандстрьом пребледня. „И Даг Свенсон зададе същия въпрос.“ Не продума толкова дълго време, че лудото момиче започна да се ядосва.

— Не знам — рече той. — Не знам кой е.

Лисбет Саландер помръкна.

— Дотук се справи добре. Не пропилявай шанса си — рече тя.

— Честен кръст. Не знам кой е той. Журналистът, когото застреля…

Изведнъж замлъкна. Внезапно осъзна, че може би не е добра идея да споменава за убийствата в Еншеде.

— Да?

— Той ме попита същото. Не знам. Ако знаех, щях да кажа. Кълна се. Ато го познава.

— Говорил си с него.

— Една минута по телефона. Разговарях с някого, който се представи като Зала. По-точно казано, той говореше с мен.

— Защо?

Пер-Оке Сандстрьом примижа. В очите му се стичаха капки пот, а по брадичката му — сополи.

— Аз… Искаха да им направя още една услуга.

— Разказът ти започва да става муден и дразнещ — предупреди го Лисбет Саландер.

— Искаха да замина отново за Талин и да докарам в Швеция предварително натоварена с амфетамини кола. Отказах.

— Защо?

— Нещата излизаха от контрол. Бяха големи гангстери. Исках да се оттегля. Имах работа за вършене.

— Тоест искаш да кажеш, че си бил гангстер през свободното си време.

— Всъщност не съм такъв — рече той плачливо.

— Така ли?

Гласът й бе изпълнен с такова презрение, че Пер-Оке Сандстрьом затвори очи.

— Продължавай. Как Зала се оказа замесен в цялата история?

— Беше същински кошмар.

Той замлъкна, а по страните му отново започнаха да се стичат сълзи. Прехапа устна толкова силно, че тя се спука и започна да кърви.

— Мудно — рече Лисбет Саландер хладно.

— Ато се опитваше да ме убеди на няколко пъти. Хари ме предупреди, че Ато започва да се ядосва и че не знае какво ще се случи. Накрая се съгласих да се срещна с Ато. Случи се през август миналата година. Отидох с Хари до Нуршборг…

Устните му продължиха да се движат, но не се чуваше нищо. Лисбет Саландер присви очи. Гласът му се върна.

— Ато беше като напълно полудял. Много е жесток. Представа си нямаш колко. Каза ми, че е твърде късно да се отказвам и че ако не изпълнявам нарежданията му, ме очаква смърт. Бяха ми приготвили демонстрация.

— Да?

— Принудиха ме да ги последвам. Карахме в посока към Сьодертеле. Ато ме накара да си нахлузя плик на главата. Бях уплашен до смърт.

— Значи си пътувал с плик на главата. Какво се случи после.

— Колата спря. Не знаех къде съм.

— Къде ти сложиха плика?

— Малко преди Сьодертеле.

— Колко време измина, преди да пристигнете?

— Може би… Може би около трийсетина минути. Измъкнаха ме от колата. Намирахме се пред някакъв склад.

— Какво се случи после?

— Ато и Хари ме вкараха вътре. Беше светло. Първото, което видях, беше един нещастник, проснат на циментовия под. Завързан. И смлян от бой.

— За кого става въпрос?

— Казваше се Кенет Густавсон. Научих го впоследствие. Никога не ми споменаха името му.

— Какво друго се случи?

— Имаше един мъж. Най-огромният, когото съм виждал през живота си. Същински исполин. Само мускули.

— Как изглеждаше?

— Рус. Олицетворение на дявола.

— Име?

— Не се представи.

— Добре. Рус великан. Кой още беше там?

— Имаше още един мъж. Видът му бе изтерзан. Рус. С конска опашка.

„Маге Лундин.“

— Други?

— Само аз, Хари и Ато.

— Продължавай.

— Русият… тоест великанът ми даде стол да седна. Не ми каза нито дума. Ато говореше. Каза, че момчето на пода е предател. Искаше да ми покаже какво се случва с непослушните.

Пер-Оке Сандстрьом ридаеше неутешимо.

— Давай по-бързо — повтори Лисбет Саландер.

— Русият вдигна момчето от пода и го сложи на друг стол пред мен. Седяхме на метър един от друг. Гледах го в очите. Великанът застана зад него и обгърна врата му с ръце. Той… той…

— Го удуши? — подсказа му Лисбет Саландер.

— Да… не… Уби го с прегръдка. Мисля, че му счупи врата с голи ръце. Чух как изпука. Умря пред очите ми.

Пер-Оке Сандстрьом се олюля. Сълзите му се лееха в неспирен поток. Никога не го бе разказвал досега. Лисбет му даде минута да се съвземе.

— Какво се случи после?

— Другият мъж, онзи с конската опашка, запали моторен трион и отряза главата и ръцете му. Когато приключи, великанът се приближи до мен. Сложи ръце на врата ми. Опитах се да ги махна. Дърпах колкото сила имах, но не можах да ги помръдна и на милиметър. Но той не започна да ме души… Просто дълго държа ръце на врата ми. През това време Ато взе телефона си и позвъни на някого. Говореше на руски. След това изведнъж каза, че Зала искал да разговаря с мен, и допря слушалката до ухото ми.

— Какво каза Зала?

— Че очаква да свърша това, за което ме моли Ато. Попита ме дали все още искам да се оттегля. Обещах му да отида до Талин и да докарам колата с амфетамините. Какво друго можех да сторя?

Лисбет помълча дълго. Наблюдаваше замислено хлипащия журналист, увиснал на въжето, и размишляваше.

— Опиши гласа му.

— Той… Не знам. Беше съвсем нормален.

— Дрезгав, писклив?

— Дрезгав, обикновен, грубоват.

— На какъв език говореше?

— Шведски.

— Акцент?

— Да… може би малко. Говореше добър шведски. С Ато разговаряха на руски.

— Знаеш ли руски?

— Малко. Не го владея добре. Само малко.

— Какво му каза Ато?

— Единствено, че демонстрацията е приключила. Нищо повече.

— Разказвал ли си за това на някой друг?

— Не.

— На Даг Свенсон?

— Не… не.

— Даг Свенсон те е посетил.

Сандстрьом кимна.

— Не чувам.

— Да.

— Защо?

— Знаеше, че аз… За курвите.

— Какво те попита?

— Искаше да знае…

— Да?

— Зала. Питаше за Зала. При второто посещение.

— Второ посещение?

— Свърза се с мен две седмици преди да умре. Тогава ме посети за първи път. Обади ми се отново два дни преди ти… той…

— Преди да го застрелям?

— Точно така.

— И ти задаваше въпроси за Зала.

— Да.

— Какво му каза?

— Нищо. Нищо не можех да му кажа. Признах, че съм говорил с него по телефона. Това беше всичко. Не споменах за русия сатана и за случилото се с Густавсон.

— Добре. Какво точно те попита Даг Свенсон?

— Аз… Искаше информация за Зала. Нищо повече.

— И ти не му разказа нищо?

— Нищо ценно. Аз и нищо не знам.

Лисбет Саландер помълча за малко. „Премълчава нещо.“ Тя прехапа замислено долната си устна. Разбира се.

— На кого каза за посещенията на Даг Свенсон?

Сандстрьом пребледня.

— Обадих се на Хари Ранта.

— Кога?

Той преглътна тежко.

— Вечерта след първото посещение на Даг Свенсон.

Продължи да го разпитва още половин час, но постепенно констатира, че той повтаря едно и също и не добавя кой знае колко нови детайли. Накрая се изправи и хвана въжето.

— Ти си една от най-жалките отрепки, които съм срещала през живота си — рече Лисбет Саландер. — За стореното на Инес заслужаваш смъртно наказание. Аз обаче ти обещах да те пощадя, ако отговориш на въпросите ми. Винаги държа на думата си.

Наведе се и развърза възела. Пер-Оке безпомощно се строполи на пода. Усети почти еуфорично облекчение. Видя я как постави една табуретка на холната му маса, качи се на нея и свали макарата. Прибра въжето и го пъхна в една раница. После изчезна в банята. Нямаше я десет минути. Чу шум от течаща вода. Когато се върна, бе измила грима си.

Лицето й беше някак голо и зачервено.

— Ще трябва сам да се освободиш.

Тя пусна един кухненски нож на пода.

Чу я как шумоли в коридора доста дълго. Сякаш се преобличаше. После отвори и затвори външната врата. Едва след половин час Пер-Оке успя да пререже тиксото. Когато седна на дивана си, забеляза, че тя е отнесла неговия „Колт 911 Гавърнмънт“.

Лисбет Саландер се прибра в апартамента на Мусебаке едва в пет часа сутринта. Свали перуката на Ирене Несер и веднага си легна, без дори да включи компютъра и да провери дали Микаел Блумквист е разрешил загадката с изчезналото полицейско разследване.

Събуди се още в девет сутринта и посвети целия вторник на търсене на информация за братята Ато и Хари Ранта.

Ато имаше доста мрачно досие в криминалния регистър. Бе фински гражданин, но имаше естонски корени. Семейството му пристига в Швеция през 1971-ва. Между 1972 и 1978 г. работи като дърводелец към строителна компания „Скноска Симентютери“. Уволняват го, след като го залавят да краде на един строеж. Бива осъден на седем месеца затвор. От 1980 до 1982 г. работи за значително по-малка строителна фирма. Освобождават го от длъжност, след като неколкократно се явява на работа в нетрезво състояние. До края на осемдесетте се издържа като пазач, техник на фирма за поддръжка на бойлери, мияч и отговорник по поддръжката в едно училище. Изгонен е от всички тези места, след като отива на работа мъртвопиян или участва в различни сбивания. В училището се задържа едва няколко месеца, докато една учителка не го обвинява в сексуален тормоз и агресивно поведение.

През 1987 г. е осъден на глоба и един месец затвор за кражба на кола, шофиране в нетрезво състояние и търговия с крадени стоки. На следващата година отново е осъден да заплати глоба, този път за незаконно притежание на оръжие. През 1990 г. е осъден за сексуално престъпление, характерът на което не бе упоменат в криминалния регистър. През 1991-ва е обвинен за отправяне на заплахи, но по-късно бива оневинен. Още същата година обаче е глобен и осъден условно за контрабанда на алкохол. През 1992 г. излежава три месеца за нанасяне на побой на своята приятелка, както и за отправяне на заплахи срещу сестра й. Следващата присъда е чак през 1997 г. — за провинение, свързано с търговия с крадени вещи и нанасяне на тежки телесни повреди. Този път е осъден на десет месеца затвор.

По-младият му брат Хари Ранта на свой ред пристига в Швеция през 1982-ра и през осемдесетте години работи за по-продължителен период от време в склад. Според досието му е осъждан три пъти.

През 1990 г. е осъден за застрахователна измама. През 1992-ра получава двугодишна присъда за нанасяне на тежки телесни повреди, търговия с крадени вещи, кражба в особено големи размери и изнасилване. Бива екстрадиран във Финландия, но се връща обратно в Швеция още през 1996 г., когато отново е осъден на десет месеца затвор за нанасяне на тежки телесни повреди и изнасилване. Присъдата е обжалвана и апелативният съд застава на страната на Хари Ранта, като го оправдава по обвинението в изнасилване. Това за нанасяне на тежки телесни повреди обаче остава и той лежи шест месеца в затвора. През 2000 г. срещу Хари Ранта отново е подадена жалба за отправяне на заплахи и изнасилване. Жалбата обаче по-късно е оттеглена и случаят — приключен.

Провери последната им адресна регистрация и установи, че Ато Ранта живее в Нуршборг, а Хари Ранта — в Албю.

Паоло Роберто вече се бе отчаял, когато за петнайсети път набра телефонния номер на Мириам Ву и отново чу записа, че абонатът не може да бъде избран. Ходеше до Лундагатан по няколко пъти на ден, след като пое ангажимента да я открие. Никой не му отваряше.

Хвърли един поглед на часовника си. Бе малко след осем вечерта. Вторник. Все някога трябваше да се прибере. Разбираше напълно защо Мириам Ву се крие, но медиите се бяха поуспокоили вече. Реши, че вместо да се разкарва напред-назад като топче за пинг-понг, е по-добре да се застопори пред вратата й, в случай че тя се появи, за да си вземе дрехи или нещо подобно. Напълни термос с кафе и си приготви няколко сандвича. Преди да напусне апартамента си, се прекръсти пред разпятието с Мадоната.

Паркира на трийсетина метра от входа на Лундагатан и плъзна назад седалката, за да отвори повече място за краката си. Пусна радиото и усили звука. В колата му имаше залепена снимка на Мириам Ву, която бе изрязал от един вечерен вестник. Намираше я за привлекателна. Оглеждаше търпеливо минувачите. Мириам Ву все така не се появяваше.

Звънеше й през десет минути. Отказа се към девет часа, когато мобилният му телефон даде звуков сигнал, че батерията му е пред свършване.

Пер-Оке Сандстрьом прекара вторника в състояние на пълна апатия. Бе останал през цялата нощ на дивана си, неспособен да отиде и да си легне, както и да възпре внезапните пристъпи на плач, които го връхлитаха през равни интервали от време. Сутринта слезе до магазина за алкохол в центъра на Сулна и си купи 250 мл водка „Сконе“. След това се върна на дивана и изпи половината бутилка.

Осъзна в какво състояние се намира едва вечерта и се размисли как да постъпи. Искаше му се никога да не бе чувал за братята Ато и Хари Ранта и за техните курви. Не можеше да разбере как като последен глупак се бе оставил да го подмамят в апартамента в Нуршборг, където Ато завърза седемнайсетгодишната силно надрусана Инес Хамуйерви с разтворени крака и го предизвика да се състезават кой от двамата ще издържи повече. Бяха се редували и Пер-Оке спечели, като през цялата вечер и цялата нощ се съвкупява с нея по най-различни начини.

По едно време Инес Хамуйерви се събуди и започна да протестира. Тогава Ато в продължение на половин час не спря да я удря и да я налива с алкохол, докато не я усмири. След това подкани Пер-Оке да продължи с упражненията.

„Проклета курва.“

По дяволите, колко глупаво бе постъпил само.

Не можеше да очаква милост от „Милениум“. Те се изхранваха от подобни скандали.

Изпитваше смъртен страх от лудата Саландер.

Да не говорим за русото чудовище.

Не можеше да отиде в полицията.

Нито пък да се справи сам. Нямаше смисъл да подхранва илюзията, че проблемите му ще изчезнат от само себе си.

Оставаше му една-единствена миниатюрна възможност. Можеше да се надява на зрънце съчувствие и евентуално на някаква помощ. Осъзна, че шансът е минимален, но това бе единствената му алтернатива.

Следобед събра кураж и позвъни на мобилния телефон на Хари Ранта. Никой не вдигна. Продължи да го търси до десет вечерта, след което се отказа. Помисли известно време (изпи остатъка от водката) и позвъни на Ато Ранта. Вдигна приятелката му Силвия. От нея разбра, че братята Ранта са заминали на почивка в Талин. Не, Силвия не знаеше как би могъл да се свърже с тях. Нямаше никаква представа кога смятат да се върнат — бяха заминали за Естония за неопределено време.

Силвия изглеждаше доволна.

Пер-Оке Сандстрьом се строполи на дивана. Не бе сигурен дали е съкрушен или щастлив от новината, че Ато Ранта отсъства от страната и следователно не може да му обясни какво става. Скритото послание обаче бе очевидно. По някаква причина братята Ранта се бяха уплашили и бяха решили да заминат на почивка в Талин за неопределено време. Този факт съвсем не подейства успокояващо на Пер-Оке Сандстрьом.

Глава двайсет и пета

Вторник, 5 април — сряда, 6 април

Паоло Роберто не спеше, но бе потънал толкова дълбоко в мислите си, че мина известно време, преди да забележи жената, която идваше откъм църквата „Хьогалидсшюркан“ в единайсет часа вечерта. Видя я в огледалото за обратно виждане. Едва когато мина покрай един уличен фенер на около седемдесет метра от него, той рязко обърна глава и веднага разпозна Мириам Ву.

Поизправи се на седалката. Първият му импулс бе да слезе от колата. След това обаче осъзна, че така може да я изплаши, и реши да я изчака да стигне до входа.

В мига, в който тази мисъл премина през съзнанието му, забеляза как един тъмен микробус се зададе по улицата и спря до Мириам Ву. Паоло Роберто стреснато видя как някакъв мъж — огромен рус звяр — изскочи от колата и грабна Мириам Ву. Момичето явно бе напълно изненадано. Опита се да се измъкне, като тръгне назад, но русият великан я държеше здраво за китката.

Паоло Роберто зяпна, като видя как десният крак на Мириам Ву изписа дъга във въздуха — „Та тя е кикбоксьор“ — и ритна русия великан по главата. Той обаче очевидно нищо не усети. Дори вдигна ръка и зашлеви момичето. Паоло Роберто чу звука от шамара от шейсет метра разстояние. Мириам Ву падна на земята като ударена от гръм. Русият великан се наведе, вдигна я с една ръка и буквално я хвърли в микробуса. Едва в този миг Паоло Роберто затвори уста и излезе от вцепенението си. Отвори вратата на колата си и се затича към микробуса.

Направи няколко стъпки, но осъзна, че е безсмислено. Колата, в която Мириам Ву бе метната като чувал с картофи, потегли леко, направи обратен завой и пое по пътя още преди той да набере скорост. Микробусът изчезна в посока към църквата „Хьогалидсшюркан“. Паоло Роберто рязко се обърна, втурна се към колата си и се хвърли зад волана. Наду газта и също направи обратен завой. Микробусът вече бе изчезнал, когато стигна до кръстовището. Наби спирачки, погледна към улица Хьогалидсгатан, но реши да свие наляво към Хорнсгатан.

Когато излезе на нея, видя, че светофарът свети в червено, но тъй като нямаше никакво движение, продължи напред, като се оглеждаше на всички страни. Единствените габарити, които съзря, свиха наляво към моста Лилехолмсбру при улица Лонгхолмсгатан. Не успя да види дали принадлежат на микробуса, но това бе единствената кола наоколо, затова наду газта до дупка. Наложи се да спре на светофара на улица Лонгхолмсгатан и да пропусне колите, идващи откъм Кунгсхолмен. Губеше време. Когато кръстовището пред него отново се изпразни, настъпи педала за газта и потегли на червено. Надяваше се да не го спре полицията точно в този миг.

Премина по моста Лилехолмсбру със скорост доста над позволената и ускори още повече, когато прекоси Лилехолмен. Все още не знаеше дали е видял микробуса, нито пък дали той вече не е свърнал към Грьондал или Орща. Но реши да се довери на шанса и продължи да шофира с около 150 км в час. Буквално профуча край няколкото коли, които караха с нормална скорост, и предположи, че някой от водачите ще запише номера му.

Когато стигна до квартал Бреденг в Сьодерурт, отново видя колата. Продължи да шофира бясно след нея, докато не се приближи на петдесет метра и не се увери, че преследва правилния автомобил. Намали на деветдесет километра в час и продължи да кара на около двеста метра разстояние от микробуса. Едва тогава си отдъхна.

Мириам Ву усети как кръвта се стича по шията й в мига, в който се приземи на пода на микробуса. Носът й кървеше. Вероятно бе счупен. Долната й устна бе разцепена. Нападението й беше дошло като гръм от ясно небе, а опитът й за самозащита бе пресечен за по-малко от секунда. Усети, че колата потегля още преди нападателят й да успее да затвори плъзгащата се врата. За един кратък миг, когато автомобилът зави, русият великан загуби равновесие.

Мириам Ву се извърна и се подпря на пода с бедрото си. Когато русият великан се обърна към нея, тя го ритна. Уцели го отстрани на главата. Видя отпечатъка, който остави токът й. Ударът би трябвало да го контузи сериозно.

Той я погледна озадачено. После се усмихна.

„Мили боже, що за чудовище е това?“

Опита се да го ритне отново, но той хвана крака й и изви ходилото й толкова силно, че тя изкрещя от болка и се обърна по корем.

После той се наведе над нея и я фрасна с ръка отстрани по главата. Мириам Ву видя звезди посред бял ден. Имаше чувството, че са я ударили с чук. Русият седна върху гърба й. Тя се опита да се надигне и да го бутне, но той бе толкова тежък, че не се помръдна и на милиметър. Изви ръцете й на гърба и й сложи белезници. Мириам Ву се почувства напълно беззащитна и усети парализиращ страх.

На път към вкъщи от Туресьо Микаел Блумквист мина покрай „Глубен“. Бе отделил целия следобед и вечерта, за да посети трима от мъжете в списъка с клиенти на проститутки, без да постигне какъвто и да било резултат. И тримата бяха паникьосани, тъй като Даг Свенсон вече бе разговарял веднъж с тях, и очакваха края на света. Бяха го молили и умолявали. Задраска и тримата от списъка си със заподозрени.

Докато минаваше по моста Сканстулсбрун, извади мобилния си телефон и позвъни на Ерика Бергер. Не му отговори. Опита да се свърже с Малин Ериксон. Тя също не вдигна. Беше късно. Искаше да поговори с някого.

Чудеше се дали Паоло Роберто е постигнал някакъв напредък с Мириам Ву и го набра. Прозвучаха пет сигнала свободно, преди Паоло да му отговори.

— Да.

— Здравей. Микаел Блумквист е.

— Блумквист, аз съм… брр… брр… в кола с Мириам.

— Не те чувам.

— Брр… ррр.

— Изчезваш. Не те чувам.

След тези думи разговорът прекъсна.

Паоло Роберто изруга. Батерията на телефона му се разреди окончателно, когато премина през Фитя. Включи телефона отново. Набра номер 112, но в мига, в който му отговориха, телефонът му се изключи за пореден път.

„По дяволите.“

Разполагаше със зарядно, което можеше да включи в контакта на таблото. То обаче лежеше на един шкаф в дома му. Хвърли телефона на съседната седалка и се концентрира изцяло върху това да не изгуби светлините на микробуса пред себе си. Караше БМВ с пълен до горе резервоар и нямаше никакъв начин другата кола да му се измъкне. Но не искаше да привлича вниманието, затова поддържаше дистанция от около няколкостотин метра.

„Някакво проклето наблъскано със стероиди чудовище пребива момиче пред очите ми. Ще му дам да се разбере.“

Ако Ерика Бергер бе някъде наблизо, щеше да го нарече мачо или каубой. За Паоло Роберто обаче поведението му се диктуваше само от едно — от ярост.

Микаел Блумквист мина покрай Лундагатан, но установи, че в жилищната сграда на Мириам Ву е тъмно. Опита още веднъж да се обади на Паоло Роберто, но чу съобщението, че абонатът не може да бъде избран. Измърмори нещо под носа си, прибра се вкъщи и си приготви сандвичи и кафе.

Пътуването отне повече време, отколкото Паоло Роберто бе очаквал. Минаха през Сьодертеле, след което излязоха на Е20 в посока към Стренгнес. Малко след Нюкварн микробусът сви наляво и продължи напред по по-малки пътища в околностите на Сьормленд.

Това предполагаше по-голям риск автомобилът на Паоло Роберто да бъде забелязан и разкрит. Боксьорът отпусна педала на газта и още повече увеличи дистанцията между себе си и микробуса.

Паоло не познаваше района, но доколкото успя да види, караха от лявата страна на езерото Унгерн. Загуби микробуса от поглед и увеличи скоростта. Излезе на дълга права отсечка и наби спирачки.

Микробусът го нямаше. Наоколо гъмжеше от странични пътища. Бе ги изгубил.

Мириам Ву усещаше болка в областта на врата и лицето, но поне се бе преборила с паниката и ужаса от пълната си безпомощност. Мъжът не я удряше вече. Бе й позволил да се надигне, да седне и да се облегне на гърба на седалката на шофьора. Ръцете й бяха закопчани с белезници на гърба, а устата й бе залепена с широко тиксо. Едната й ноздра се пълнеше с кръв и това затрудняваше дишането й.

Наблюдаваше русия великан. Откакто я бе вързал, не й бе казал нито дума и не й обръщаше никакво внимание. Разгледа следата от ритника си. Нараняванията от толкова силен ритник би следвало да са далеч по-тежки. Но мъжът очевидно изобщо не го бе усетил. Това не беше нормално.

Беше огромен и як. По мускулите му можеше да се заключи, че тренира часове наред всяка седмица в някоя фитнес зала. Но не беше културист. Мускулатурата му изглеждаше съвсем естествена. Ръцете му приличаха на огромни тигани. Когато я зашлеви, бе изпитала усещането, че я удрят с чук.

Микробусът се друсаше по някакъв неравен път.

Нямаше никаква представа къде се намират. Струваше й се, че са се движили дълго по Е4 в южна посока, преди да продължат по по-второстепенни пътища.

Знаеше, че даже с отвързани ръце няма шанс срещу русия великан. Чувстваше се напълно беззащитна.

Малин Ериксон се обади на Микаел Блумквист малко след единайсет. Той точно се бе прибрал вкъщи, бе сложил да вари кафе и си правеше сандвич в кухнята.

— Извинявай, че те търся толкова късно. Опитвах се да ти се обадя часове наред, но ти не вдигаше.

— Ти ме извини. Телефонът ми беше изключен през целия ден, защото разговарях с клиентите на проститутки от списъка.

— Открила съм нещо, което може да се окаже интересно — рече Малин.

— Казвай.

— Бюрман. Нали трябваше да намеря биографични данни за него.

— Да.

— Роден е през 1950 г. Започва да следва право през 1970-та. Става юрист през 1976 и започва да работи в адвокатско бюро „Кланг и Райне“ през 1978 г. През 1989-та отваря собствена кантора.

— Добре.

— Освен това за няколко седмици през 1976-та е работил и като чиновник в Градския съд. Веднага след като се дипломира, е назначен в правния отдел на Национална служба „Полиция“ и работи там от 1976 до 1978 г.

— Така ли?

— Проверих естеството на служебните му задължения. Доста трудна задача се оказа. Отговарял е за делата на Сепо към отдела за чуждестранни граждани.

— Какво искаш да ми кажеш, по дяволите?

— Че трябва да е работил там по същото време като Бьорк.

— Проклетият Бьорк. Изобщо не спомена, че е работил с Бюрман.

Микробусът трябваше да е някъде наблизо. По целия път Паоло Роберто спазваше толкова голяма дистанция, че на моменти губеше колата от поглед, но бе успял да я зърне точно преди да изчезне окончателно. Даде назад до канавката, обърна колата и пое на север. Караше бавно и оглеждаше всички странични пътища.

Само след около сто и петдесет метра за миг забеляза конусовиден сноп светлина да проблясва в малък процеп в гъстата стена от дървета. Видя малък горски път от другата страна на шосето и завъртя кормилото. Измина десетина метра и паркира. Не си направи труд дори да заключи, пресече пътя на бегом и прескочи една канавка. Искаше му се да бе имал фенерче, докато се провираше през клонаци и стъбла.

Гората се оказа само една тънка ивица дървета край пътя и Паоло Роберто изведнъж се озова на песъчлива поляна. Съзря няколко мрачни ниски постройки и тръгна към тях. В този миг осветлението над товарния изход на една от сградите внезапно се включи.

Паоло клекна и застана неподвижно. След секунда се включи осветлението и в цялата сграда. Тя се оказа около трийсетметров склад с тясна ивица прозорци в горната част на фасадата. Дворът бе пълен с контейнери, а вдясно от него имаше паркиран трактор. До него се мержелееше бяло волво. Изведнъж благодарение на външното осветление забеляза, че микробусът е паркиран на около двайсет и пет метра пред него.

В следващия миг се отвори врата в товарния вход на сградата. Мъж с руса коса и бирено коремче излезе от склада и запали цигара. Когато извърна глава, на фона на светлината от вратата се видя, че има конска опашка.

Паоло стоеше напълно неподвижно, опрял едното си коляно в земята. Намираше се на съвсем видно място на около двайсет метра от склада, но огънчето на запалката бе намалило обхвата на нощното виждане на мъжа. След това и той, и Паоло чуха приглушен вик откъм микробуса. Когато онзи с конската опашка тръгна към автомобила, Роберто бавно легна на земята.

Чу шума от отварянето на плъзгащите се врати и видя как русият великан скочи от колата, след което се наведе и измъкна отвътре Мириам Ву. Вдигна я под мишница и я задържа спокойно така, докато тя размахваше ръце и крака. Двамата мъже, изглежда, си размениха няколко приказки, но Паоло не можа да чуе нищо. След това онзи с конската опашка отвори вратата откъм страната на шофьора и скочи в микробуса. Запали го и прекоси косо двора, описвайки полукръг. Фаровете огряха земята само на няколко метра от Паоло. Микробусът изчезна по една алея, а шумът от двигателя постепенно заглъхна.

Русият великан внесе Мириам Ву през товарния вход. Паоло забеляза някаква сянка зад високо разположените прозорци. Тя, изглежда, се движеше към по-далечния край на сградата.

Изправи се внимателно. Дрехите му бяха влажни. Изпитваше смесица от облекчение и тревога. Радваше, че бе успял да проследи микробуса и че Мириам Ву е на един хвърлей разстояние от него. Същевременно обаче бе респектиран и притеснен от русия великан, който я бе подхвърлял, сякаш е лек чувал с картофи. Впечатляваше го огромният му ръст и усещането за сила, което вдъхваше.

Най-разумно би било да се оттегли и да извика полиция. Мобилният му телефон обаче бе напълно изтощен. Освен това имаше съвсем бегла представа къде се намира и не бе сигурен как да опише пътя дотук. Нямаше и никаква представа какво се случва с Мириам Ву в сградата.

Обиколи бавно сградата и констатира, че има само един вход. След около две минути се върна при него. Трябваше да вземе решение. Паоло не се съмняваше, че русият великан е престъпник. Бе ударил и отвлякъл Мириам Ву. Въпреки това обаче не изпитваше кой знае колко голям страх — беше достатъчно самоуверен и знаеше, че няма лесно да се остави при евентуален ръкопашен бой. Въпросът бе дали мъжът в сградата е въоръжен и дали вътре има още хора. Колебаеше се. Не би трябвало да има друг освен русия великан и Мириам Ву.

Товарният вход бе достатъчно голям, за да може през него да мине трактор, а имаше и обикновена врата. Паоло се приближи, натисна дръжката и я отвори. Влезе в голям осветен склад, пълен с боклуци, скъсани кашони и най-различни вехтории.

Мириам Ву усети, че по бузите й се стичат сълзи. Плачеше по-скоро от безпомощност, отколкото от болка. Докато пътуваха, великанът се бе държал така, сякаш тя не съществуваше. Когато микробусът спря, той дръпна тиксото от устата й, вдигна я и я внесе в сградата без ни най-малко усилие. След това я хвърли на циментовия под, глух за молбите и протестите й. Погледна я с леденостудени очи.

Мириам Ву внезапно осъзна, че животът й ще приключи в този склад.

Той се обърна с гръб към нея, отиде до една маса, отвори бутилка минерална вода, от която пи на големи бавни глътки. Не бе вързал краката й и Мириам Ву започна да се изправя.

Той се обърна и се усмихна. Намираше се по-близо до вратата от нея. Нямаше никакъв шанс да успее да мине покрай него. Отпусна се примирено на колене, бясна на себе си. „Дяволите да ме вземат, не трябва да се предавам без бой.“ Отново се изправи и стисна зъби. „Хайде, проклет дебелако.“

Усещаше тялото си някак тромаво и й бе трудно да пази равновесие с ръце на гърба, но когато той тръгна към нея, го заобиколи и затърси някое слабо място. Ритна го светкавично в ребрата, завъртя се и отново го ритна, като този път се целеше в слабините. Ударът й попадна върху бедрото му. Мириам отстъпи назад и се подготви за нападение, този път с другия крак. С ръце зад гърба й бе трудно да запази достатъчно равновесие, за да го ритне по лицето, но успя да го уцели в гърдите.

Той протегна ръка, хвана я за рамото и я завъртя, сякаш бе лека като перце. Удари я само веднъж, не много силно, с юмрук в областта на бъбреците. Мириам Ву закрещя като луда, когато парализираща болка проряза гърдите й. Отново падна на колене. Той я зашлеви още веднъж и тя се строполи на пода. Засили се и я ритна странично. Мириам остана без въздух и чу изпукването на счупено ребро.

Паоло Роберто не стана свидетел на побоя, но чу Мириам Ву да крещи от болка. Разнесе се остър пронизителен писък, който почти веднага стихна. Той се обърна към светлината и стисна зъби. В съседство имаше още една стая. Тръгна тихо през помещението и погледна предпазливо през вратата точно когато русият великан обръщаше Мириам Ву по гръб. Великанът изчезна от полезрението му за няколко секунди. После внезапно се появи отново с моторна резачка в ръце, която постави на пода пред Мириам. Паоло Роберто вдигна вежди.

— Искам да получа отговор на един прост въпрос.

Гласът му беше странно писклив, сякаш още не бе мутирал. Паоло усети лек акцент.

— Къде е Лисбет Саландер?

— Не знам — промълви Мириам Ву.

— Грешен отговор. Давам ти още един шанс, преди да запаля това.

Той седна на пети и погали резачката.

— Къде се крие Лисбет Саландер?

Мириам Ву поклати глава.

Паоло се поколеба. Но когато русият великан посегна към резачката, той решително влезе в стаята и му удари един десен прав в бъбреците.

Паоло Роберто нямаше да стане световноизвестен боксьор, ако му липсваше смелост. Бе участвал в трийсет и три мача по време на професионалната си кариера и бе спечелил двайсет и осем от тях. Когато удари русия, очакваше някаква реакция. Например, че мишената ще седне на земята и ще покаже признаци на болка. Само че имаше чувството, че е ударил с все сила бетонна стена. Никога не бе изпитвал подобно нещо на боксовия ринг. Погледна озадачено колоса пред себе си.

Русият великан се обърна и погледна също толкова озадачено боксьора.

— Какво ще кажеш да се изправиш срещу някой от твоята категория? — рече Паоло Роберто.

Направи серия ляв-десен-ляв в областта на гърдите с все сила. Ударите бяха доста тежки. Отново изпита чувството, че се бие срещу стена. Единственият ефект бе, че великанът пристъпи назад, по-скоро от изненада, а не заради ударите. Изведнъж се усмихна.

— Ти си Паоло Роберто — рече русият великан.

Паоло спря объркан. Току-що му бе нанесъл четири удара, които би следвало да го свалят на пода и да го накарат да пропълзи до своя ъгъл, докато съдията брои до десет. Но те явно нямаха никакъв ефект.

„Мили боже! Това не е нормално.“

След това видя като на забавен кадър как десният юмрук на блондина преряза въздуха. Мъжът бе бавен и издаваше намеренията си. Паоло се дръпна, като пое удара с лявото си рамо. Изпита усещането, че са го цапардосали с желязна тръба.

Паоло Роберто пристъпи две стъпки назад, изпълнен с нов респект към противника си.

„Нещо не му е наред. Никой не може да удря толкова силно.“

Парира механично един удар отляво с подмишницата си и веднага усети силна болка. Не успя да се защити от десния прав, който му дойде като гръм от ясно небе и се стовари върху челото му.

Паоло Роберто се строполи като боксова круша назад през вратата. Стовари се с трясък върху куп дървени палети и разтърси глава. Веднага усети как надолу по лицето му се стича кръв. „Разцепил е веждата ми. Трябва да се зашие. За пореден път.“

В следващия миг великанът се появи в полезрението му и отново се нахвърли върху него. Паоло Роберто успя да се размине на косъм с нов удар на огромните му юмруци. Бързо отстъпи назад с три-четири стъпки и вдигна ръце пред тялото си за самозащита. Беше изумен.

Русият великан го наблюдаваше с любопитни, почти развеселени очи. След това зае същата стойка като него. „Боксьор е.“ Започнаха бавно да обикалят един около друг.

През следващите сто и осемдесет секунди Паоло Роберто изигра най-странния мач през живота си. Нямаше въжета и боксови ръкавици. Нито секунданти и съдия. Нямаше и гонг, който да прекъсва двубоя и да изпраща противниците в ъглите им, за да си починат за няколко секунди, да пийнат малко вода, да вдъхнат амоняк и да изтрият кръвта около очите си с хавлиена кърпа.

Паоло Роберто изведнъж осъзна, че това е двубой на живот и смърт. Всички тренировки, налагането на чувала с пясък, целият спаринг и опитът, натрупан по време на множеството мачове — всичко това подхрани енергията, която внезапно го изпълни, когато адреналинът му се покачи както никога преди.

Двамата с великана започнаха да си разменят удари, в които Паоло вложи цялата си сила. Ляв, десен, ляв, отново ляв, един десен прав по лицето, ескиваж, за да избегне лявото кроше, изтегляне назад, атака с десен прав. Всеки удар на Паоло Роберто попадаше в целта.

Това беше най-важният мач в живота му. Използваше не само ръцете, но и мозъка си. Успяваше да приклекне и избягваше ударите на великана.

Нанесе му едно отлично дясно кроше по челюстта, при което имаше чувството, че счупи кост в ръката си, и очакваше противникът му да се строполи на земята. Хвърли поглед на кокалчетата си и видя, че кървят. Забеляза, че по лицето на русия великан се бяха появили зачервявания и подутини. Въпреки това противникът на Паоло сякаш не усещаше нищо.

Паоло се изтегли назад и направи кратка пауза, в която се опита да прецени противника си. „Не е боксьор. Движи се като такъв, но изобщо не може да се боксира. Само се преструва. Не умее да парира. Издава ударите си. А и е страшно бавен.“

В следващия миг великанът успя да нанесе ляво кроше отстрани на гръдния кош на Паоло. За втори път успяваше да го удари по-сериозно. Паоло усети пронизваща болка в цялото тяло, когато ребрата му изпукаха. Опита се да се изтегли назад, но се препъна в някаква отломка на пода и падна по гръб. За секунда видя как великанът се извисява над него, но успя да се претърколи и отново да се изправи, макар и замаян.

Отстъпи назад и се опита да събере сили.

Сега великанът имаше надмощие и Паоло бе преминал в защита. Ескиваж, отново ескиваж, изтегляне. Усещаше болка всеки път, когато парираше удар с рамо.

След това настъпи мигът, който всеки боксьор преживява поне веднъж в живота си. Изпита чувството, което понякога обзема боксьора по средата на някой мач. Чувството, че силите ти няма да стигнат. Прозрението, че губиш.

Това е решаващият миг в почти всеки боксов мач.

Мигът, в който силите те напускат, а адреналинът ти така се покачва, че те парализира и натоварва. Мигът, в който край ринга се прокрадва призракът на примирението със загубата. Именно този миг отличава аматьора от професионалиста и победителя от победения. Малцина боксьори, внезапно оказали се на ръба на тази пропаст, намират сили да обърнат мача и да превърнат почти сигурната загуба в победа.

Паоло Роберто се сблъска именно с това прозрение. Ушите му бучаха и го караха да се чувства замаян. Имаше чувството, че гледа сцената отстрани, че вижда русия великан през обектива на фотоапарат. Бе настъпил мигът, който щеше да предопредели победата или загубата.

Паоло Роберто се изтегли назад, описвайки широк полукръг, за да събере сили и да спечели време. Великанът го следваше бавно и целеустремено, сякаш знаеше, че изходът от мача вече е решен, но искаше да удължи рунда. „Той се боксира без всъщност да може да се боксира. Знае кой съм. Подражател е. Но силата му е нечовешка и очевидно е напълно безчувствен към ударите.“

Мислите пробягваха през съзнанието на Паоло, докато се опитваше да прецени ситуацията и да реши как да постъпи.

Изведнъж си спомни за нощта в Мариехамн преди две години. Кариерата му на професионален боксьор бе приключила по най-бруталния възможен начин, когато се изправи срещу аржентинеца Себастиан Луян, или по-точно казано, когато Себастиан Луян се изправи срещу него. Тогава преживя най-кошмарния нокаут през живота си и загуби съзнание за петнайсет секунди.

Често се чудеше какво се бе объркало. Беше в страхотна форма. Максимално концентриран. Себастиан Луян не беше по-добър от него. Аржентинецът обаче успя да му нанесе страхотен удар и целият рунд внезапно отиде по дяволите.

Бе гледал видеофилма от срещата и видял как се клатушка безпомощно наоколо като Доналд Дък. Двайсет и три секунди по-късно последва и нокаутът.

Себастиан Луян не беше нито по-добър, нито в по-добра форма от него. Разликите бяха толкова минимални, че изходът от мача със същия успех можеше да е в негова полза.

Впоследствие осъзна, че Себастиан Луян просто бе изпитвал по-голяма жажда за победа. Паоло се бе изправил на ринга в Мариехамн с нагласата да победи, но без желание да се боксира. Битката не беше на живот и смърт. Паоло не приемаше евентуалната загуба за катастрофа.

Година и половина по-късно все още бе боксьор, но не на професионално ниво. Участваше главно в приятелски спаринг мачове. Но тренираше. Не качи килограми и не пусна коремче. Разбира се, не беше в такава невероятна форма, както преди някой шампионски мач, за който е тренирал месеци наред, но си оставаше големият Паоло Роберто. За разлика от мача в Мариехамн, този в склада, южно от Нюкварн, представляваше буквално двубой на живот и смърт.

Паоло Роберто взе решение. Спря изведнъж и допусна великана до себе си. Направи финт с лявата ръка и вложи всички сили в едно дясно кроше. Даде всичко от себе си и му нанесе удар по устата и носа. Атаката му бе напълно неочаквана, като се има предвид, че толкова време се бе боксирал в отбранителна позиция. Най-накрая чу, че тялото на великана започна да поддава. Продължи със серия от ляв-десен-ляв, като и трите удара бяха по лицето.

Русият великан продължи да се боксира като в забавен кадър и замахна с десния юмрук. Паоло го предусети и бързо приклекна, като избегна тежката му лапа. Видя го да прехвърля тежестта на тялото си на другия и крак и осъзна, че възнамерява да му нанесе ляво кроше. Вместо да го парира, Паоло се наведе назад, така че юмрукът на великана прелетя покрай носа му. Отвърна му със силно кроше отстрани на тялото, точно под ребрата. Когато великанът се извърна, за да парира, Паоло използва ляво кроше и отново го удари по носа.

Изведнъж усети, че всичките му решения са правилни и че притежава пълен контрол над мача. Най-накрая врагът му започна да отстъпва. Носът му кървеше. Вече не се усмихваше.

Съвсем неочаквано вдигна крак и ритна боксьора. Паоло Роберто по навик следваше правилата и не бе очаквал подобен удар. Имаше чувството, че са го ударили с чук по долната част на бедрото, точно над коляното. Силна болка проряза крака му. „Не.“ Пристъпи назад, но десният му крак се подгъна и отново се препъна в някаква отломка.

Великанът го погледна отвисоко. Очите им се срещнаха за част от секундата. Посланието бе кристално ясно. Мачът е приключил.

В следващия миг обаче очите на великана се уголемиха — Мириам Ву го бе ритнала между краката откъм гърба.

Всеки мускул на Мириам Ву я болеше, но по някакъв начин бе успяла да провре вързаните си ръце под тялото си и вече можеше да ги държи отпред. Като се има предвид състоянието й, това беше изключително акробатично постижение.

Боляха я ребрата, вратът, гърбът и бъбреците. Беше й трудно да се изправи. Накрая успя да се довлече до вратата и видя с широко отворени очи как Паоло Роберто — „Откъде се взе той, по дяволите?“ — нанася на русия великан дясно кроше и серия от удари по лицето, преди той да го ритне и да го събори на земята.

Мириам Ву осъзна, че изобщо не я интересува как и защо Паоло Роберто се е появил тук. Той бе един от добрите. За първи път в живота си усети, че е неин морален дълг да навреди на друго човешко същество. Направи няколко бързи крачки, мобилизира всяка капка енергия в тялото си и стегна последните си читави мускули. Приближи се към великана в гръб и го ритна между краката. Това не бе типична елегантна кикбокс атака, но ритникът очевидно произведе ефект.

Мириам Ву кимна сама на себе си. Мъжете може да са огромни като кули и корави като гранит, но топките им винаги са на едно и също място. А ритникът бе толкова точен, че заслужаваше място в книгата на рекордите „Гинес“.

Русият великан, изглежда, за първи път почувства болка. От гърлото му се изтръгна стон, той се хвана за чатала и падна на колене.

Няколко секунди Мириам се колебаеше как да постъпи, след което реши, че трябва да довърши започнатото. При следващия ритник се прицели в лицето му, но за нейна изненада той успя да вдигне едната си ръка. А не би трябвало да се е съвзел толкова бързо. Имаше чувството, че рита ствол на дърво. Изведнъж той хвана крака й, събори я на земята и я завлачи. Видя го да вдига единия си юмрук, отчаяно се извъртя и го ритна със свободния си крак. Нанесе му удар над ухото в същия миг, в който той я удари по слепоочието. Усещането бе сякаш някой е блъснал главата й с все сила в стената. Видя звезди посред бял ден, след което й причерня.

Русият великан отново започна да се изправя на крака.

Именно тогава Паоло Роберто го удари по тила с дъската, в която се бе препънал. Русият великан със силен тропот се сгромоляса по очи на земята.

Паоло Роберто се огледа наоколо, обзет от усещане за нереалност. Русият великан се гърчеше на пода. Очите на Мириам Ву бяха изцъклени. Тя явно не беше на себе си. Но с общи усилия бяха успели да спечелят малко време.

Паоло Роберто едва се държеше на ранения си крак и подозираше, че има разкъсан мускул точно над коляното. Докуцука до Мириам Ву и я изправи на крака. Тя се раздвижи, но се втренчи в него с разфокусиран поглед. Без да каже и дума, Паоло я метна през рамо и закуцука към изхода. Болката в дясното му коляно бе толкова силна, че на моменти подскачаше на един крак.

Почувства истинско облекчение, когато излезе навън в хладния мрак. Но нямаше време за почивка. Премина през двора и навлезе в гората по същия път, по който бе дошъл. В мига, в който се озова сред дърветата, се спъна в един изтърбушен дънер и падна. Мириам Ву изстена, а той чу как вратата на склада се отваря с трясък.

Силуетът на русия великан се извисяваше като колос в осветения правоъгълник на вратата. Паоло Роберто запуши устата на Мириам Ву с ръка. Наведе се и прошепна в ухото й да пази пълна тишина и да не мърда.

След това зашари с ръка по земята под изкорубения дънер и откри камък, по-голям от юмрука му. Прекръсти се. За първи път през греховния си живот Паоло Роберто бе готов да убие друго човешко същество, ако му се наложи. Бяха го пребили и чувстваше такова изтощение, че нямаше да издържи още един рунд. Но никой, дори това русо чудовище, което бе грешка на природата, не можеше да се бие с разбита глава. Стисна здраво камъка и усети, че е овален с остър ръб.

Русият великан отиде до ъгъла на сградата, след което дълго обикаля двора. Спря на по-малко от десет стъпки от мястото, където Паоло Роберто лежеше, стаил дъх. Великанът се ослушваше и оглеждаше, но не можеше да разбере в коя посока бяха изчезнали в нощта. След няколко минути взиране явно си даде сметка, че е безполезно да се опитва да ги открие. Запъти се решително обратно към сградата. Остана вътре няколко минути. Загаси осветлението, излезе с чанта в ръка и се приближи до бялото волво. Потегли с висока скорост и изчезна надолу по алеята. Паоло се ослушваше мълчаливо, докато бръмченето на мотора не заглъхна в далечината. Когато погледна надолу, видя очите й да проблясват в мрака.

— Здравей, Мириам — рече той. — Аз съм Паоло Роберто. Не трябва да се страхуваш от мен.

— Знам.

Гласът й бе слаб. Паоло се облегна изтощен на изкорубения дънер и усети как адреналинът постепенно напуска тялото му.

— Не знам как ще успея да се изправя на крака — рече той, — но колата ми е паркирана от другата страна на пътя. На около стотина метра оттук.

Русият великан наби спирачки и свърна в една отбивка малко след Нюкварн, в Източна посока. Бе разстроен, а и главата му бе пострадала.

За първи път в живота си губеше бой. И то от Паоло Роберто… боксьора. Бе като странен сън, явил му се в неспокойна нощ. Не можеше да разбере откъде се беше взел Паоло Роберто и как така ненадейно се появи в склада.

Абсолютно откачена ситуация.

Изобщо не усети ударите на Паоло. Но ритникът между краката беше доста осезаем. А след онзи ужасен удар по главата направо му бе причерняло. Прокара пръсти по тила си и напипа огромна цицина. Натисна я, но не усети болка. Въпреки това бе замаян и му се виеше свят. За своя изненада откри с езика си, че е загубил един от левите си горни зъби. Усещаше вкус на кръв в устата. Хвана носа си с палец и показалец и внимателно го побутна нагоре. Чу изпукване и разбра, че носът му е счупен.

Мислеше, че постъпва правилно, когато си взе чантата и напусна склада преди пристигането на полицията. Сега си каза, че е допуснал огромна грешка. По „Дискавъри“ бе гледал как криминолозите откриват улики на дадено местопрестъпление. Кръв. Косми от коса. ДНК.

Изобщо не му се искаше да се връща в склада, но нямаше друг избор. Трябваше да почисти. Направи обратен завой и потегли. Малко преди Нюкварн срещна друга кола, но не й обърна внимание.

Пътуването до Стокхолм беше кошмарно. Очите на Паоло Роберто се пълнеха с кръв, тялото го болеше от побоя. Шофираше ужасно, усещаше, че непрекъснато шари по пътя. Изтри очи с една ръка и внимателно опипа носа си. Страшно го болеше и можеше да диша само през устата. Непрекъснато се оглеждаше за бяло волво и му се стори, че мярна подобен автомобил край Нюкварн.

Когато излезе на Е20, шофирането му стана малко по-нормално. Зачуди се дали да не спре в Сьодертеле, но нямаше представа къде би могъл да отиде там. Погледна към Мириам Ву, която все още бе закопчана с белезници и лежеше на задната седалка без предпазен колан. Наложи се да я носи до колата. Изгуби съзнание в мига, в който я качи вътре. Не знаеше дали бе припаднала заради раните си, или просто бе заспала от изтощение. Колебаеше се. Накрая насочи колата към Е4 и пое към Стокхолм.

Микаел Блумквист бе спал само около три-четири часа, когато телефонът зазвъня. Погледна с притворени очи към часовника, видя, че е малко след четири и се протегна сънено към слушалката. Бе Ерика Бергер. В първия миг не разбра какво му казва.

— Къде е Паоло Роберто?

— В болницата „Сьодра“ с Мириам Ву. Опитал е да ти се обади по мобилния, но не си му вдигнал, а не знае домашния ти телефон.

— Изключил съм мобилния си. Какво прави в болницата?

Гласът на Ерика Бергер прозвуча търпеливо, но категорично.

— Микаел, извикай си такси, иди и разбери какво се е случило. Беше объркан, говореше за някаква моторна резачка, за къща в гората и боксиращо се чудовище.

Микаел премигна неразбиращо. След това тръсна глава и се пресегна за панталона си.

Паоло Роберто изглеждаше ужасно, легнал на една носилка само по боксерки. Микаел бе чакал повече от час, преди да му позволят да го види. Носът му беше бинтован. Лявото му око бе затворено, а веждата му — покрита с хирургическо тиксо. Под него личаха пет шева. Носеше превръзка през ребрата, цялото му тяло бе изподрано. Лявото му коляно също бе стегнато в бинт.

Микаел Блумквист му подаде кафе от машината „Селекта“ в коридора и критично огледа лицето му.

— Изглеждаш сякаш си преживял автомобилна катастрофа — рече той. — Кажи ми какво ти се е случило.

Паоло Роберто поклати глава и погледна Микаел в очите.

— Едно проклето чудовище — отвърна той.

— Какво точно стана?

Паоло Роберто поклати глава отново и огледа юмруците си. Кокалчетата му бяха така смлени, че му бе трудно да държи чашата в ръце. И ръцете му бяха бинтовали. Съпругата му се отнасяше хладно към боксирането и щеше да побеснее.

— Боксьор съм — рече той. — Искам да кажа, че докато се боксирах професионално, не ме беше страх да се изправя срещу когото и да било на ринга. Ял съм бой, удрял съм и са ме удряли. Когато нанеса удар на някого, очаквам да седне на земята и да изпита болка. Но с този мъж не се получи така.

Паоло Роберто поклати глава за трети път. Разказа спокойно и детайлно какво се бе случило през нощта.

— Ударих го минимум трийсет пъти. Четиринайсет-петнайсет от тях по главата. Четири пъти го уцелих в челюстта. В началото пестях ударите си, не исках да го убивам, а само да се защитя. Но към края дадох всичко от себе си. Един от ударите бе толкова силен, че би трябвало да му счупи челюстта. Но това проклето чудовище просто тръсна леко глава и продължи да ме атакува. По дяволите, той не е нормален.

— Как изглежда?

— Приличаше на бронебоен робот. Не преувеличавам. Над два метра и към 130–140 килограма. Не се шегувам, като ти казвам, че беше само мускули и със здрав като стомана скелет. Проклет рус великан, който просто не изпитваше болка.

— Никога преди ли не си го виждал?

— Никога. Не е боксьор. Въпреки че приличаше на такъв.

— Какво имаш предвид?

Паоло Роберто се замисли.

— Нямаше никаква представа как се боксира човек. Успях да го финтирам и да сваля гарда му, а и изобщо не знаеше как да се движи, за да избегне удар. Беше напълно объркан. Същевременно обаче се опитваше да се движи като боксьор. Държеше ръцете си както трябва и през цялото време заемаше правилна начална стойка. Сякаш е тренирал бокс, без обаче да чуе нито дума от казаното от треньора.

— Добре…

— С момичето сме живи, защото беше много бавен. Ударите му бяха доста силни, но си личеше как ще замахне, така че успявах да приклекна или да ги парирам. Успя да ме уцели два пъти — един път в лицето, виждаш резултата. Втория път по тялото, счупи ми ребро. И двата удара не бяха съвсем точни. Ако ми беше нанесъл истински точен удар, щеше да ми отнесе главата.

Паоло Роберто изведнъж се разсмя. Някак хрипливо.

— Какво?

— Спечелих. Онзи глупак се опита да ме убие, а аз спечелих. Успях да го нокаутирам. Но трябваше да използвам една проклета дъска, за да го просна на пода.

Отново стана сериозен.

— Ако Мириам Ву не го беше ритнала между краката в точния миг, кой знае какво щеше да се случи.

— Паоло, страшно много се радвам, че си победил. Мириам Ву ще ти каже същото, като се събуди. Чул ли си нещо повече за състоянието й?

— Изглежда горе-долу като мен. Има мозъчно сътресение, няколко счупени ребра, счупен нос и натъртени бъбреци.

Микаел се наведе напред и сложи ръка върху коляното на Паоло Роберто.

— Ако някога се нуждаеш от услуга… — рече Микаел.

Паоло Роберто кимна и се усмихна леко.

— Блумквист, ако отново се нуждаеш от услуга…

— Да?

— … изпрати Себастиан Луян.

Глава двайсет и шеста

Сряда, 6 април

Криминален инспектор Ян Бублански беше в много лошо настроение, когато посрещна Соня Мудиг на паркинга пред болница „Сьодра“ малко преди седем. Микаел Блумквист го бе събудил по телефона. В хода на разговора разбра, че през нощта се е случило нещо драматично, и на свой ред събуди Мудиг. Срещнаха се с Блумквист при входа и го последваха до стаята на Паоло Роберто.

На Бублански му бе трудно да асимилира всички детайли, но постепенно прие факта, че Мириам Ву е била отвлечена и Паоло Роберто е пребил похитителя. Макар че, ако се вгледаше човек в лицето му, трудно можеше да каже кой кого е пребил. Що се отнася до Бублански, събитията от изминалата нощ усложняваха допълнително разследването по случая на Лисбет Саландер. Нищо, свързано с този случай, не беше нормално.

Соня Мудиг зададе първия конкретен въпрос, като попита как Паоло Роберто се е забъркал в цялата история.

— С Лисбет Саландер сме добри приятели.

Бублански и Мудиг се спогледаха озадачено.

— Откъде я познавате?

— Боксира се с мен на тренировките.

Бублански втренчи поглед някъде в стената зад Паоло Роберто. Соня Мудиг изведнъж изхихика неуместно. Наистина нищо в този случай не бе нормално и просто. Постепенно записаха всички важни факти.

— Бих искал да отбележа някои неща — рече Микаел Блумквист сухо.

Те го погледнаха.

— Първо, човекът, който е карал микробуса, очевидно е този, който нападна Лисбет Саландер на абсолютно същото място на Лундагатан. Висок рус мъж с конска опашка и бирено коремче. Нали?

Бублански кимна.

— Второ. Целта на отвличането е била да принудят Мириам Ву да им каже къде се крие Лисбет Саландер. Следователно двамата блондини преследват Саландер поне от една седмица преди убийството. Схващате ли?

Мудиг кимна.

— Трето. След като в тази история има забъркани и други лица, то Лисбет Саландер не е единственият „убиец психопат“, за какъвто беше нарочена.

Нито Бублански, нито Мудиг казаха нещо.

— Едва ли може да се твърди, че мъжът с конската опашка е член на лесбийска сатанинска лига.

Мудиг се усмихна леко.

— И накрая, мисля, че цялата история е свързана с мъж на име Зала. Даг Свенсон се беше съсредоточил изключително върху него през последните две седмици. Съответната информация се намира в компютъра му. Даг Свенсон свързва Зала с убийството на една проститутка, на име Ирина Петрова, в Сьодертеле. Аутопсията е показала, че е била подложена на жесток побой. Толкова жесток, че минимум две от нараняванията са били смъртоносни. В доклада на съдебния лекар не е било посочено с какво оръжие е пребита, но раните са били подобни на тези на Мириам Ву и Паоло. Може да се окаже, че са дело на един рус великан.

— Ами Бюрман? — попита Бублански. — Да речем, че някой може и да е искал да запуши устата на Даг Свенсон. Но кой би убил попечителя на Лисбет Саландер?

— Не знам. Не всички парчета от пъзела са по местата си, но трябва да съществува някаква връзка между Бюрман и Зала. Това е единственото логично обяснение. Какво ще кажете да насочите мислите си в друга посока? Ако Лисбет Саландер не е виновна, то някой друг е извършил убийствата. Мисля, че престъпленията са свързани с търговията със секс робини. А Саландер по-скоро би умряла, отколкото да се забърка в нещо подобно. Казах ви, че е крайна моралистка.

— Каква е в такъв случай ролята й?

— Не знам. Свидетел? Противник? Може просто да е отишла до Еншеде, за да предупреди Даг и Мия, че животът им е в опасност. Не забравяйте, че е изключително добра в проучванията.

Бублански задейства машината. Позвъни в полицейското управление на Сьодертеле и им предостави описанието на пътя до склада, което му бе дал Паоло Роберто. Помоли ги да търсят изоставено складово помещение малко след езерото Унгерн, в североизточна посока. След това се обади на инспектор Йеркер Холмберг — той живееше във Флемингсберг и следователно се намираше най-близо до Сьодертеле — и го помоли по възможно най-бързия начин да се присъедини към екипа от полицията в Сьодертеле и да им помогне при огледа на местопрестъплението.

Йеркер Холмберг му позвъни след около час. Точно бе пристигнал на мястото на престъплението. Полицаите от Сьодертеле не бяха имали никакъв проблем да открият въпросния склад. Той бе изгорял заедно с двете прилежащи постройки за съхранение на багаж и пожарникарите се опитваха да изгасят тлеещите останки. Две захвърлени туби с бензин свидетелстваха, че става въпрос за умишлен палеж.

Бублански бе обзет от разочарование, граничещо с ярост.

Какво, по дяволите, се случваше? Кой бе русият великан? Коя всъщност беше Лисбет Саландер? И защо не можеха да я открият?

Ситуацията се усложни още повече, когато прокурор Ричард Екстрьом се появи на срещата в девет часа сутринта. Бублански информира за драматичното развитие на събитията от сутринта и предложи приоритетите на разследването да бъдат преразгледани поради множеството мистериозни случки, внасящи неяснота във версията, по която се работеше в момента.

Разказът на Паоло Роберто потвърждаваше категорично историята на Микаел Блумквист за нападението над Лисбет Саландер на Лундагатан. Това намаляваше вероятността убийствата да са извършени от сама жена психопат в пристъп на лудост. Оттук обаче не следваше, че подозренията срещу Лисбет Саландер ще изчезнат — трябваше например да се обясни защо пръстовите й отпечатъци се намират върху оръжието на убийствата. Новата информация все пак означаваше, че разследващите трябва сериозно да обмислят възможността извършителят да е друг. В такъв случай съществуваше една-единствена хипотеза — теорията на Микаел Блумквист, че убийствата са свързани с разкритията за търговията със секс робини, които Даг Свенсон е възнамерявал да направи. Бублански очерта три основни пункта.

Най-важната задача за деня бе да идентифицират огромния рус мъж и съучастника му с конската опашка, които бяха отвлекли и пребили Мириам Ву. Огромният рус мъж имаше запомнящ се външен вид и следователно би трябвало лесно да могат да го открият.

Кърт Свенсон ги отрезви, като им припомни, че Лисбет Саландер също има запомнящ се външен вид и че полицията я издирва от почти три седмици, без да има ни най-малка представа къде се намира.

Втората задача предполагаше ръководещите разследването да съставят екип, който активно да се заеме със списъка с клиенти на проститутки от компютъра на Даг Свенсон. Имаше само един организаторски проблем. Разследващите разполагаха с иззетия от „Милениум“ компютър и zip дисковете, в които бе копирана информацията от лаптопа му. Те обаче съдържаха дългогодишни проучвания и буквално хиляди страници материали, така че щеше да отнеме дълго време да ги каталогизират и да се запознаят с тях. Групата щеше да има нужда от подкрепление и Бублански определи Соня Мудиг за неин ръководител.

Третата задача бе да проучат мъж на име Зала. В това отношение разследващият екип щеше да поиска подкрепление от специалния отдел за разследвания, свързани с организираната престъпност, отдел, който според наличната информация няколко пъти се бе сблъсквал с въпросното име. Възложи тази задача на Ханс Фасте.

Накрая бе определено Кърт Свенсон да организира издирването на Лисбет Саландер от този момент нататък.

Отчетът на Бублански отне шест минути, но породи едночасово обсъждане. Ханс Фасте бе яростен противник на начина, по който Бублански ръководеше разследването, и не криеше отношението си. Това изненада Бублански. Той никога не бе харесвал особено Ханс Фасте, но го имаше за компетентен полицай.

Ханс Фасте смяташе, че разследването трябва да остане фокусирано върху Лисбет Саландер въпреки допълнителната информация. Според него уликите срещу Саландер бяха толкова силни, че нямаше никакво основание в настоящия момент да започват да работят над версии за друг извършител.

— Това са глупости. Говорим за склонна към насилие психопатка, чието състояние се влошава все повече през годините. Да не би наистина да мислиш, че всички доклади на психиатрията и на „Съдебна медицина“ са шега работа? Освен това съществуват доказателства, че е присъствала на местопрестъплението. Разполагаме с улики, че проституира. А пък в банковата й сметка има огромна недекларирана сума.

— Знам всичко това.

— Последователка е на някакъв лесбийски секс култ. Мога да се обзаложа, че тая лесбийка Сила Норен знае повече, отколкото признава.

Бублански повиши тон.

— Фасте! Престани. Напълно си обсебен от хомосексуалната страна на въпроса. Не е професионално.

Веднага съжали, че го каза пред целия екип, вместо да поговори насаме с Фасте. Прокурор Екстрьом прекъсна караницата им. Изглеждаше объркан и не знаеше чия страна да избере. Накрая подкрепи Бублански — да пренебрегне мнението му би означавало да му отнеме ръководството на разследването.

— Ще следваме решенията на Бублански.

Бублански погледна към Сони Буман и Никлас Ериксон от „Милтън Секюрити“.

— Разбирам, че можем да разчитаме на услугите ви още три дни и ще трябва да се възползваме максимално от този шанс. Буман, ще помагаш на Кърт Свенсон в преследването на Лисбет Саландер. Ериксон, ти продължаваш с Мудиг.

Екстрьом помисли малко и вдигна ръка точно когато всички се канеха да си тръгнат.

— Само още едно нещо. Ще си мълчим за случилото се с Паоло Роберто. Медиите ще полудеят, ако още едно известно лице се окаже замесено в разследването. Тоест не искам и дума да споменавате за това извън стените на тази стая.

Соня Мудиг спря Бублански веднага след срещата.

— Изпуснах си нервите с Фасте. Постъпих непрофесионално — рече Бублански.

— Знам как се чувстваш — усмихна се тя. — Започнах да преглеждам съдържанието на компютъра на Свенсон още в понеделник.

— Знам. Докъде си стигнала?

— Има дузина варианти на ръкописа му, огромно количество материали от проучвания, а и ми е трудно да преценя кое е важно и кое не. Ще ми отнеме няколко дни само да отворя и прегледам всички документи.

— Ами ако включиш Никлас Ериксон?

Соня Мудиг се колебаеше. След това се обърна и затвори стаята на кабинета на Бублански.

— Честно казано… Не че искам да го клеветя зад гърба му, но не ми помага особено.

Бублански сбърчи чело.

— Казвай.

— Не знам, той не е бил полицай като Буман. Говори сума ти глупости. Има почти същото отношение към Мириам Ву като Ханс Фасте и не проявява никакъв интерес към разследването. Не съм сигурна на сто процента, но ми се струва, че не харесва особено Лисбет Саландер.

— Как така?

— Имам чувството, че са имали някакъв конфликт.

Бублански кимна бавно.

— Жалко. Буман се държи съвсем нормално, но всъщност не ми допада особено, че в разследването участват външни лица.

Соня Мудиг кимна.

— Какво ще правим?

— Ще трябва да работиш с него до края на седмицата. Армански е заявил, че ще се откажат, ако няма резултат. Захващай се с материалите на Свенсон и не разчитай на помощ от друг.

Работата на Соня Мудиг по материалите на Даг Свенсон бе прекъсната само след четирийсет и пет минути поради отстраняването й от разследването. Внезапно я повикаха в кабинета на Екстрьом. Бублански вече беше там. И двамата мъже бяха с почервенели лица. Журналистът на свободна практика Тони Скала точно бе пуснал новината, че Паоло Роберто е спасил лесбийката със садомазохистични наклонности Мириам Ву от някакъв похитител. Статията му съдържаше редица детайли, известни единствено на работещите по разследването полицаи. Текстът бе формулиран така, сякаш полицията възнамерява да повдигне обвинения срещу Паоло Роберто за нанасяне на тежки телесни повреди.

Екстрьом вече бе получил няколко позвънявания от журналисти, които искаха информация за ролята на боксьора. Той се намираше почти в състояние на афект, когато обвини Соня Мудиг, че е разкрила секретната информация. Мудиг веднага отхвърли обвиненията, но напразно. Екстрьом искаше да я отстрани от разследването. Бублански беше бесен и категорично застана на страната на Мудиг.

— Соня твърди, че не е издавала информация на медиите. Това ми е достатъчно. Лудост е да свалим опитен полицай, който е навътре в случая.

В отговор на това Екстрьом изрази открито недоверието си към Соня Мудиг. Накрая Екстрьом седна на бюрото си и се намуси. Решението му бе окончателно.

— Мудиг, не мога да докажа, че изнасяш информация, но ти нямам никакво доверие по отношение на разследването. Отстранена си от него, считано от днес. Вземи си отпуска до края на седмицата. В понеделник ще получиш нови задачи.

Мудиг нямаше избор. Кимна и тръгна към вратата. Бублански я спря.

— Соня, отбележи, че не вярвам ни най-малко на тези обвинения и напълно ти се доверявам. Но не аз решавам в случая. Отбий се в кабинета ми, преди да си тръгнеш.

Тя кимна. Екстрьом се разгневи още повече. А и цветът на лицето на Бублански будеше безпокойство.

Соня Мудиг веднага се върна в стаята, където двамата с Никлас Ериксон работеха с компютъра на Даг Свенсон. Беше ядосана и й се плачеше. Ериксон я погледна и забеляза, че нещо не е наред, но не каза нищо. Тя не му обърна внимание. Седна на бюрото си и се втренчи в празното пространство пред себе си. В стаята настъпи тежка тишина.

Накрая Ериксон се извини, че трябва да отиде до тоалетната. Попита я дали иска кафе, но тя поклати глава.

Когато Ериксон излезе от стаята, Соня Мудиг се изправи и си облече якето. Взе дамската си чанта и отиде в кабинета на Бублански. Той й посочи да седне в стола за посетители.

— Соня, няма да оставя този въпрос неразрешен, докато Екстрьом не отстрани и мен. Не приемам решението му и няма да го подмина току-така. Ще продължиш да работиш с разследването по мое нареждане. Разбрано?

Тя кимна.

— Няма да се прибираш, нито пък ще си вземаш отпуска до края на седмицата. Нареждам ти да отидеш до редакцията на „Милениум“ и да си поговориш с Микаел Блумквист. След това просто ще го помолиш да ти помогне с материалите на твърдия диск на Даг Свенсон. В „Милениум“ разполагат с тяхно копие. Ще спестим много време, ако разполагаме с човек, който е запознат с тях и може да каже кое е важно и кое не.

Соня Мудиг си отдъхна малко.

— Не съм казала нищо на Никлас Ериксон.

— Аз ще се погрижа за него. Ще го прикрепя към Кърт Свенсон. Виждала ли си Фасте?

— Не. Той си тръгна веднага след края на срещата.

Бублански въздъхна.

Микаел Блумквист напусна болницата към осем часа сутринта. Даде си сметка, че е спал твърде малко, а трябва да е в кондиция на следобедната среща с Гунар Бьорк в Смодаларьо. Съблече се, нави будилника за десет и половина и поспа два часа, от които определено имаше нужда. Изкъпа се, обръсна се, облече си чиста риза и излезе. Точно минаваше покрай площад Гюлмарсплан, когато Соня Мудиг му се обади на мобилния телефон и му каза, че би искала да разговаря с него. Микаел й обясни, че е зает и няма възможност да се види с нея. Тя му обясни какво иска и той я насочи към Ерика Бергер.

Соня Мудиг отиде в редакцията на „Милениум“. Огледа Ерика Бергер и установи, че тази самоуверена и леко авторитарна дама с трапчинки и късо подстриган рус бретон й харесва. Напомняше й леко на една поостаряла Лора Палмър от „Туин Пийкс“. Зачуди се дали и Ерика Бергер не е лесбийка, което реално нямаше никаква връзка с посещението й. Само Ханс Фасте смяташе, че всички дами с отношение към разследването имат подобни сексуални предпочитания. После си спомни, че е чела някъде за брака на Ерика Бергер с художника Грегер Бакман. Ерика изслуша молбата й да й бъде оказана малко помощ при преглеждането на материалите от твърдия диск на Даг Свенсон. Изглеждаше притеснена.

— Има само един проблем — рече Ерика Бергер.

— Обяснете ми какъв е той — помоли Соня Мудиг.

— Не че не искаме да помогнем на полицията да разкрие убийствата. А и вие разполагате с всички материали, които се съхраняват в компютъра на Даг Свенсон. Става въпрос за етична дилема. Медиите не се сработват добре с полицията.

— Повярвайте ми, тази сутрин го разбрах — усмихна се Соня Мудиг.

— Как така?

— Не е важно. Просто споделих лично наблюдение.

— Добре. За да запазят обективността си, медиите трябва да стоят на разстояние от властите. Журналисти, които се мотаят в полицията и помагат на служителите на реда, накрая се превръщат в техни момчета за всичко.

— Срещала съм няколко такива — рече Мудиг. — Ако съм разбрала правилно нещата, обратното също е вярно и има полицаи, които определено обслужват медиите.

Ерика Бергер се разсмя.

— Така е. За жалост трябва да призная, че „Милениум“ чисто и просто не може да си позволи подобна скъпоплатена журналистика. В конкретния случай обаче не искате да разпитате някой от служителите ни, за което бихме се отзовали без какъвто и да било протест, а ни молите да подпомогнем активно полицейското разследване, като ви предоставим свои журналистически материали.

Соня Мудиг кимна.

— Има две гледни точки. От една страна, става въпрос за убийството на един от сътрудниците на вестника и ние, разбира се, правим всичко възможно, за да ви помогнем. От друга страна обаче, има документи, които не бихме могли да предоставим на полицията. Става въпрос за нашите източници.

— Мога да проявя разбиране и да обещая да не разкривам източниците ви. Не се интересувам от тях.

— Не става въпрос за вашата честност или за това доколко ви вярваме. Просто не съществуват обстоятелства, при които бихме разкрили самоличността на източниците си.

— Добре.

— Има и още нещо. Ние правим собствено разследване на убийствата, което би могло да се определи като журналистическа работа. В това отношение съм готова да предоставя информация на полицията, когато разполагаме с нещо готово за печат, но не и преди това.

Ерика Бергер сбърчи чело и се замисли. Накрая каза:

— Но не бих могла да си простя, ако не ви помогна. Ще направим следното… Ще работите с нашата сътрудничка Малин Ериксон. Тя е напълно запозната с материала и може да определи докъде да се простре помощта й. Ще й възложа да ви помогне с книгата на Даг Свенсон, с чието копие разполагате. Целта й ще бъде да ви сътрудничи, за да съставите списък на потенциалните заподозрени.

Ирене Несер нямаше абсолютно никаква представа за драматичните събития от изминалата нощ, когато се качи на влака от станция Сьодра към Сьодертеле. Бе облечена в кожено яке със средна дължина, тъмен панталон и изискан червен плетен пуловер. Носеше очила, които вдигна над челото си.

След като пристигна в Сьодертеле, се разходи до офиса на автобусна компания „Стренгенсбусен“ и си купи билет до Сталархолмен за малко след единайсет часа. Намираше се на спирка, около която не се виждаха никакви сгради. Представи си мислено географската карта на местността. Езерото Меларен бе на няколко километра в североизточна посока, а теренът бе застроен с вили и къщи, в които се живееше целогодишно. Недвижимият имот на адвокат Бюрман се намираше в една вилна зона на около три километра от спирката. Изпи глътка вода от пластмасова бутилка и продължи напред. Пристигна до набелязаната цел след около четирийсет и пет минути.

Като за начало обиколи района и огледа съседските къщи. До тази отдясно имаше около сто и петдесет метра. Беше празна. Отляво хижата на Бюрман граничеше с дере. Мина покрай две вили, преди да стигне до няколко скупчени къщи, където забеляза човешко присъствие — един прозорец беше отворен и се чуваше звукът от включено радио. Оттук до хижата на Бюрман имаше триста метра. Следователно можеше да работи сравнително необезпокоявана.

Бе взела ключовете от апартамента му, така че можа без проблем да отключи външната врата. Веднага след това отвори един от прозорците, откъдето можеше да избяга, в случай че изникнеше някаква неприятност. Под неприятност разбираше неочакваното посещение на някой полицай в къщата.

Лятната хижа на Бюрман представляваше стара и сравнително малка постройка с всекидневна, спалня и малък бокс с течаща вода. Тоалетната бе на двора. За трийсет минути огледа всички шкафове, гардероби и чекмеджета. Не откри абсолютно нищо, свързано с нея или Зала.

Накрая излезе на двора и огледа тоалетната и един навес за дърва. Там не намери нито документация, нито нещо ценно. Пътуването й се оказваше напразно.

Седна на площадката пред къщата, пийна малко вода и изяде една ябълка.

Когато се върна вътре, за да затвори прозореца, спря в антрето и се загледа в една еднометрова алуминиева стълба. Отново отиде във всекидневната и внимателно огледа дървения таван. Отворът за тавана едва се забелязваше между две греди. Донесе стълбата, отвори капака и веднага откри пет папки с формат А4.

Русият великан бе притеснен. Нещата съвсем се бяха объркали, а катастрофалните събития се редуваха едно след друго.

Сандстрьом се бе обадил на братята Ранта. Ужасен им бе докладвал, че Даг Свенсон планира да публикува разобличителен репортаж за посещенията му при проститутките и за братята Ранта. Това само по себе си не бе кой знае какъв проблем. Русият великан не се интересуваше, че медиите възнамеряват да разобличат Сандстрьом, а братята Ранта можеха да се покрият за известно време. Те така и сториха, като се качиха на ферибота „Балтик стар“ и прекосиха Балтийско море, за да се отправят на дълга почивка. Бе малко вероятно целият шум да доведе до съдебни дела, но даже и да се случеше най-лошото, щяха някак да се измъкнат. Това беше един от рисковете на професията.

Но Лисбет Саландер бе успяла да избяга от Маге Лундин. Това беше напълно непонятно, като се има предвид, че тя бе като порцеланова кукла в сравнение с него, а цялата му задача бе просто да я напъха в колата и да я докара до склада на юг от Нюкварн.

След това Сандстрьом бе посетен за втори път от Даг Свенсон, който вече бил по петите на Зала. Това напълно променяше нещата. Паниката на Бюрман и ровенето на Даг Свенсон представляваха потенциална опасност.

Аматьорът е гангстер, който не е готов да приеме последствията. Бюрман беше пълен аматьор. Русият великан бе посъветвал Зала да не се захваща с Бюрман, но Лисбет Саландер привличаше Зала с неустоима сила. Зала мразеше Саландер. Поведението му бе напълно ирационално. Беше напълно обсебен от нея.

По някаква случайност русият великан се намираше в дома на Бюрман вечерта, когато Даг Свенсон му се обади. Същият проклет журналист, който вече бе създал проблеми на Сандстрьом и братята Ранта. Великанът се отби у адвоката, за да го успокои или заплаши (според ситуацията) във връзка с неуспешния опит за отвличане на Лисбет Саландер. След обаждането на Свенсон Бюрман изпадна в неконтролируема паника. И постъпи необяснимо глупаво. Пожела да се оттегли.

На всичкото отгоре извади каубойския си пистолет, за да го заплаши. Русият великан го погледна учудено и му отне пистолета. Така или иначе носеше ръкавици и нямаше да остави отпечатъци. Всъщност Бюрман не му бе оставил друга възможност с откаченото си поведение.

Бюрман, разбира се, знаеше кой е Зала. Това го превръщаше в тежест. Не можеше да си обясни защо бе накарал Бюрман да се съблече, освен може би защото изобщо не го харесваше и искаше да му го покаже. Изуми се, когато видя татуировката на корема му: АЗ СЪМ САДИСТИЧНА СВИНЯ, ОТРЕПКА И ИЗНАСИЛВАЧ.

За един кратък миг дори изпита съжаление към Бюрман. Той бе пълен идиот. Русият великан обаче работеше в бранш, където подобни неадекватни чувства не биваше да пречат на дейността му. Затова го заведе в спалнята, накара го да застане на колене и използва възглавница вместо заглушител.

Отдели пет минути, за да претърси апартамента на Бюрман и да провери дали има нещо, което да го свързва със Зала. Откри единствено номера на собствения си мобилен телефон. За всеки случай прибра и мобилния на Бюрман.

Даг Свенсон бе следващият проблем. Ако откриеха Бюрман мъртъв, Даг Свенсон веднага щеше да позвъни в полицията. Щеше да им разкаже, че адвокатът е застрелян само няколко минути след като той му се е обадил и е разпитвал за Зала. Не се искаше голяма фантазия, за да разбере човек, че Зала щеше да стане обект на засилено внимание.

Русият великан се смяташе за умен, но изпитваше огромен респект към почти зловещото стратегическо мислене на Зала.

Работеха заедно от близо дванайсет изключително успешни години и русият великан почиташе Зала почти като свой ментор. Можеше часове наред да слуша как Зала му говори за човешката природа и нейните слабости и за това как човек би могъл да се възползва от тях за собствена изгода.

Изведнъж обаче бизнесът им се бе оказал в опасност. Нещата бяха тръгнали на зле.

От дома на Бюрман веднага се отправи към Еншеде и паркира бялото волво на три пресечки от дома на Свенсон. За негов късмет входната врата бе открехната. Качи се горе и позвъни на вратата с табелка Свенсон-Бергман.

Нямаше време да претърсва апартамента или да търси документи. Изстреля два куршума — вътре имаше и една жена. След това взе компютъра на Даг Свенсон от масата в дневната, врътна се и слезе по стълбите, отиде до колата си и напусна Еншеде. Малко се издъни, като изпусна пистолета на стълбите, докато се опитваше да крепи компютъра и едновременно с това вадеше ключовете за колата си, за да спести време. Спря за една десета от секундата, но пистолетът се хлъзна надолу по стълбите към мазето и той реши, че ще загуби твърде много време, ако се върне да го прибере. Съзнаваше, че има лесно запомнящ се външен вид. Затова трябваше да изчезне от мястото, преди да бъде забелязан, това бе най-важното в случая.

Зала бе скастрил русия великан заради изпуснатия пистолет, но нещата се развиха благоприятно за тях. Останаха поразени, когато полицията внезапно погна Лисбет Саландер. Случайната загуба на пистолета на практика се бе оказала чист късмет.

За жалост това водеше до нов проблем. Саландер бе последното слабо звено. Познаваше и Бюрман, и Зала. Лесно щеше да събере две и две. Когато със Зала обсъдиха положението, се оказа, че са на едно и също мнение по въпроса. Трябваше да очистят Саландер и да я заровят някъде. Идеалният вариант беше тялото й никога да не бъде открито. След време разследването на убийствата щеше да бъде пратено в архива да събира прах.

Предположиха, че Мириам Ву може да ги отведе до Саландер. Но нещата се объркаха. За пореден път. Паоло Роберто. Как бе възможно именно той от всички хора да се появи така внезапно? А според вестниците бил и приятел на Лисбет Саландер.

Русият великан не можеше да дойде на себе си.

След случилото се в Нюкварн бе отишъл до дома на Маге Лундин в Свавелшьо, който се намираше само на стотина метра от МК „Свавелшьо“. Не беше перфектното скривалище, но нямаше кой знае какъв избор, а и трябваше да открие място, където да остане, докато синините по лицето му избледнеят и може незабелязано да напусне Стокхолмския регион. Опипа счупения си нос и цицината на тила. Тя бе започнала да спада.

Смяташе, че е постъпил умно, като се върна при склада и го подпали. Трябваше да разчисти.

Изведнъж обаче го обля студена пот.

Бюрман. Бе го срещнал съвсем набързо само веднъж в някаква лятна къща край Сталархолмен в началото на февруари, когато Зала се съгласи да се погрижи за Саландер. Бюрман имаше папка за Саландер, която великанът бе разлистил набързо. Как бе могъл да го пропусне? Информацията в нея водеше към Зала.

Слезе в кухнята и обясни на Маге Лундин защо по най-бързия възможен начин трябва да замине за Сталархолмен и да предизвика още един пожар.

През обедната почивка криминален инспектор Бублански се опита да си върне контрола над разследването, което съвсем се бе объркало. Прекара доста време с Кърт Свенсон и Сони Буман, като им помагаше да координират издирването на Лисбет Саландер. Бяха получили нова информация от Гьотеборг и Норшьопинг. Гьотеборг бе изключен почти веднага, но сведенията от Норшьопинг не бяха за подценяване. Информираха колегите си и поставиха под дискретно наблюдение адрес, на който бе забелязано момиче, приличащо на Саландер.

Опита се да проведе дипломатичен разговор с Ханс Фасте, но него го нямаше в управлението, а и не вдигаше мобилния си телефон. След разгорещените страсти по време на сутрешното заседание Фасте бе изчезнал, навъсен като буреносен облак.

След това Бублански отиде при прокурор Ричард Екстрьом, за да се опита да разреши проблема със Соня Мудиг. Разговорът им продължи дълго. Бублански обясняваше защо смята, че отстраняването й от разследването е пълна глупост, но Екстрьом отказваше да го чуе. Тогава реши да изчака до другата седмица, преди отново да повдигне въпроса. Отношенията между двамата ръководители бяха обтегнати до краен предел.

Малко след три следобед Бублански излезе в коридора и видя Никлас Ериксон да напуска стаята на Соня Мудиг, където продължаваше да работи със съдържанието на твърдия диск на Даг Свенсон. Бублански смяташе, че това е напълно излишно занимание, като се има предвид, че вече нямаше истински полицай, който да наблюдава работата на Ериксон и да следи да не изпусне нещо. Реши да го прехвърли в екипа на Кърт Свенсон до края на седмицата.

Преди обаче да успее да му каже нещо, Ериксон изчезна в тоалетната в другия край на коридора. Бублански се почеса по ухото и влезе в кабинета на Соня Мудиг, за да го изчака да се върне. Застана на вратата и се вгледа в празния стол на Мудиг.

След това погледът му се спря върху мобилния телефон на Никлас Ериксон, който лежеше забравен на етажерката зад стола му.

Бублански се поколеба за миг и хвърли поглед към вратата на тоалетната, която все още бе затворена. После импулсивно влезе в стаята, грабна телефона на Ериксон, бързо се върна в кабинета си и затвори вратата. Отвори списъка с повиквания.

В 9,57, само пет минути след края на бурното сутрешно заседание, Никлас Ериксон се бе обадил на номер с код 070[77]. Бублански вдигна слушалката на стационарния си телефон и го набра. Чу гласа на журналиста Тони Скала.

Бублански затвори и се втренчи в мобилния телефон на Ериксон. След това внезапно се изправи с гневно изражение на лицето. Успя да направи две крачки в посока към вратата, когато телефонът на бюрото му иззвъня. Върна се и изкрещя името си в слушалката.

— Йеркер е. Все още се намирам при склада в Нюкварн.

— Ясно.

— Пожарът е угасен. През последните два часа търсихме улики на местопрестъплението. Полицаите от Сьодертеле доведоха куче, обучено да открива трупове, което да обиколи района в случай, че някой е заровен под руините.

— И?

— В склада не е имало никого. След това направихме кратка пауза, за да може носът на кучето да си почине малко. Водачът му каза, че това е наложително, защото миризмите на опожарено място са много силни.

— Давай по същество.

— Той заведе кучето на разходка и го пусна на известно разстояние от опожарената сграда. Песът надуши труп на около седемдесет и пет метра навътре в гората зад склада. Започнахме да копаем. Преди десет минути открихме човешки крак и една обувка. Прилича на мъжка. Останките бяха заровени относително плитко.

— По дяволите! Йеркер, трябва да…

— Вече поех ръководството на работата по гроба и прекратих разкопаването. Искам да дойдат съдебен лекар и криминолози, преди да продължим.

— Отлична работа, Йеркер.

— Това не е всичко. Преди пет минути песът маркира още едно място на около осемдесет метра от първото.

Лисбет Саландер си свари кафе на печката на Бюрман, изяде още една ябълка и в продължение на два часа преглежда страница по страница всички материали от проучването за нея, което Бюрман бе извършил. Той бе положил изключително голям труд, за да систематизира информацията, сякаш това му беше страстно хоби. Намерил бе документи, за чието съществуване дори самата тя не подозираше.

Прочете дневника на Холгер Палмгрен със смесени чувства. Бе изписал два черни тефтера с твърди корици. Започнал бе да го води след бягството на петнайсетгодишната Лисбет от дома на вторите й приемни родители, възрастна двойка в Сигтуна. Мъжът беше социолог, а жената — детска писателка. Лисбет остана у тях дванайсет дни, през които откри колко се гордеят с факта, че вършат добро дело, като поемат грижата за нея, и как очакват тя да им е дълбоко благодарна. Чашата преля, когато чу временната си приемна майка гръмко да възхвалява самата себе си пред една съседка и да й изнася цяла реч за това колко е важно някой да се погрижи за проблемните младежи. Всеки път, когато приемната й майка я показваше на познатите си, на Лисбет й се искаше да изкрещи, че не е обект на социален проект. На дванайсетия ден открадна 100 крони от касата за хранителни продукти, качи се на автобуса за Упландс-Весбю, а оттам на влака за Стокхолм. Полицията я откри шест седмици по-късно у един неин чичо по бащина линия.

Чичото беше готин. Осигури й покрив над главата и храна. Не желаеше да му се отплаща с кой знае какво. Единственото, което искаше, бе да я гледа скришом гола. Никога не я докосваше. Лисбет знаеше, че може да бъде определен като педофил, но не го смяташе за заплаха. Възприемаше го като затворен и асоциален човек. Впоследствие изпитваше странно чувство на роднинска привързаност, когато си спомнеше за него. И двамата бяха отхвърлени от обществото.

Накрая някакъв съсед я забеляза и позвъни в полицията. Впоследствие един служител на социалните служби всячески се опитваше да я убеди да обвини чичо си в сексуален тормоз. Тя категорично отказа да признае за каквито и да било неприлични действия от негова страна, а освен това беше на петнайсет и следователно не бе малолетна. Fuck you. След това се намеси Холгер Палмгрен и пое отговорността за нея. Започна да си води дневник в отчаян опит да се пребори със съмненията си. Първите записки бяха от декември 1993-та.

Л. се проявява все повече като най-неконтролируемото дете, с което някога съм работил. Въпросът е дали постъпвам правилно, като се противопоставям на въдворяването й в „Санкт Стефан“. Била е настанявана в две приемни семейства през последните три месеца. Съществува голям риск да пострада, ако продължи да бяга. Скоро трябва окончателно да реша дали да не се откажа от нея и да изискам да бъде поставена под грижите на професионални експерти. Не съм сигурен кое е правилно и кое погрешно. Днес проведохме сериозен разговор.

Лисбет си спомняше всяка дума, произнесена по време на въпросния сериозен разговор. Проведоха го в деня преди Бъдни вечер. Тогава Холгер Палмгрен я прибра в дома си и я настани в стаята за гости. Приготви спагети с кайма за вечеря, след което я отведе до дивана във всекидневната и седна на един фотьойл срещу нея. Мина й беглата мисъл, че може би и Палмгрен иска да я види гола. Вместо това обаче той говори с нея като с възрастен.

Произнесе близо двучасов монолог. Тя не му отговаряше дори когато се обръщаше към нея по име. Палмгрен й обясни как стоят нещата в момента и че трябва да избере между „Санкт Стефан“ и приемно семейство. Обеща й да се опита да открие що-годе нормални приемни родители и държеше тя да приеме избора му. Искаше тя да прекара коледните празници в дома му, за да обмисли на спокойствие бъдещето си. Сама трябваше да избере, но той искаше да чуе решението й най-късно на двайсет и шести декември. Освен това трябваше да му обещае, че ако срещне някакъв проблем, ще се обърне към него, вместо да бяга. След това я прати да си легне и за първи път написа няколко реда в дневника, посветен на Лисбет Саландер.

Заплахата, тоест евентуалната възможност да бъде върната в „Санкт Стефан“ в дните между Коледа и Нова година, я стресна повече, отколкото Холгер Палмгрен можеше да предположи. По време на коледните празници се чувстваше нещастна и следеше подозрително всяка негова стъпка. На двайсет и шести декември той нито започна да й натяква, нито по някакъв начин й показа, че иска да я види гола. Дори напротив, побесня, когато тя демонстративно се разходи без дрехи от гостната му до банята, и затръшна силно вратата на банята. След това тя му даде обещанията, които очакваше да чуе от нея. И повече или по-малко удържа на думата си.

В дневника Палмгрен описваше методично всяка тяхна среща. Понякога му трябваха само три реда, друг път изпълваше няколко страници с размисли. На моменти Лисбет зяпваше от изумление. Палмгрен се оказваше доста по-прозорлив, отколкото бе очаквала. Понякога обясняваше как се е опитала да го излъже и как е прозрял истината.

След това отвори разследването от 1991 година.

И изведнъж всички парчета се наместиха. Имаше чувството, че земята се разлюлява под краката й.

Прочете доклада на съдебния лекар Йеспер Х. Льодерман, в който експертното мнение на д-р Петер Телебориан бе цитирано с особена почит. Льодерман бе козът на прокурора, пледирал за принудителното й затваряне в психиатрична клиника по време на съдебното обсъждане, проведено, след като навърши пълнолетие.

След това откри плик с кореспонденция между Петер Телебориан и Гунар Бьорк. Писмата бяха от 1991 година, малко след Голямото зло.

Двамата се изразяваха доста иносказателно и й отне няколко минути да разбере за какво става дума. И да загуби опора под краката си. Гунар Бьорк споменаваше някакъв разговор. Не го казваше открито, но се подразбираше, че идеалният вариант за Бьорк би бил Лисбет Саландер да остане затворена в лудница до края на живота си.

Важно е детето да се отдалечи от настоящите събития. Не бих могъл да преценя психическото й състояние и от какви грижи се нуждае, но колкото по-дълго остане в институцията, толкова по-малък е рискът непреднамерено да създаде проблеми по актуалния случай.

Актуалният случай.

Лисбет Саландер поразсъждава над израза известно време. Петер Телебориан отговаряше за лечението й в „Санкт Стефан“. И това не беше случайно. Неформалният тон на писмата свидетелстваше, че не са предназначени за чужди очи.

Петер Телебориан познаваше Гунар Бьорк.

Лисбет Саландер прехапа устни. Никога не бе проучвала Телебориан, но знаеше, че е започнал кариерата си в „Съдебна медицина“. А тайната полиция от време на време се консултираше със съдебни медици или психиатри във връзка с различни разследвания. Внезапно осъзна, че ако се разрови, ще открие връзка. В някакъв момент в началото на кариерата си Телебориан се бе срещал с Бьорк. И когато на Бьорк му е потрябвал някой, за да погребе Лисбет Саландер, той се е обърнал към Телебориан.

Това обясняваше всичко. Развоят на събитията, който до този момент изглеждаше напълно случаен, придобиваше съвсем нов смисъл.

Лисбет поседя неподвижно доста дълго време, втренчила поглед пред себе си. Няма невинни хора. Има само различни степени на отговорност. Някой бе отговорен за случилото се с Лисбет Саландер. Определено щеше да й се наложи да посети Смодаларьо. Предположи, че никой служител на съдебната система няма да има желание да обсъжда въпроса с нея, така че при липса на други желаещи трябваше да се задоволи да говори с Бьорк.

Очакваше този момент с нетърпение.

Нямаше нужда да взема папките със себе си. Бе ги прочела и съдържанието им завинаги се бе запечатало в ума й. Взе със себе си дневниците на Холгер Палмгрен, полицейското разследване на Бьорк от 1991 година, доклада на съдебния лекар от 1996-та, заради който бе поставена под попечителство, както и кореспонденцията между Петер Телебориан и Гунар Бьорк. Раницата й се напълни.

Затвори вратата, но преди да успее да я заключи, чу бръмченето на мотоциклети зад гърба си. Огледа се. Бе късно да опитва да се скрие, а и знаеше, че няма никакъв шанс да се измъкне от двама мотоциклетисти с „Харли Дейвидсън“. Слезе бавно по стълбите и ги посрещна по средата на двора.

Бублански замарширува бесен по коридора и констатира, че Ериксон все още не се е върнал в стаята на Соня Мудиг. Тоалетната обаче вече беше свободна. Продължи надолу по коридора и внезапно го видя да седи с чаша кафе от автомата заедно с Кърт Свенсон и Сони Буман.

Бублански се извърна, за да не го забележат, и се качи до кабинета на прокурор Екстрьом на горния етаж. Отвори вратата, без да чука, и свари Екстрьом да говори по телефона.

— Ела! — рече той.

— Моля? — възкликна Екстрьом.

— Затвори телефона и ела.

Бублански имаше такова изражение на лицето, че Екстрьом се подчини. В този момент не му беше трудно да разбере защо колегите им бяха дали на Бублански прозвището инспектор Бубла. Лицето му приличаше на яркочервен баражен балон. Слязоха долу до стаята на Кърт Свенсон, където колегите им си почиваха на чаша кафе. Бублански отиде до Ериксон, хвана го здраво за косата и го обърна към Екстрьом.

— Ай! Какво, по дяволите, правиш? Полудя ли?

— Бублански! — извика Екстрьом.

Изглеждаше ужасѐн. Кърт Свенсон и Сони Буман зяпнаха от почуда.

— Твой ли е? — попита Бублански и извади телефона с марка „Сони Ериксон“.

— Пусни ме!

— Твой ли е този телефон?

— Да, по дяволите! Пусни ме!

— Няма да стане. Арестуван си.

— Кво?

— Арестуван си за издаване на тайна и за възпрепятстване на полицейско разследване. Или можеш да ни дадеш друго разумно обяснение защо според списъка с повиквания в телефона ти си се обадил на журналист на име Тони Скала в 9,57 тази сутрин, веднага след края на сутрешното заседание и малко преди той да публикува информация, която се бяхме разбрали да пазим в тайна.

Маге Лундин не повярва на очите си, когато видя Лисбет Саландер да стои на двора пред лятната къща на Бюрман. Бе изучил внимателно една пътна карта, а и русият великан подробно му обясни как да стигне дотам. След като получи инструкции да отиде до Сталархолмен и да предизвика пожар, се разходи до клуба, който се помещаваше в сградата на затворената печатница в покрайнините на Свавелшьо, и взе Сони Ниеминен със себе си. Беше топло — идеално време, за да изкарат моторите за първи път след края на зимата. Извадиха кожените си дрехи и изминаха разстоянието от Свавелшьо да Сталархолмен в умерено темпо.

А ето че там ги чакаше Лисбет Саландер.

Бонус, който щеше приятно да изненада русия великан.

Спряха на около два метра от двете й страни. Когато изгасиха двигателите, в гората настана тишина. Маге Лундин не знаеше какво точно да каже. Накрая все пак проговори.

— Я гледай. От доста време те търсим, Саландер.

Внезапно се усмихна. Лисбет Саландер наблюдаваше Лундин с безизразен поглед. Забеляза, че на брадичката му все още личи червен белег от раната, която му бе нанесла с ключовете си. Вдигна очи нагоре и се загледа във върховете на дърветата зад него. После отново сведе поглед. Очите й бяха плашещо черни.

— Преживях отвратителна седмица и съм в много лошо настроение. Знаеш ли кое е най-гадното? Че всеки път, щом се обърна, виждам някакъв проклет боклук с разплут корем да стои на пътя ми и да се надува. Сега смятам да се прибирам. Отмести се.

Маге Лундин зяпна. В първия момент реши, че не е чул правилно. След това го напуши смях. Ситуацията бе комична. Пред него стоеше кльощаво момиче, което можеше да се побере в джоба на гърдите му, и се ежеше на двама едри мъже, чиито жилетки показваха, че членуват в МК „Свавелшьо“ и следователно принадлежат към възможно най-опасната банда, а скоро щяха да станат и пълноправни членове на „Hell’s Angels“[78]. Можеха да я разкъсат и да я напъхат в буркан за сладки. А тя им се дървеше.

Макар и момичето да бе напълно лудо, което явно бе истина, ако се съдеше по вестникарските статии и поведението й в настоящия момент, жилетките им трябваше да й вдъхнат респект. Но тя изобщо не даваше вид да е впечатлена. Колкото и смехотворна да бе ситуацията, не можеха да толерират подобно отношение. Маге Лундин хвърли един поглед на Сони Ниеминен.

— Мисля, че на лесбийката й трябва един член — рече той, пусна страничната стойка на мотора и слезе от своя ХД. С бавни стъпки тръгна към Лисбет Саландер, като я гледаше отвисоко. Тя не помръдна от мястото си. Маге Лундин поклати глава и въздъхна мрачно. След това замахна с дясната си ръка със силата, която Микаел Блумквист бе изпитал на гърба си при срещата им на Лундагатан.

Не успя да я удари. В мига, в който ръката му щеше да се стовари върху лицето й, тя направи крачка назад и отново застана неподвижно, така че да не може да я стигне.

Подпрян на кормилото на своя ХД, Сони Ниеминен наблюдаваше развеселен приятеля си. Лундин почервеня и бързо направи две крачки към Лисбет. Тя отново пристъпи назад. Лундин се забърза.

Лисбет Саландер изведнъж спря и изпразни половината флакон със сълзотворен газ в лицето му. Очите му запариха ужасно. Върхът на ботуша й се стрелна нагоре и се впи между краката му с кинетична енергия, равняваща се на 120 килопаунда на квадратен сантиметър. Маге Лундин се свлече на колене, останал без дъх, и така зае още по-удобна позиция за Лисбет Саландер. Тя се засили и го ритна по лицето, сякаш изпълняваше ъглов удар в мач. Чу се ужасно изпукване и Маге Лундин се строполи на земята като чувал с картофи.

На Сони Ниеминен му отне няколко секунди да осъзнае, че пред очите му се разиграва безумна сцена. Понечи да спусне страничната стойка на мотора, но не успя да я уцели с крак и бе принуден да погледне надолу. След това реши да заложи на сигурното и затърси пистолета си, който държеше във вътрешния джоб на якето си. Точно възнамеряваше да дръпне ципа, когато съзря някакво движение с ъгълчето на окото си.

Когато отново вдигна очи, видя Лисбет Саландер да се носи като куршум към него. Тя скочи и с двата си крака го ритна с все сила по бедрото. Не успя да го нарани особено, но го бутна заедно с мотора на земята. Кракът му за малко да остане под машината. Той се олюля и отстъпи няколко крачки, преди да успее да възстанови равновесието си.

Когато отново се появи в обсега на зрението му, Лисбет замахваше с ръка и хвърляше към него камък с големината на юмрук. Сони приклекна инстинктивно. Камъкът мина на няколко сантиметра от главата му.

Накрая успя да извади пистолета, но когато вдигна очи за трети път, Лисбет Саландер вече стоеше пред него. Погледът й бе изпълнен с ярост. Мъжът с изненада установи, че се бои от нея.

— Приятни сънища — рече му Лисбет Саландер.

Натисна електрошоковия пистолет в чатала му, пусна 75 000 волта през тялото му и задържа така пистолета в продължение на поне двайсет секунди. Сони Ниеминен се строполи на земята като попарено мушкато.

Лисбет чу шум зад себе си, обърна се и се вгледа в Маге Лундин. Той с мъка бе успял да застане на колене и се опитваше да се изправи. Лисбет наблюдаваше озадачено как се лута като сляп в парещата мъгла на сълзотворния газ.

— Ще те убия! — изкрещя внезапно той.

Заваляше силно думите и шареше наоколо в опит да я намери. Тя наклони глава на една страна и се загледа замислено в него. Той отново изрева.

— Проклета курва!

Лисбет Саландер се наведе и вдигна пистолета на Сони Ниеминен. Констатира, че е полски „Р-83 Ванад“.

Извади пълнителя и видя, както и очакваше, че е зареден с деветмилиметрови куршуми „Макаров“. После го зареди с един куршум в цевта, прескочи Сони Ниеминен, приближи се до Маге Лундин, хвана пистолета с две ръце, прицели се и го простреля в ходилото. Той изрева от шока и отново се строполи.

Лисбет го погледа, чудейки се дали да си направи труда да му зададе няколко въпроса относно самоличността на русия великан, в компанията на когото го бе видяла в сладкарница „Блумгренс“ и който според думите на журналиста Пер-Оке Сандстрьом заедно с Маге Лундин бе убил някакъв човек в склад. Хм. Може би трябваше да изчака малко и да го разпита, преди да го простреля.

Но от една страна, Маге Лундин, изглежда, не бе в състояние да води нормален разговор, и от друга, съществуваше потенциална възможност някой да е чул стрелбата. Следователно трябваше незабавно да напусне района. Можеше да открие Маге Лундин по-късно и да го разпита в по-спокойна обстановка. Спусна предпазителя, прибра пистолета в джоба на якето си и взе раницата си.

Бе изминала около десет метра надолу по пътя, който започваше от лятната къща на Нилс Бюрман, когато спря и се обърна. Бавно се върна назад и огледа внимателно мотоциклета на Маге Лундин.

— Харли Дейвидсън — рече тя. — Яко.

Глава двайсет и седма

Сряда, 6 април

Бе прекрасен пролетен ден, когато Микаел Блумквист подкара колата на Ерика Бергер в южна посока към Нюнесвеген. Черните поля вече се бяха обагрили леко в зелено, а и навън наистина бе топло — идеално време, за да загърби всичките си проблеми и да замине за къщата си в Сандхамн.

Бе се разбрал с Гунар Бьорк да го посети в един часа, но беше подранил, затова спря в Даларьо, за да изпие чаша кафе и да прочете вечерната преса. Не се бе готвил предварително за срещата. Бьорк определено имаше какво да му разкаже и Микаел бе твърдо решен, че няма да напусне Смодаларьо, преди да е научил нещо за Зала. Нещо, за което да може да се хване оттук нататък.

Бьорк го посрещна на двора. Изглеждаше по-самоуверен и наперен отпреди два дни. „Какво ли е намислил днес?“ Микаел не му подаде ръка.

— Мога да ти дам информация за Зала — рече Гунар Бьорк. — При едно условие.

— Какво е то?

— Искам името ми да не бъде включено в репортажа на „Милениум“.

— Добре.

Бьорк изглеждаше изненадан. Блумквист прие с лекота и без протести условието, за което Бьорк се готвеше да води дълга борба. Това беше единственият му коз. Информация за убийствата срещу анонимност. А Блумквист веднага се съгласи да се откаже от една сензационна новина.

— Говоря сериозно — рече Бьорк подозрително. — Искам да получа писмено уверение.

— Няма проблем, но подобен документ не би имал никаква стойност. Извършил си престъпления, за които знам и на практика съм задължен да съобщя в полицията. Притежаваш информация, която искам да получа, и се възползваш от положението, за да купиш мълчанието ми. Премислил съм всичко и съм съгласен. Улеснявам те, като ти обещавам да не споменавам името ти в статията на „Милениум“. Имаш две възможности — да ми се довериш или не.

Бьорк се замисли.

— Аз също имам условие — рече Микаел. — Цената на моето мълчание е да ми разкажеш всичко, което знаеш. Ако открия, че си премълчал нещо, всичките ни уговорки отпадат. Ще се погрижа името ти да се появи на първите страници на всички вестници в Швеция, точно както се случи с Венерстрьом.

Бьорк потрепери при тази мисъл.

— Добре — рече той. — Нямам избор. Даваш ми дума, че името ми няма да се появи в „Милениум“, а аз ще ти кажа кой е Зала. В това отношение бих искал да бъда защитен в качеството си на източник.

Стиснаха си ръцете. Микаел току-що бе дал дума да помогне за прикриването на едно престъпление, но изобщо не се притесняваше. Обещал бе само едно — нито той, нито вестник „Милениум“ да споменават името на Бьорк. Само че цялата му история фигурираше в книгата на Даг Свенсон. А тя щеше да бъде публикувана. Микаел бе твърдо решен да се погрижи за това.

Сигналът бе подаден в 15,18 часа. Позвъниха директно в полицията в Стренгнес, а не на телефон 112. Собственикът на лятна къща на име Йоберг, чийто имот се намираше в близост до Сталархолмен в Източна посока, съобщи, че чул стрелба и отишъл да провери какво се е случило. Открил двама сериозно ранени мъже. Всъщност единият от тях нямал тежки наранявания, но изпитвал адски болки. Лятната къща, в чийто двор се намирали мъжете, била собственост на Нилс Бюрман. Тоест на покойния вече адвокат Нилс Бюрман, за когото се изписа толкова много по вестниците.

Полицията в Стренгнес бе имала доста натоварена сутрин — бе провела мащабна, отдавна планирана акция за контрол на скоростта по пътищата. Акцията приключи в следобедните часове, след като в полицията постъпи сигнал, че петдесет и седем годишна жена е убита от партньора си на семейни начала в дома им във Фининге. Почти по същото време бе избухнал пожар в сграда в Стурйердет, а на всичкото отгоре и две коли се бяха сблъскали фронтално на пътя към Еншьопинг край остров Вархолмен. Сигналите постъпиха в рамките на няколко минути и почти всички служители на полицията в Стренгнес бяха заети.

Дежурният началник обаче бе запознат със събитията край Нюкварн, които вероятно бяха свързани с издирваната Лисбет Саландер. Тъй като Нилс Бюрман също бе обект на въпросното разследване, полицайката събра две и две. И предприе следните три действия. Спешно изпрати към Сталархолмен последния полицейски микробус, останал в управлението в Стренгнес през този натоварен ден. Обади се на колегите си от Сьодертеле и ги помоли за помощ. Те също бяха доста заети, защото по-голямата част от служителите работеха по изравянето на трупове край изгорелия склад на юг от Нюкварн. Вероятната връзка между събитията от Нюкварн и Сталархолмен обаче накара дежурния в Сьодертеле да изпрати две коли до Сталархолмен като подкрепление на колегите им от Стренгнес. Накрая дежурният началник в Стренгнес вдигна телефона, за да позвъни на криминален инспектор Ян Бублански. Намери го на мобилния.

В този момент Бублански се намираше в „Милтън Секюрити“, където възнамеряваше да проведе сериозен разговор с изпълнителния директор на компанията Драган Армански и двамата му служители Фреклунд и Буман. Никлас Ериксон отсъстваше.

Реакцията на Бублански бе да позвъни на Кърт Свенсон и да му нареди по най-бързия възможен начин да се отправи към лятната къща на Бюрман. Както и да вземе със себе си Ханс Фасте, в случай че успее да го открие. След известен размисъл Бублански се обади дори на Йеркер Холмберг, който се намираше на юг от Нюкварн и следователно бе доста по-близо до Сталархолмен. Холмберг имаше новини.

— Точно смятах да ти се обадя. Току-що идентифицирахме трупа.

— Не е възможно. Не и толкова бързо.

— Всичко е възможно, когато мъртъвците имат добрината да носят портфейл и ламинирана лична карта.

— Добре. На кого е трупът?

— На наш добър познайник. Кенет Густавсон, на четирийсет и четири години, от Ескилстуна. По-известен като Скитника. Да ти говори нещо?

— И още как. Значи Скитника е заровен край Нюкварн. Не съм следил дребните престъпници край Платан[79], но той се беше прочул през деветдесетте години. Принадлежи към група пласьори, дребни крадци и наркомани.

— Той е. Или поне личната карта е негова. Окончателното идентифициране ще бъде извършено от патолозите. Ще им се наложи да редят пъзел. Нарязан е на минимум шест парчета.

— Хм. Паоло Роберто разказа, че блондинът, с когото се е бил, е заплашвал Мириам Ву с моторна резачка.

— Напълно е възможно да са го разчленили с резачка, но не съм се вглеждал внимателно. Току-що започнахме да разкопаваме второ място. В момента разпъват шатрата над него.

— Добре. Йеркер, знам, че денят беше дълъг, но можеш ли да останеш на работа и вечерта?

— Да. Първо ще отида до Сталархолмен.

Бублански приключи разговора и разтърка очи.

Специалният отряд от Стренгнес пристигна в лятната къща на Бюрман в 15,44 ч. В началото на алеята буквално се сблъскаха с един мъж, който, олюлявайки се на своя „Харли Дейвидсън“, се опитваше да напусне двора на вилата. Мъжът се блъсна в автобуса. Но не беше тежка катастрофа. Полицаите излязоха от автомобила и идентифицираха Сони Ниеминен, на трийсет и седем години, известен убиец от средата на деветдесетте. Ниеминен очевидно бе в доста лошо състояние. Когато служителите на реда му поставиха белезници, забелязаха изненадано, че коженото му яке е скъсано на гърба. Липсваше правоъгълно парче с размери два дециметра на два дециметра. Изглеждаше доста странно. Сони Ниеминен не искаше да коментира въпроса.

След като приключиха с него, полицаите продължиха нататък и след двеста метра стигнаха къщата. Там завариха пенсионирания работник на пристанище Йоберг, който се опитваше да обездвижи крака на Карл-Магнус Лундин, на трийсет и шест години, президент на бандитския мотоциклетен клуб „Свавелшьо“.

Начело на отряда бе полицейски инспектор Нилс-Хенрик Юхансон. Той пристъпи напред, пооправи кобура си и се загледа в окаяното създание на земята. След това изрече съдържателната полицейска реплика.

— Какво става?

Пенсионираният моряк спря да превързва крака на Маге Лундин и погледна сухо Юхансон.

— Аз се обадих.

— Съобщили сте за стрелба.

— Съобщих, че чух изстрел, че дойдох да видя какво става и открих тези двамата. Мъжът пред вас е прострелян в ходилото и е изял здрав пердах. Мисля, че му трябва линейка.

Йоберг хвърли поглед към микробуса.

— Аха, значи сте заловили другия нещастник. Лежеше изнемощял, когато дойдох, но не изглеждаше ранен. Постепенно се съвзе и пожела да си тръгне.

Йеркер Холмберг пристигна едновременно с полицаите от Сьодертеле точно когато линейката си тръгваше. Набързо се запозна с установените от специалния отряд факти. Нито Ниеминен, нито Лундин бяха пожелали да обяснят как са се озовали тук. Лундин изобщо не беше в състояние да говори.

— Значи разполагаме с двама рокери в кожено облекло и един „Харли Дейвидсън“. Има произведен изстрел, но няма оръжие. Правилно ли съм разбрал? — попита Холмберг.

Ръководителят на отряда кимна. Холмберг се замисли за момент.

— Можем ли да предположим, че едното от момчетата не е дошло дотук с мотор?

— Бих казал, че в техните среди това не би се сметнало за особено мъжествено — рече Юхансон.

— В такъв случай единият мотор липсва. Тъй като и оръжието го няма, бихме могли да заключим, че на мястото е присъствало и трето лице, което е успяло да изчезне.

— Звучи логично.

— Това поражда друг проблем. Ако двамата господа са пристигнали от Свавелшьо на мотори, то липсва и превозното средство на третото лице. То може да е напуснало местопрестъплението със своето превозно средство или с мотора. Разстоянието оттук до централния път към Стренгнес е доста голямо.

— Освен ако третото лице не е живеело в лятната къща.

— Хм — рече Йеркер Холмберг. — Но тя е собственост на покойния адвокат Нилс Бюрман, който определено не живее вече тук.

— Може да има замесено и четвърто лице, което да си е тръгнало с кола.

— Но защо не са избягали заедно в такъв случай? Не смятам, че в основата на цялата тази история е залегнала кражба на мотор „Харли Дейвидсън“, колкото и популярни да са тези машини.

Замисли се за миг, след което помоли полицаите от Стренгнес да определят двама служители, които да проверят дали мотоциклетът не е изоставен на някой горски път, както и да разпитат съседите дали не са забелязали нещо необичайно.

— Тук почти няма хора по това време на годината — рече ръководителят на отряда, но обеща да направи каквото може.

След това Холмберг отвори незаключената врата на къщата. Веднага откри оставените на кухненската маса папки, които съдържаха проучването на Бюрман за Саландер. Седна на един стол и започна да ги разглежда с почуда.

Йеркер Холмберг имаше късмет. Само трийсет минути след като започнаха да обикалят по съседните къщи, полицаите попаднаха на седемдесет и две годишната Анна Виктория Хансон. Тя бе прекарала целия ден в разчистване на боклука от градината си, която се намираше при отбивката за вилната зона. Да, жената виждала добре. Забелязала дребно момиче с черно яке да минава пеша покрай дома й по обяд. Около петнайсет часа се появили и двама мъже на мотоциклети. Вдигнали страшен шум. Малко след това момичето профучало в обратна посока на един от мотоциклетите. След това пристигнали и полицаите.

В момента, в който Йеркер Холмберг чу доклада, на мястото пристигна Кърт Свенсон.

— Какво се е случило? — попита той.

Йеркер Холмберг мрачно погледна колегата си и отговори:

— Не знам как да ти обясня.

— Йеркер, да не би да се опитваш да ми кажеш, че Лисбет Саландер се е появила в лятната къща на Бюрман и сама е пребила двамата председатели на МК „Свавелшьо“? — попита Бублански в телефонната слушалка.

По гласа му личеше, че е напрегнат.

— Ами, нали Паоло Роберто й е бил треньор…

— Йеркер, млъкни.

— Добре, де. Магнус Лундин има огнестрелна рана в ходилото. Съществува известен риск да остане куц. Куршумът е излязъл през задната част на петата.

— Поне не го е застреляла в главата.

— Не е имало нужда. Доколкото разбрах от специалния отряд, Лундин е имал сериозни травми по лицето, счупена челюст и два избити зъба. Медиците предполагат, че има и сътресение на мозъка. Освен раната в крака се е оплакал и от силни болки в слабините.

— Какво е състоянието на Ниеминен?

— Той е напълно здрав. Но по думите на старчето, което ги е открило, е бил в безсъзнание, когато то влязло в двора. В началото не бил контактен, но впоследствие се посъвзел и се опитал да избяга точно когато полицаите от Стренгнес пристигнали на мястото.

За първи път от доста дълго време Бублански бе напълно озадачен.

— Има и един мистериозен детайл… — рече Йеркер Холмберг.

— Не свършиха ли вече?

— Не знам как да си го обясня. Коженото яке на Ниеминен… Той нали е дошъл дотук на мотор…

— Да?

— Скъсано е.

— Как така?

— Липсва цяло парче. На гърба му има огромна дупка с размери два на два дециметра. Точно на мястото на емблемата на МК „Свавелшьо“.

Бублански вдигна вежди.

— Защо й е на Лисбет Саландер да отреже парче от якето му? За трофей?

— Нямам представа, но си мислех нещо друго — рече Йеркер Холмберг.

— Какво?

— Магнус Лундин има голям търбух, рус е и носи косата си вързана на конска опашка. Един от мъжете, отвлекли приятелката на Лисбет Саландер — Мириам Ву, е бил рус, с бирено коремче и конска опашка.

Лисбет Саландер не бе изпитвала такава еуфория, откакто преди няколко години посети „Грьона Лунд“[80], за да се качи на скоростното влакче и да изпита усещането „свободно падане“. Бе се возила три пъти и щеше да го стори с удоволствие още три пъти, ако не й бяха свършили парите.

Установи, че да се возиш на 125-кубиков мотор „Кавазаки“, който на практика представляваше просто малко по-мощен мотопед, не можеше да се сравни с усещането да управляваш „Харли Дейвидсън“ от 1450 кубика. Първите триста метра по лошо поддържания горски път от къщата на Бюрман мотоциклетът подскачаше нагоре-надолу като влакче на ужасите, а Лисбет се чувстваше като същински жироскоп. На два пъти за малко да излезе от пътя, но с много усилия успя да овладее превозното средство. Бе като да яздиш подплашен лос.

На всичкото отгоре каската непрекъснато й падаше над очите, въпреки че я бе подплатила с парче от дебелото кожено яке на Сони Ниеминен.

Не посмя да спре, за да я нагласи, защото се страхуваше, че няма да успее да задържи мотора изправен. Бе прекалено дребна, за да достигне земята с крака, и се боеше, че мотоциклетът може да падне. В такъв случай никога нямаше да успее да го вдигне отново.

Задачата й се улесни, когато излезе на по-широкия чакълест път, който водеше до вилната зона. Когато след няколко минути излезе на главния път за Стренгнес, се престраши да пусне кормилото с една ръка и да нагласи каската си. След това даде газ. Измина разстоянието до Сьодертеле за рекордно кратко време, като се усмихваше щастливо през целия път. Малко преди Сьодертеле срещна две шарени коли с включени светлини.

Най-умно би било да зареже мотора още в Сьодертеле и да се качи като Ирене Несер на влака за Стокхолм, но Лисбет Саландер не можа да устои на изкушението. Излезе на Е4 и отново настъпи газта. Следеше старателно да не превишава позволената скорост или поне да не е с много, но въпреки това имаше усещането, че пада свободно във въздуха. Едва когато стигна до Елвшьо, свърна от шосето. Намери пътя до местния панаир и успя да паркира, без чудовището да падне на земята. С тъга заряза мотоциклета и каската с парчето от якето на Сони Ниеминен и отиде пеша до железопътната гара. Съвсем бе измръзнала. Слезе след една спирка на „Сьодра“, разходи се до апартамента си до Мусебаке и се излегна във ваната.

— Името му е Александър Залаченко — рече Гунар Бьорк. — Но на практика не съществува. Не е регистриран.

„Зала. Александър Залаченко. Най-накрая разполагам с име.“

— Кой е той и къде бих могъл да го намеря?

— Не е човек, когото би искал да срещнеш.

— Вярвай ми, страшно много държа да се срещна с него.

— Информацията, която ще ти дам, е секретна. Ако се разбере, че си я получил от мен, ще ме осъдят. Това е една от най-големите тайни на всички институции, заети със защитата на Швеция. Надявам се, че разбираш защо е толкова важно да ми гарантираш анонимност.

— Вече ти обещах.

— Достатъчно възрастен си, за да си спомняш Студената война.

Микаел кимна. „Давай по същество.“

— Александър Залаченко е роден през 1940 година в Сталинград, в бившия Съветски съюз. Когато е на една година, Хитлер започва осъществяването на плана „Барбароса“ и офанзивата на Източния фронт. И двамата родители на Залаченко загиват във войната. Поне така мисли той самият. Не знае какво точно се е случило по това време. Най-ранните му спомени са от сиропиталището в Урал.

Микаел кимна, за да му покаже, че следи историята.

— Сиропиталището се намира в един гарнизонен град и е поддържано от Червената армия. Може да се каже, че Залаченко още в ранна възраст получава военно обучение. Все пак става дума за най-страшните години от управлението на Сталин. След разпадането на Съветския съюз на бял свят излязоха много документи за провеждането на различни експерименти с цел създаването на специално обучена елитна войска от сираци, възпитавани от държавата. Залаченко е такова дете.

Микаел кимна.

— Ще се опитам да съкратя дългата му биография. Когато е на пет години, го изпращат в армейско училище. Оказва се, че е много талантлив. През 1955-та, когато е на петнайсет, продължава обучението си във военното училище в Новосибирск. Заедно с две хиляди други кадети получава обучение, характерно за спецназ, тоест за елитните руски войски.

— Добре. Бил е смел войник още като дете.

— През 1958 г., когато е на осемнайсет, е преместен в Минск и продължава да бъде обучаван от ГРУ. Знаеш ли какво е ГРУ?

— Да.

— Пълното му наименование е Главное разведывательное управление, или Военно разузнавателно управление, пряко подчинено на най-висшето ръководство на армията. ГРУ не бива да се бърка с КГБ или с тайната цивилна полиция.

— Знам.

— Филмите за Джеймс Бонд обикновено представят именно служителите на КГБ като основните шпиони в чужбина. В действителност КГБ отговаря за вътрешната сигурност на държавата, за концентрационните лагери в Сибир и за разстрела на противниците на режима с куршум в тила в мазето на затвора на Лубянка. ГРУ най-често извършва шпионаж и операции в чужбина.

— Разказът ти започва да звучи като урок по история. Продължавай.

— Когато навършва двайсет години, Александър Залаченко получава първото си назначение в чужбина. Изпратен е в Куба. Това е един вид тренировка, а той все още е младши лейтенант. Остава там две години и преживява Кубинската криза и операцията в Залива на свинете.

— Добре.

— През 1963 г. се връща в Минск, за да продължи обучението си. След това бива изпратен на служба първо в България, а после в Унгария. През 1965-та е повишен в чин лейтенант и за първи път е позициониран в Западна Европа, в Рим, където остава в продължение на дванайсет месеца. Това е първата му работа под прикритие. Тоест пребивава в страната като цивилен с фалшив паспорт, без да поддържа каквато и да било връзка с посолството.

Микаел кимна. С нежелание осъзна, че историята бе завладяваща.

— През 1967 г. е преместен в Лондон. Там организира екзекуцията на един самоотлъчил се агент на КГБ. През следващите десет години се превръща в един от най-добрите агенти на ГРУ. Наистина принадлежи към елита на най-верните политически войници. Обучението му започва още през детските години. Владее отлично минимум шест езика. Представял се е за журналист, фотограф, специалист по реклама, моряк и какво ли не. Владее до съвършенство изкуството да оцеляваш, експерт е по дегизировка и заблуждаващи маньоври. Ръководи собствени агенти и организира или изпълнява собствени операции. Повечето от тях са били поръчкови убийства, извършвани основно в държави от Третия свят, но е имало и задачи, свързани с изнудване, отправяне на заплахи или други поръчки на началниците му. През 1969 г. става капитан, през 1972 — майор, а през 1975 — полковник.

— Как е попаднал в Швеция?

— Ще стигна и дотам. През годините се корумпира и започва да краде оттук-оттам. Злоупотребява с алкохол и се забърква в твърде много любовни истории. Всичко това е известно на началниците му, но той си остава техен любимец и му прощават дребните прегрешения. През 1976 г. му е възложена мисия в Испания. Няма нужда да навлизаме в подробности, но той се напива и прави грешка. Мисията се проваля, Залаченко внезапно изпада в немилост и е отзован в Русия. Не се подчинява и положението му се влошава още повече. Тогава ГРУ заповядва на един военен аташе от посолството в Мадрид да го открие и да го вразуми. Нещо обаче сериозно се обърква по време на разговора и Залаченко убива служителя на посолството. Изведнъж се озовава в патова ситуация. Изгорил е всички мостове зад гърба си и набързо решава да се откаже от шпионска дейност.

— Добре.

— Това се случва в Испания. Залаченко оставя няколко лъжливи следи — уж че е заминал за Португалия и е претърпял инцидент с лодка, както и че е избягал в САЩ. Всъщност заминава за най-невероятната страна в Европа. Пристига в Швеция, свързва се с тайната полиция и иска статут на бежанец. Всъщност постъпва доста умно, като се има предвид, че вероятността някой от патрулите на смъртта на КГБ или ГРУ да го потърси у нас е на практика нулева.

Гунар Бьорк замълча.

— И?

— Как би следвало да постъпи правителството, ако един от истинските топ шпиони на СССР внезапно дезертира и потърси политическо убежище в Швеция? Това се случи точно след идването на власт на правителството на буржоазната коалиция и бе едно от първите неща, които трябваше да обсъдим с новия министър-председател. Политиците страхливци, разбира се, искаха да се отърват от него по възможно най-бързия начин, но не искаха да го върнат в Съветския съюз, защото щяха да предизвикат нечуван скандал. Вместо това се опитаха да го препратят към САЩ или Англия, но Залаченко отказа. Не харесваше САЩ, а за Англия смяташе, че е една от малкото страни, в които Съветският съюз разполага с агенти по най-висшите етажи на разузнаването. Не искаше да замине за Израел, защото не обича евреите. С други думи, бе решил, че ще живее в Швеция.

Цялата тази история звучеше толкова невероятно, че Микаел се зачуди дали Гунар Бьорк не го лъже.

— Значи е останал в Швеция?

— Точно така.

— И сте го запазили в тайна?

— От години насам това е една от най-добре пазените военни тайни в Швеция. Работата е там, че имахме голяма полза от Залаченко. От края на седемдесетте до началото на осемдесетте години той бе диамантът в короната от дезертирали агенти, дори и в световен мащаб. Никога преди не се бе случвало да емигрира оперативен шеф на един от елитните отряди на ГРУ.

— Значи ви е продавал информация?

— Точно така. Изигра картите си добре и предаваше информацията на части, така че да му е най-изгодно. Благодарение на получените от него данни успяхме да разкрием един агент в щаба на НАТО в Брюксел. Даде ни и имената на наемни убийци в Анкара и Атина. Не знаеше кой знае колко за Швеция, но притежаваше информация за операции в чужбина, която ние на свой ред можехме да предоставяме на трети страни в замяна на услуги.

— С други думи, започнали сте да си сътрудничите с него.

— Дадохме му нова самоличност, като му осигурихме единствено паспорт и малко пари. Справяше се сам с живота. За това бе обучен.

Микаел дълго мълча, опитвайки се да смели информацията. След това погледна Бьорк.

— Предния път, когато бях тук, ме излъга.

— Така ли?

— Твърдеше, че си се запознал с Бюрман в полицейския клуб по стрелба през осемдесетте. Всъщност първата ви среща е била доста по-рано.

Гунар Бьорк кимна замислено.

— Отговорих така машинално. Тази информация е секретна, а и нямаше причина да навлизам в подробности относно запознанството ни. Направих връзката едва когато ме попита за Зала.

— Разкажи ми как стана.

— Бях на трийсет и три и от три години работех в Сепо. Бюрман беше на двайсет и шест и току-що се беше дипломирал. Получи работа при нас и отговаряше за някои юридически дела. Всъщност бе нещо като практикант. Бюрман е родом от Карлскруна и баща му е работил за военното разузнаване.

— И?

— Всъщност и двамата с Бюрман бяхме напълно неквалифицирани, за да работим по случая на Залаченко, но той се свърза с шведските власти в деня на изборите през 1976 г. В полицията нямаше жива душа — всички бяха или в отпуск, или трябваше да изпълняват охранителни функции. Точно в този момент Залаченко реши да влезе в полицейското управление в Нормалм, да обясни, че търси убежище и че иска да разговаря с някого от тайната полиция. Не посочи конкретен човек. Аз бях дежурен и си мислех, че става въпрос за някакъв обикновен бежанец, затова взех Бюрман с мен да ми помага. Срещнахме се със Залаченко в полицейското управление в Нормалм.

Бьорк разтърка очи.

— Той съвсем спокойно ни уведоми как се казва, кой е и за кого е работил. Бюрман водеше записки. След известно време осъзнах с кого си имам работа и едва не припаднах. Прекратих разговора и изведох Залаченко и Бюрман по най-бързия възможен начин от сградата на полицията, където всички можеха да ни чуят. Не знаех какво да правя, затова наех стая в хотел „Континентал“ срещу Централна гара, напъхах вътре Залаченко, оставих Бюрман да го пази, слязох на рецепцията и се обадих на началника си.

Изведнъж се разсмя.

— Често си мисля, че се държахме като пълни аматьори. Но така стояха нещата.

— Кой беше началникът ти?

— Това няма значение. Не възнамерявам да назовавам още хора.

Микаел вдигна рамене и не се опита да го убеждава.

— И двамата с шефа ми съзнавахме, че трябва да се отнесем към случая с най-голяма дискретност и да въвлечем в него колкото се може по-малко лица. Всъщност с Бюрман много сбърках, случаят беше доста над нивото му, но тъй като вече бе запознат с тайната, решихме, че е по-добре да оставим него, вместо да назначаваме някой друг. Предполагам, че началниците ми разсъждаваха по същия начин за новобранец като мен. Общо седем човека, свързани с тайната полиция, знаеха за съществуването на Залаченко.

— А сега колко хора знаят за историята?

— От 1976 г. до началото на деветдесетте… Всичко на всичко двайсетина човека от правителството, Върховното командване на армията и Сепо.

— А след това?

Бьорк сви рамене.

— След разпада на Съветския съюз той вече не беше интересен.

— Какво се случи след идването на Залаченко в Швеция?

Бьорк не продума толкова дълго, че Микаел взе да губи търпение.

— Ако трябва да съм честен… Залаченко се оказа златна мина и въвлечените в историята служители направиха кариера благодарение на него. Не ме разбирай погрешно, имаше страшно много работа. Определиха ме за негов ментор и през първите десет години се срещахме ако не всеки ден, то поне няколко пъти седмично. Говорим за най-важните години, когато той притежаваше актуална информация. Трябваше обаче и да го държа под око.

— Какво имаш предвид?

— Залаченко е хлъзгав като риба. Може да е невероятно чаровен, но и параноичен и луд. Имаше периоди, през които злоупотребяваше с алкохол и проявяваше склонност към насилие. Неведнъж ми се е налагало да излизам през нощта, за да го измъквам от разни каши.

— Например…

— Например веднъж в една кръчма се беше се сдърпал с някого и пребил двамата пазачи, които се опитвали да го усмирят. Залаченко е доста нисък и кльощав мъж, но притежава невероятни умения в ръкопашния бой и за съжаление понякога ги демонстрира при неподходящи обстоятелства. Веднъж дори се наложи да го прибирам от полицията.

— Изглежда ми напълно луд. Рискува, като привлича вниманието върху себе си. Не ми звучи като поведение на професионалист.

— Но той е професионалист. Не е извършвал престъпления в Швеция и не е бил арестуван. Предоставихме му шведски паспорт, лична карта и име. Живееше в апартамент в предградията, за който плащаше тайната полиция. Но не можехме да му забраним да ходи по заведения или по жени. Можехме единствено да разчистваме след него. С него работих до 1985 година, когато получих ново назначение и Залаченко бе поет от друг служител.

— Каква беше ролята на Бюрман?

— Честно казано, от Бюрман нямаше полза. Не беше особено талантлив, а и не му беше мястото при нас. По чиста случайност се оказа въвлечен в историята със Залаченко. Работеше по случая в началото, и то от време на време, когато се нуждаехме от човек, който да се погрижи за правните формалности. Началникът ми разреши проблема с Бюрман.

— Как?

— По най-лесния възможен начин. Осигуриха му цивилна работа в адвокатска кантора, свързана с…

— „Кланг и Рейне“.

Гунар Бьорк погледна остро Микаел. После кимна.

— Бюрман не беше особено способен, но се справяше добре. През годините Сепо му възлагаше различни задачи, по-малки разследвания и така нататък. Затова може да се каже, че той също направи кариера благодарение на Залаченко.

— Къде се намира Зала днес?

Бюрман се поколеба за миг.

— Не знам. Контактите ми с него се разредиха след 1985 г., а през последните дванайсет години изобщо не съм го виждал. Последното, което чух, е, че е напуснал Швеция през 1992-ра.

— Очевидно се е върнал. Името му се споменава във връзка с търговия с оръжия, наркотици и трафик на секс робини.

— Не съм изненадан — въздъхна Бьорк. — Но не можеш да си сигурен дали става дума за същия Зала.

— Вероятността в тази история да има двама замесени, на име Зала, е минимална. Как е шведското му име?

Бьорк наблюдаваше Микаел.

— Не възнамерявам да ти кажа.

— Обеща да не увърташ.

— Искаше да знаеш кой е Зала. Разказах ти. Няма да ти разкрия и последния си коз, преди да съм напълно сигурен, че ще спазиш своята част от уговорката.

— Зала вероятно е извършил три убийства, а полицията преследва грешен човек. Ако мислиш, че ще спра дотук, без да узная истинското му име, дълбоко грешиш.

— Откъде знаеш, че Лисбет Саландер е невинна?

— Просто го знам.

Гунар Бьорк се усмихна на Микаел. Изведнъж се почувства много по-уверен.

— Мисля, че Зала е убиецът — рече Микаел.

— Грешиш. Зала никого не е застрелял.

— Откъде знаеш?

— Защото днес Зала е на шейсет и пет и е инвалид. Единият му крак е ампутиран и му е трудно да ходи. Не би могъл да търчи около Оденплан и Еншеде и да стреля по хората. Ако реши да убива някого, трябва да си поръча такси.

Малин Ериксон се усмихна учтиво на Соня Мудиг.

— За това трябва да попитате Микаел.

— Добре.

— Не мога да обсъждам проучването му с вас.

— Но ако мъжът, когото наричат Зала, е вероятният извършител…

— Трябва да говорите с Микаел — повтори Малин. — Мога да ви помогна с информация за работата на Даг Свенсон, но не и по отношение на нашето разследване.

Соня Мудиг въздъхна.

— Разбирам. Какво можете да ми кажете за лицата от този списък?

— Само това, което Даг Свенсон е написал, но нищо за източниците. Обаче трябва да знаете, че Микаел е разговарял с около дузина от въпросните лица и ги е зачеркнал като вероятни извършители. Може би ще ви е от помощ.

Соня Мудиг кимна колебливо. „Не, няма да ми помогне. Полицията трябва да ги посети и разпита официално. Съдия. Трима адвокати. Няколко политици и журналисти… и колеги. Голяма веселба ще падне.“ Соня Мудиг си каза, че е трябвало да започнат с разпитите още в деня след убийството.

Погледът й попадна върху едно от имената от списъка. Гунар Бьорк.

— Не е посочен адресът на това лице.

— Не.

— Защо?

— Работи в тайната полиция и адресът му е секретен. Но в момента е в болнични. Даг Свенсон така и не можа да се свърже с него.

— А вие успяхте ли? — усмихна се Соня Мудиг.

— Попитайте Микаел.

Соня Мудиг се бе загледала в стената над бюрото на Даг Свенсон. Размишляваше.

— Може ли да ви задам един личен въпрос?

— Заповядайте.

— Кой според вас е убил приятелите ви и адвокат Бюрман?

Малин Ериксон не отговори. Искаше й се Микаел Блумквист да е тук и да отговаря на въпросите. Не й беше приятно да я разпитва полицията, въпреки че нямаше какво да крие. Още по-неприятно й беше, че не може да обясни какво точно бяха открили. След това чу гласа на Ерика Бергер зад гърба си.

— Изхождаме от факта, че целта на убийствата е била да се запуши устата на Даг Свенсон, но не знаем кой е извършителят. Микаел се е съсредоточил главно върху неизвестно лице на име Зала.

Събитията около лятната къща на Бюрман бяха последвани от трескави дейности през целия следобед. В цялата област бе вдигната тревога с информацията, че Лисбет Саландер най-накрая е дала признак на живот. Съобщиха, че тя най-вероятно се придвижва с „Харли Дейвидсън“, собственост на Маге Лундин. Отправиха предупреждение към полицаите, че е въоръжена и е простреляла човек до лятна къща в близост до Сталархолмен.

Полицията разположи постове при подстъпите към Стренгнес и Мариефред, както и към Сьодертеле. Вечерта влаковете между Сьодертеле и Стокхолм бяха претърсвани часове наред. Не бе открито дребно момиче нито със, нито без „Харли Дейвидсън“.

Едва в седем часа вечерта една полицейска кола забеляза изоставен „Харли Дейвидсън“, паркиран пред Стокхолмския панаир в Елвшьо, след което издирването бе продължено в Стокхолм. Полицаите в Елвшьо докладваха още, че са открили парче от кожено яке с емблемата на МК „Свавелшьо“. Когато разбра за тази улика, инспектор Бублански вдигна очилата на челото си и мрачно се загледа в мрака зад прозореца на кабинета си на Кунгсхолмен.

Целият ден бе белязан с мрачни събития. Отвличането на една от приятелките на Саландер, намесата на Паоло Роберто, последвалият умишлен палеж и откриването на гроба на дребен престъпник в гората около Сьодертеле. Накрая и невероятният хаос в Сталархолмен.

Бублански отиде в големия кабинет и се загледа в картата на Стокхолм и околностите му. Погледът му се плъзна към Сталархолмен, Нюкварн, Свавелшьо и накрая Елвшьо, четирите места, които се бяха прочули по различни причини. След това погледна Еншеде и въздъхна. Имаше неприятното чувство, че полицията изобщо не е в крак със събитията. Всъщност нищо не разбираше. Истината за убийствата в Еншеде май щеше да се окаже доста по-многопластова, отколкото бяха предполагали в началото.

Микаел Блумквист нямаше ни най-малка представа за случилото се в Сталархолмен. Той напусна Смодаларьо към три часа следобед. Спря на една бензиностанция и изпи едно кафе, докато се опитваше да проумее току-що чутата история.

Не очакваше да получи толкова много информация от Бьорк, който обаче категорично отказа да му помогне с последното парче от пъзела, като му разкрие шведската самоличност на Залаченко. Чувстваше се измамен. Историята изведнъж беше свършила, а Бьорк не желаеше да му каже каква е развръзката.

— Имаме уговорка — бе настоял Микаел.

— Изпълних моята част. Казах ти кой е Залаченко. Ако ти трябва още информация, ще се наложи да сключим нова сделка. Трябва да ми гарантираш, че няма да разкриваш името ми и че няма да има никакви последствия.

— Как бих могъл да ти дам подобни гаранции? Не отговарям за полицейското разследване, а рано или късно ще стигнат до теб.

— Не се притеснявам за полицейското разследване. Трябват ми гаранции, че никога няма да споменеш името ми във връзка с курвите.

Микаел забеляза, че Бьорк се притеснява повече да не бъде обвинен в търговия със секс услуги, отколкото в издаване на свръхсекретна служебна информация. Това показваше що за човек е.

— Вече ти обещах, че и дума няма да напиша за теб по този повод.

— Но сега искам да ми гарантираш, че няма да ме споменаваш и във връзка с историята около Залаченко.

Микаел нямаше намерение да му дава подобна гаранция. Можеше да му обещае анонимност, що се отнася до информацията за самия Залаченко, но не повече. Накрая се бяха разбрали да си помислят малко по въпроса, преди да продължат разговора си.

Докато Микаел седеше на бензиностанцията и пиеше кафе, имаше чувството, че отговорът му е под носа, но не може да го види. Бе толкова близо до развръзката, а не съумяваше да проясни мислите си. Накрая си спомни, че има още един човек, който може да хвърли светлина върху историята. Пък и в момента се намираше доста близо до Ерща. Погледна часовника си, бързо се изправи и потегли към Холгер Палмгрен.

Гунар Бьорк се тревожеше. Срещата с Микаел Блумквист го бе изтощила напълно. Гърбът го болеше повече от всякога. Изпи три болкоуспокояващи таблетки и се изтегна на дивана в хола. Какви ли не мисли се въртяха в главата му. След около час стана, свари вода и извади чая „Липтън“. Седна на кухненската маса и се замисли.

Можеше ли да разчита на Микаел Блумквист? Бе изиграл картите си и сега съдбата му зависеше от добрата воля на журналиста. Същевременно обаче успя да запази най-важния детайл в тайна. Самоличността и същността на ролята на Зала в цялата история. Това бе изключително важен коз.

Как, по дяволите, се забърка в тази каша? Не беше престъпник. Просто бе платил на няколко курви. Беше ерген. Онази проклета шестнайсетгодишна кучка дори не се преструваше, че го харесва. През цялото време го гледаше с отвращение.

Проклета курва. Само да не беше толкова малка. Ако бе над двайсет, нещата нямаше да изглеждат толкова зле. Медиите щяха да го разкъсат, ако се разчуеше. Блумквист също го презираше и дори не се опитваше да го скрие.

Залаченко.

Сутеньор. Каква ирония. Бе се чукал с курвите на Залаченко. А Залаченко се оказа достатъчно умен, за да стои на заден план.

Бюрман и Саландер.

И Блумквист.

Имаше един изход.

След няколко часа размисъл отиде в кабинета си и откри бележката с номера, който записа, когато се отби на работното си място по-рано през седмицата. Не само това бе скрил от Микаел Блумквист. Знаеше къде точно се намира Залаченко, но не бе говорил с него от дванайсет години. Не му се искаше никога повече да го прави.

Но Залаченко бе хлъзгав като риба. Щеше да разбере проблема. И да изчезне от лицето на земята. Да замине за чужбина и да се пенсионира. Всъщност същинската катастрофа би настъпила, ако го арестуват. Тогава всичко щеше да се провали.

Дълго се колеба, преди да вдигне слушалката и да набере номера.

— Здравей. Свен Янсон е — рече той.

Не бе използвал това свое фалшиво име от доста отдавна. Но Залаченко отлично си спомняше за кого става дума.

Глава двайсет и осма

Сряда, 6 април — четвъртък, 7 април

Бублански се срещна със Соня Мудиг на чаша кафе и сандвич в кафене „Уейнс“ на улица Васагатан в осем часа вечерта. Соня никога преди не бе виждала началника си толкова мрачен. Информира я за всичко случило се през деня. Тя дълго остана мълчалива. Накрая сложи ръката си върху неговата. За първи път го докосваше, а намеренията й бяха чисто приятелски. Той се усмихна тъжно и я погали по ръката също така приятелски.

— Може би трябва да се пенсионирам — рече той.

Тя му се усмихна с разбиране.

— Разследването върви към пълен провал — продължи Бублански. — Съобщих на Екстрьом за всички събития от днешния ден, а той ми каза да съм постъпел както намеря за добре. Съвсем се е отчаял.

— Не искам да говоря лошо за началниците си, но Екстрьом може да върви по дяволите.

Бублански кимна.

— Официално те връщат в разследването. Подозирам, че няма да ти се извини.

Тя вдигна рамене.

— Чувствам се така, сякаш цялото разследване лежи единствено на нашите плещи — рече Бублански. — Фасте изхвърча бесен сутринта, а мобилният му телефон е изключен цял ден. Ако се появи, ще трябва да се срещна с него.

— По-добре да стои настрана от разследването. Какво ще стане с Никлас Ериксон?

— Нищо. Исках да го арестувам и да му повдигна обвинения, но Екстрьом не посмя. Изритахме го, а аз се срещнах с Драган Армански и проведох сериозен разговор с него. Прекратихме сътрудничеството с „Милтън“, което за жалост означава, че ще изгубим и Сони Буман. Той е способен полицай.

— Как го прие Армански?

— Беше съсипан. Най-интересното е, че…

— Какво?

— Армански каза, че Лисбет Саландер изобщо не е харесвала Никлас Ериксон. Спомни си, че преди няколко години го посъветвала да го уволни. Казала му, че е отрепка, но отказала да обясни защо. Армански, разбира се, не я послушал.

— Ясно.

— Кърт все още е в Сьодертеле. Всеки момент ще обискират дома на Карл-Магнус Лундин. Йеркер е зает с изравянето на парчетата от трупа на постоянния клиент на затворите Кенет Густавсон Скитника край Нюкварн. Малко преди да дойда, ми се обади, че и в другия гроб също има труп. Ако се съдело по дрехите, най-вероятно бил на жена. Предполагат, че е погребана по-отдавна.

— Гробище в гората. Ян, тази история е доста по-зловеща, отколкото си мислехме в началото. Предполагам, че не подозираме Саландер за убийствата в Нюкварн.

Бублански се усмихна за първи път от часове.

— Не. Поне за тях не. Но тя със сигурност е въоръжена, а и е простреляла Лундин.

— Искам да отбележа, че го е простреляла в ходилото, а не в главата. Може би това няма кой знае какво значение в случая с Маге Лундин, но досега се водехме от убеждението, че извършителят на убийствата в Еншеде е отличен стрелец.

— Соня… Това е пълна лудост. Маге Лундин и Сони Ниеминен са двама закоравели престъпници с километрични досиета. Вярно е, че Лундин е качил няколко килограма и не е в най-добрата си форма, но въпреки това е опасен. А Ниеминен е брутален дявол, който всява страх и у едри печени мъжаги. Не мога да разбера как едно кльощаво момиче като Саландер е успяло да ги смели от бой по този начин. Лундин е сериозно пострадал.

— Хм.

— Не че не си го е заслужил. Но не разбирам как се е случило.

— Ще я попитаме, като я открием. Все пак е документирано, че е склонна към насилие.

— За мен събитията в двора на лятната къща на Бюрман са необясними. Дори Кърт Свенсон би се побоял да се бие с тези двамата, и то поотделно. А той не е от хората, които се церемонят с престъпниците.

— Въпросът е дали е имала причина да се нахвърли върху Лундин и Ниеминен.

— Само момиче срещу двама психопати и пълни идиоти в двора на празна вила. Мога веднага да ти дам няколко причини — рече Бублански.

— Възможно ли е някой да й е помогнал? Там да е имало и други?

— Няма улики, които да подкрепят подобна версия. Саландер е била в къщата. Има извадена чаша за кафе. Освен това разполагаме с показанията на седемдесет и три годишната Ана Виктория Хансон, която е местният страж и забелязва всички появили се в местността. Кълне се, че единствените хора, минали по пътя, са Саландер и двамата господа от Свавелшьо.

— Как е влязла във вилата?

— С ключ. Предполагам, че го е взела от апартамента на Бюрман. Спомняш ли си…

— … прерязаната лента. Да. Младата дама си я бива.

Соня Мудиг забарабани с пръсти по масата и смени темата.

— Сигурно ли е, че Лундин участва в отвличането на Мириам Ву?

Бублански кимна.

— Паоло Роберто разгледа албум със снимки на три дузини рокери. Веднага го посочи, без грам колебание. Твърди, че това е мъжът, когото е видял в склада край Нюкварн.

— А Микаел Блумквист?

— Не успях да се свържа с него. Не си вдига мобилния.

— Ясно. Външността на Маге Лундин отговаря на описанието на нападателя от Лундагатан. Следователно можем да заключим, че МК „Свавелшьо“ е бил по петите на Саландер известно време. Защо?

Бублански махна с ръце.

— Дали Саландер не е живяла в лятната къща на Бюрман през цялото време, докато я издирваме? — зачуди се Соня Мудиг.

— Мина ми тази мисъл. Но Йеркер не смята така. Къщата, изглежда, не е обитавана скоро, а и свидетелят ни твърди, че се е появила в района тази сутрин.

— Защо е отишла там? Съмнявам се да е имала среща с Лундин.

— Едва ли е имала среща. Сигурно е търсела нещо. Единственото, което открихме, бяха няколко папки, в които Бюрман е събирал материали по собственото си проучване за Лисбет Саландер. Има всякакви документи на социалните служби, Агенцията за контрол на попечителите, както и училищни досиета. Няколко папки обаче липсват. Имат номера на гърба. Разполагаме с 1, 4 и 5.

— Значи втората и третата ги няма.

— А и тези с номера след пет, ако е имало такива.

— Това навежда на един въпрос. Защо й е на Лисбет Саландер да търси информация за самата себе си?

— Мога да се сетя за две причини. Или иска да скрие нещо, което Бюрман е написал за нея, или иска да разбере нещо. Има още един въпрос обаче.

— Да?

— Защо му е на Бюрман да извършва задълбочено проучване за нея и да го крие в лятната си къща? Саландер, изглежда, е открила папките на тавана. Като неин попечител е трябвало да управлява финансите й и така нататък. Ако се съди по съдържанието на папките обаче, той е бил обзет от идеята да открие всеки детайл от живота й.

— Бюрман става все по-подозрителен. Мислех си за това, докато разглеждах имената от списъка с клиенти на проститутки, направен от „Милениум“. Очаквах и неговото име да присъства в него.

— Уместно предположение. Бюрман имаше голяма колекция от садистична порнография, която открихме в компютъра му. Струва си да помислим над това. Откри ли нещо?

— Не съм напълно сигурна. Микаел Блумквист в момента разговаря с лицата от списъка, но според онова момиче, Малин Ериксон, не е попаднал на нищо интересно. Ян… Трябва да ти кажа нещо.

— Какво?

— Не мисля, че Саландер е извършила всичко това. Имам предвид убийствата от Еншеде и Оденплан. И аз като всички останали бях напълно сигурна, когато започнахме, но вече не го вярвам. Не мога да обясня защо.

Бублански кимна. Осъзна, че е съгласен със Соня Мудиг.

Русият великан се разхождаше напред-назад в дома на Маге Лундин в Свавелшьо. Спря до кухненския прозорец и се загледа в пътя. Трябваше вече да са се върнали. Сърцето му бе свито. Нещо не беше наред.

Не му допадаше и да стои сам в къщата на Маге Лундин. Все пак този дом му беше непознат. В таванската му стая ставаше течение, а цялата къща неприятно скърцаше. Опита се да се отърси от тревогата. Русият великан знаеше, че е глупаво, но мразеше да е сам. Изобщо не се страхуваше от хора от плът и кръв, но намираше, че в празните къщи в провинцията има нещо неописуемо зловещо. Множеството звуци подхранваха въображението му. Не можеше да прогони чувството, че някакво тъмно зло го наблюдава през процеп във вратата. Понякога му се струваше, че чува нечие дишане.

Когато бе малък, често му се подиграваха заради страха от тъмното. До момента, когато, без да му мигне окото, постави на място връстниците си и по-големите си приятели, които се забавляваха, като го поднасяха по този повод. Биваше го да наказва.

Въпреки това бе унизително. Ненавиждаше мрака и самотата. Мразеше съществата, обитаващи мрака и самотата. Искаше му се Лундин да се прибере. Присъствието му щеше да възстанови равновесието, дори и да не си говореха и да не бяха в една и съща стая. Щеше да чуе реални звуци от реални движения и щеше да знае, че наблизо има хора.

Опита се да се разсее, като включи стереоуредбата и пусна музика, и нетърпеливо затърси нещо за четене по етажерките на Лундин. За съжаление Лундин не се отличаваше с особена интелигентност, затова трябваше да се задоволи с колекцията му от списания за мотори, мъжки списания и изтъркани криминалета джобен формат, от типа, който никога не му бе допадал. Самотата нагнетяваше все по-силно клаустрофобията му. Отдели известно време, за да почисти и смаже оръжията, които носеше в чантата си. Тази терапия оказа очаквания ефект и леко го успокои.

Накрая обаче си даде сметка, че не може да остане повече в къщата. Разходи се малко навън в двора, за да подиша чист въздух. Гледаше да се движи така, че да не бъде забелязан от обитателите на съседните къщи, но понякога спираше, за да погледа осветените прозорци, зад които се виждаха хора. Ако стоеше съвсем неподвижен, можеше дори да долови музика в далечината.

Преди отново да влезе в дървената къща на Лундин, бе обзет от толкова силно неприятно чувство, че дълго стоя на стълбите с разтуптяно сърце. Накрая успя да се пребори с безпокойството си и решително отвори вратата.

В седем часа слезе на първия етаж и включи телевизора, за да гледа новините на ТВ4. Изслуша потресен анонса, а след това и самия репортаж за стрелбата край лятната къща в Сталархолмен. Именно с тази новина започна емисията.

Изтича нагоре по стълбите до стаята за гости на втория етаж и натъпка личните си принадлежности в една чанта. Две минути по-късно излезе през външната врата и потегли бясно с бялото волво.

Бе успял да се измъкне в последната секунда. Само на няколко километра от Свавелшьо срещна две полицейски коли със запалени лампи, които караха към селото.

Микаел Блумквист успя с много усилия да се срещне с Холгер Палмгрен в шест часа вечерта в сряда. Много трудно убеди персонала да го пуснат. Настояваше толкова много, че дежурната сестра позвъни на някой си д-р А. Сиварнандан, който очевидно живееше близо до санаториума. Сиварнандан пристигна само след петнайсет минути и пое упорития журналист. В началото се опита да го отпрати. През последните две седмици мнозина журналисти бяха търсили Холгер Палмгрен в отчаяни опити да получат изявление от него. Самият Холгер Палмгрен упорито отказваше да приема подобни посетители.

Сиварнандан следеше събитията с безпокойство, ужасѐн от писанията по адрес на Лисбет Саландер в медиите. Забеляза също, че пациентът му е изпаднал в дълбока депресия, която (както подозираше Сиварнандан) се дължеше на факта, че не бе в състояние да направи каквото и да било. Палмгрен се бе отказал от рехабилитацията и прекарваше дните си в четене на дневните вестници и в гледане на телевизия, за да следи преследването на Лисбет Саландер. Като цяло стоеше в стаята си и размишляваше.

Микаел обаче продължаваше упорито да седи до бюрото на Сиварнандан и да му обяснява, че при никакви обстоятелства не би притеснил Холгер Палмгрен и целта му не е да получи изявление. Каза му, че е добър приятел на издирваната Лисбет Саландер, че се съмнява във вината й и че отчаяно се опитва да намери информация, която да хвърли светлина върху определени събития от миналото й.

Д-р Сиварнандан не отстъпваше. Микаел бе принуден да му обясни подробно ролята си в драмата. Сиварнандан се предаде след половинчасова дискусия. Помоли Микаел да изчака малко и се качи при Холгер Палмгрен, за да го попита дали ще приеме посетителя.

Сиварнандан се върна след десет минути.

— Съгласи се да се срещне с вас. Ако не ви хареса, ще ви натири от стаята си. Нямате право да го интервюирате или да публикувате каквато и да било информация от срещата ви в медиите.

— Уверявам ви, че няма да напиша и ред за това.

Стаята на Холгер Палмгрен беше малка. В нея имаше легло, шкаф и маса с няколко стола. Самият Палмгрен приличаше на белокосо кльощаво плашило, на което очевидно му бе трудно да пази равновесие. Въпреки това се изправи, когато Микаел влезе в стаята. Не му подаде ръка, но посочи към столовете край малката маса. Микаел седна. Д-р Сиварнандан остана в стаята. В началото Микаел трудно разбираше заваляната реч на Холгер Палмгрен.

— Кой сте вие, че се представяте за приятел на Лисбет Саландер, и какво искате?

Микаел се облегна назад. Помисли малко.

— Холгер, не е нужно да ми казвате нищо. Но ви моля да ме изслушате, преди да решите дали да ме изхвърлите.

Палмгрен кимна леко и докуцука до стола срещу този на Микаел.

— Запознах се с Лисбет Саландер преди около две години. Наех я да извърши едно проучване за мен, за което за съжаление не мога да говоря. Посети ме в друго населено място, където живеех временно, и работихме заедно в продължение на няколко седмици.

Чудеше се какво да сподели с Палмгрен. Реши да се придържа максимално до истината.

— През този период се случиха две неща. Лисбет ми спаси живота. Освен това станахме много добри приятели за известно време. Опознах я и много я харесах.

Микаел му разказа за връзката им, без да се впуска в детайли. Обясни как отношенията им внезапно бяха приключили по Коледа преди една година, когато Лисбет бе изчезнала в чужбина.

После започна да разказва за работата си в „Милениум“, за убийствата на Даг Свенсон и Мия Бергман и как изведнъж се бе оказал замесен в преследването на един убиец.

— Разбрах, че журналистите са ви притеснявали напоследък, а и вестниците публикуват глупост след глупост. Сега мога единствено да ви уверя, че не съм тук в търсене на материал за поредната статия. Тук съм заради Лисбет в качеството си на неин приятел. Вероятно съм един от малкото хора в страната, които без колебание и без задни мисли застават на нейна страна. Вярвам в невинността й. Смятам, че зад убийствата стои мъж на име Залаченко.

Микаел направи пауза. При споменаването на името Залаченко в очите на Палмгрен проблесна искра.

— Ако можете да ми дадете нещо, което да хвърли светлина върху миналото й, то сега е моментът. Ако не желаете да й помогнете, значи само ще съм си изгубил времето, но пък ще знам на чия страна сте.

Холгер Палмгрен не бе промълвил нито дума по време на разказа му. Но при последния коментар на Микаел в очите му отново се появи блясък. Усмихна се. Опита се да говори колкото се може по-бавно и по-ясно.

— Наистина искате да й помогнете.

Микаел кимна.

Холгер Палмгрен се наведе напред.

— Опишете дивана във всекидневната й.

Микаел също се усмихна.

— В редките случаи, когато съм я посещавал, съм виждал една протрита, мръсна и грозна антика. Бих предположил, че е от петдесетте. Има две безформени възглавници от кафяв плат с някакви жълти фигури. Платът е скъсан на няколко места и дунапренът се подава.

Холгер Палмгрен изведнъж се разсмя. Смехът му прозвуча по-скоро като хриптене. Погледна към д-р Сиварнандан.

— Във всеки случай е бил в апартамента й. Смята ли докторът, че има някаква възможност гостът ми да получи кафе?

— Разбира се.

Д-р Сиварнандан се изправи и излезе от стаята. Спря на вратата и кимна на Микаел.

— Александър Залаченко — рече Холгер Палмгрен веднага след като лекарят затвори вратата.

Микаел се ококори.

— Името ви е известно?

Холгер Палмгрен кимна.

— Лисбет ми каза как се казва. Мисля, че е важно да разкажа тази история на някого… в случай че внезапно си отида от този свят, което не е кой знае колко невероятно.

— Лисбет? Откъде изобщо знае за съществуването му?

— Това е баща й.

В първия миг на Микаел му бе трудно да проумее какво му казва Холгер Палмгрен. След това думите достигнаха до съзнанието му.

— Какво, по дяволите, ми казвате?

— Залаченко пристига в Швеция през седемдесетте като политически бежанец. Така и не разбрах напълно историята, а и Лисбет никога не беше особено словоохотлива на тази тема. Всъщност изобщо не искаше да говори за това.

Актът й за раждане. Баща — неизвестен.

— Залаченко е баща на Лисбет — повтори Микаел.

— Разказа ми какво се е случило един-единствен път за всичките години, през които я познавам. Това се случи около месец преди да получа удар. Разбрах следното. Залаченко се появява за първи път в средата на седемдесетте. Запознава се с майката на Лисбет през 1977 г., събират се и от връзката им се раждат две деца.

— Две?

— Лисбет и сестра й Камила. Близначки са.

— Мили боже, искате да ми кажете, че има още една като нея.

— Много са различни. Но това е съвсем друга история. Майката на Лисбет всъщност се казва Агнета София Шьоландер. Тя е на седемнайсет, когато се запознава с Александър Залаченко. Не знам как точно са се срещнали, но доколкото разбрах, е била доста безволево момиче, лесна плячка за един по-възрастен и опитен мъж. Залаченко успява силно да я впечатли и тя хлътва до уши по него.

— Разбирам.

— Залаченко обаче се оказва всичко друго, но не и приятен и добър. Той е доста по-възрастен от нея. Предполагам, че си е търсил жена, която да иска да прави секс с него, но нищо повече.

— Мисля, че сте прав.

— Майката на Лисбет вероятно си е мечтаела за сигурно бъдеще с него, но бракът изобщо не го е интересувал. Не се женят, въпреки това през 1979 г. тя променя фамилията си от Шьоландер на Саландер. Вероятно това е бил нейният начин да подчертае, че двамата са свързани.

— Какво искате да кажете?

— Зала. Саландер.

— Мили боже!

— Заех се да проуча историята точно преди да се разболея. Има право да вземе тази фамилия, защото майка й, бабата на Лисбет, всъщност се казва Саландер. Впоследствие се оказва, че Залаченко е истински психопат. Напива се и подлага Агнета на жесток тормоз. Доколкото разбрах, това се е случвало редовно в детството на Лисбет и сестра й. Лисбет си спомня, че Залаченко се е появявал през равни интервали от време. Случвало се да отсъства и доста дълго, но после изведнъж отново се връщал в апартамента на Лундагатан. Всеки път се повтаряло едно и също. Залаченко идвал, за да прави секс и да се напие, а накрая измъчвал Агнета Саландер по всевъзможни начини. Лисбет ми разказа подробности, които свидетелстваха, че насилието над нея не е било единствено физическо. Залаченко е бил въоръжен, държал се е враждебно и садистично, упражнявал е и психически терор. Доколкото разбрах, насилието става все по-яростно през годините. Майката на Лисбет живее в ужас през по-голямата част на осемдесетте.

— И децата ли бие?

— Не. Очевидно не е проявявал абсолютно никакъв интерес към дъщерите си. Почти не ги поздравявал. Майка им обикновено ги изпращала в малката стая, когато Залаченко идвал, и не им позволявала да излизат оттам без позволение. Рядко плясвал Лисбет или сестра й, най-вече ако му пречели или го притеснявали. Майката е основният обект на насилието му.

— Дяволска работа. Горката Лисбет.

Холгер Палмгрен кимна.

— Лисбет ми разказа всичко това месец преди да получа удар. За първи път говореше открито за случилото се. Точно бях решил, че е време да се сложи край на тези глупости с попечителството и всичко останало. Лисбет не е по-глупава от мен или от теб. Бях започнал да се подготвям за внасяне на делото й в съда. После получих удар, а когато се събудих, се намирах тук.

Той махна с ръка. Една сестра почука и им сервира кафе. Палмгрен я изчака да излезе, преди да проговори отново.

— Има някои неща в тази история, които не разбирам. Агнета Саландер е била принудена да търси медицинска помощ поне дузина пъти. Прочетох картона й. Било е очевидно, че е жертва на жестоко насилие. Социалните е трябвало да се намесят. Но нищо не се случва. Лисбет и Камила са били оставени на техните грижи, докато майка им се лекувала, но веднага след изписването тя се е прибирала вкъщи в очакване на следващия побой. Според мен цялата система за защита на социалните служби се е оказала неефективна, а Агнета се е бояла твърде много, за да стори каквото и да било друго, освен да седи и да чака мъчителя си. След това се случва нещо, което Лисбет нарича Голямото зло.

— Какво?

— Залаченко не се бил появявал месеци наред. Лисбет точно навършва дванайсет и започва да вярва, че си е тръгнал завинаги. Един ден обаче той идва отново. В началото Агнета затваря Лисбет и сестра й в малката стая. След това прави секс със Залаченко. После започва тормозът. Доставя му удоволствие да измъчва другите. Заключените в стаята деца обаче вече са пораснали… Двете момичета реагират различно. Камила е скована от панически страх, че някой би могъл да разбере какво се случва в дома й. Тя отрича всичко и си затваря очите за побоите над майка си. Когато Залаченко приключва, тя излиза и го прегръща, сякаш всичко е наред.

— Реакция на самозащита.

— Да. Но Лисбет е замесена от съвсем друго тесто. Този път прекъсва побоя. Отива в кухнята, взема един нож и намушква Залаченко в рамото. Забива ножа в тялото му цели пет пъти, преди той да успее да й го отнеме и да я удари с юмрук. Раните не са дълбоки, но той кърви като заклано прасе и побързва да изчезне.

— Звучи точно като Лисбет, която познавам.

Палмгрен изведнъж се засмя.

— Да. Не се закачайте с Лисбет Саландер. Философията й е, че ако някой я заплаши с пистолет, тя си набавя по-голям. Това е и причината да се страхувам толкова от така създалата се ситуация.

— Това ли е Голямото зло?

— Не. Случват се още две неща, които не мога да проумея. Залаченко е бил толкова зле ранен, че се е наложило да отиде в болница. Така че е трябвало да бъде заведено полицейско разследване.

— Но?

— Но, доколкото знам, не се случва нищо подобно. Лисбет твърди, че някакъв мъж дошъл да говори с Агнета. Не знае нито кой е той, нито какво са си казали. След това майка й рекла, че Залаченко й бил простил всичко.

— Простил?

— Този израз използвала.

Изведнъж на Микаел всичко му се изясни.

„Бьорк. Или някой от колегите му. Трябвало е да разчистят след Залаченко. Проклета свиня.“ Микаел затвори очи.

— Какво има? — попита Палмгрен.

— Мисля, че знам какво се е случило, и някой ще си плати за това. Но първо искам да чуя края на разказа.

— Залаченко не се появил месеци наред. Лисбет била готова за следващото му посещение. Бягала от училище през ден, за да наблюдава майка си. Страхувала се до смърт, че Залаченко може да я нарани. Тогава Лисбет е на дванайсет и се чувства отговорна за майка си, която не смее да отиде в полицията, нито да прогони Залаченко, или пък просто не осъзнава сериозността на ситуацията. Залаченко обаче се появява, когато Лисбет е на училище. Тя се прибира в момента, в който той напуска апартамента. Не й казва нищо. Само й се изсмива в лицето. Лисбет влиза вътре и открива майка си в безсъзнание на кухненския под.

— Залаченко не докосва Лисбет, така ли?

— Така. Тя обаче го настига, когато сяда в колата. Той сваля прозореца, вероятно за да й каже нещо. Но Лисбет се е подготвила предварително. Запраща в колата кутия от мляко, пълна с бензин. След това хвърля вътре горяща клечка кибрит.

— Мили боже!

— Опитва се да убие баща си два пъти. Този път последствията са сериозни. Няма как хората да не забележат, че човек в кола на Лундагатан гори като факла.

— Все пак е оцелял.

— Залаченко получава ужасяващи рани и изгаряния. Налага се да ампутират крака му. Лицето и други части от тялото му са обезобразени, а Лисбет попада в детската психиатрична клиника „Санкт Стефан“.

Въпреки че вече знаеше всяка дума наизуст, Лисбет Саландер прочете внимателно материалите за себе си, които бе открила в лятната къща на Бюрман. След това седна в прозоречната ниша и отвори табакерата, която бе получила от Мириам Ву. Запали цигара и се загледа към Юргорден. Бе научила подробности от живота си, за които не подозираше до този момент.

Толкова много неща й се изясниха, че направо я побиваха тръпки. Най-интересен й се стори докладът от полицейското разследване през 1991 г., съставен от Гунар Бьорк. Не беше напълно сигурна кой от всичките възрастни, които бяха говорили с нея, е бил Бьорк, но мислеше, че се досеща. Бе се представил под друго име. Свен Янсон. Спомняше си всяко изражение на лицето му, всяка изречена от него дума, всеки жест по време на трите им срещи.

В онзи момент бе настанал пълен хаос.

Залаченко бе горял като факла в колата. Успя все пак да избута вратата и да се изтърколи навън на земята, но единият му крак се оплете в предпазния колан и остана вътре сред огнения ад. Дотичаха хора, които се опитаха да загасят огъня. Дойде и пожарна кола, която успя да го пребори. Пристигна и линейка. Лисбет се бе опитала да накара медиците да зарежат Залаченко и вместо това да се погрижат за майка й. Но я избутаха настрани. Пристигна полиция, а свидетелите на събитието сочеха към нея. Опита се да обясни какво се е случило, но никой не искаше да я чуе. После изведнъж се озова в някаква полицейска кола. Изминаха толкова много минути, почти час, преди полицията да влезе в апартамента и да открие майка й.

Майка й, Агнета София Саландер, беше в безсъзнание. С мозъчна травма. Бе получила първия лек кръвоизлив, предизвикан от побоите. Никога нямаше да се оправи.

Лисбет изведнъж разбра защо никой не бе прочел разследването, защо Холгер Палмгрен не бе успял да се сдобие с него и защо и днес прокурор Екстрьом, който ръководеше издирването й, нямаше достъп до документите. Разследването не бе извършено от редовите полицаи, а от агентите на Сепо. Имаше печати, които го класифицираха като секретно съгласно закона за държавната сигурност.

Александър Залаченко бе работил за Сепо.

И не ставаше дума за разследване, а за заличаване на факти. Залаченко бе по-важен от Агнета Саландер. Не трябваше да бъде идентифициран и изобличен. Залаченко не съществуваше.

Не Залаченко е бил проблемът, а Лисбет Саландер — лудото момиче, което е заплашвало да разкрие една от най-важните тайни в кралството.

Тайна, за която не бе подозирала. Лисбет размишляваше. Досещаше се, че Залаченко е срещнал майка й почти веднага след пристигането си в Швеция и й се е представил с истинското си име. Все още не е разполагал с фалшива самоличност и шведско име. Това обясняваше защо през всичките тези години така и не успя да открие името му в обществения регистър — защото не знаеше как се казва. Шведската държава му бе дала ново име.

Разбираше защо бяха прикрили историята. Ако срещу Залаченко повдигнеха обвинения за упражняване на насилие, адвокатът на Агнета Саландер щеше да се разрови в миналото му. „Къде работите, г-н Залаченко? Как се казвате всъщност?“

Ако Лисбет Саландер попаднеше под опеката на социалните служби, вероятността някой да започне да се рови в случая й бе значително по-малка. Беше твърде млада, за да бъде съдена, но все пак, ако полицията извършеше сериозно разследване на нападението с бензиновата бомба, последствията за Залаченко щяха да са същите. Можеше да си представи заглавията по вестниците. Следователно разследването е трябвало да бъде поверено на доверен човек. След това да се засекрети и погребе толкова надълбоко, че никой да не може да го открие. Същото трябваше да се случи и с Лисбет Саландер.

Гунар Бьорк.

„Санкт Стефан“.

Петер Телебориан.

Обяснението я изпълни с ярост.

„Уважаеми власти… Ще си поговоря с вас, стига някога да открия човек, който да ме изслуша.“

За миг се зачуди какво щеше да си помисли социалният министър, ако през вратата на сградата, в която се помещаваше министерството му, влетеше коктейл „Молотов“. Тъй като липсваха сведения за каквито и да било отговорни лица, трябваше да се задоволи с Петер Телебориан. Реши да се заеме с него сериозно, след като приключеше с другата история.

Въпреки това имаше неща, които все още й убягваха. Залаченко се бе появил отново след всичките тези години. Даг Свенсон заплашваше да го разобличи. Два куршума. В Даг Свенсон и Мия Бергман. А по оръжието на убийствата имаше нейни отпечатъци…

Залаченко или човекът, когото бе изпратил да му свърши работата, естествено, нямаше как да знае, че тя е открила револвера в кутията в чекмеджето на бюрото на Бюрман и го е пипала. Това беше чиста случайност, но Лисбет още от началото подозираше, че има връзка между Бюрман и Зала.

Въпреки това нещо не се връзваше. Тя се замисли и се опита да пренареди парчетата от пъзела.

Имаше само едно логично заключение.

Бюрман.

Бюрман я бе проучвал детайлно. Бе открил връзката между нея и Залаченко. И се беше обърнал към Залаченко.

Разполагаше с филм, който показваше как Бюрман я изнасилва. С това го държеше в шах. Бюрман вероятно си е въобразявал, че Залаченко може да принуди Лисбет да му разкрие къде го държи.

Тя скочи от прозореца, отвори чекмеджето на бюрото си и извади компактдиска. Бе го надписала „Бюрман“ с флумастер. Дори не го държеше в кутийка. Не го бе и гледала, след като го показа на Бюрман преди две години. Подържа го в ръка, след което отново го прибра в чекмеджето.

Бюрман беше идиот. Ако се бе държал прилично, щеше да го остави на мира, стига да успееше да отмени попечителството. Залаченко никога нямаше да го остави да се измъкне. Бюрман завинаги щеше да се превърне в негово вярно куче. Подобаващо наказание.

Мрежата на Залаченко. Някое от звената й водеше до МК „Свавелшьо“.

Русият великан.

Той бе ключът.

Трябваше да го открие и да го принуди да й разкрие местонахождението на Залаченко.

Запали нова цигара и се загледа в цитаделата край Шепсхолмен. След това плъзна поглед към влакчето на ужасите в увеселителния парк „Грьона Лунд“. Изведнъж си каза на висок глас, имитирайки герой на филм, който бе гледала някога по телевизията:

— Daaaddyyyy, I am coming to get yooooou[81].

Ако някой я бе чул, щеше да реши, че е напълно луда. В седем и половина пусна телевизора си, за да чуе последните новини от преследването на Лисбет Саландер. Преживя най-големия шок в живота си.

Бублански успя да се свърже с Ханс Фасте по мобилния телефон малко след осем вечерта. Не си размениха никакви любезности. Бублански не го попита къде е бил, а вместо това хладно го информира за случилото се през деня.

Фасте беше в шок.

Циркът в полицията му бе дошъл в повече и той бе постъпил както никога досега, докато е на работа. В яда си бе отишъл в центъра. След известно време си изключи телефона, седна в ресторанта на Централна гара и изпи две бири, докато се тресеше от яд.

След това се прибра, взе душ и заспа.

Имаше нужда от сън.

Събуди се навреме, за да чуе централната емисия новини по държавната телевизия и зяпна от изумление, докато слушаше анонса. Гроб в Нюкварн. Лисбет Саландер е простреляла президента на МК „Свавелшьо“. Гонитба през южните предградия. Кръгът се стесняваше.

Включи си телефона.

Проклетият Бублански му се обади почти веднага и му съобщи, че разследването е поело в друга посока, като официално се работи върху нова версия за друг извършител, и още, че Фасте трябва да смени Йеркер Холмберг на местопрестъплението край Нюкварн. Преди самата развръзка на случая Саландер Фасте щеше да събира фасове в гората, докато другите я преследват.

Какво общо имаше МК „Свавелшьо“ с всичко това?

Ами ако проклетата лесбийка Мудиг излезеше права?

Не бе възможно.

Трябваше да е Саландер.

Искаше той да я залови. Толкова много искаше да я залови, че ръцете го заболяха, докато стискаше мобилния си телефон.

Микаел ходеше напред-назад пред прозореца в малката болнична стая. Наближаваше седем и половина вечерта. Бяха говорили неспирно почти час.

— Седнете, преди да си изтъркате подметките — рече Палмгрен.

Микаел седна.

— Всички тези тайни — поде журналистът. — Нищо не разбирах, преди да ми разкажете за миналото на Залаченко. Бях виждал единствено докладите за Лисбет, които постановяваха, че страда от психическо заболяване.

— Петер Телебориан.

— Явно има някаква договорка с Бьорк. Сигурно си сътрудничат.

Микаел се замисли. Каквото и да се случеше, Петер Телебориан щеше да се превърне в обект на журналистическо разследване.

— Лисбет ми каза да стоя настрана от него. Каза ми и че е зъл.

Холгер Палмгрен го погледна строго.

— Кога го е казала?

Микаел замлъкна. После се усмихна и погледна Палмгрен.

— Още тайни. По дяволите! Влязох във връзка с нея, докато се криеше. Чрез компютъра ми. Изпращаше ми кратки кодирани съобщения, но през цялото време ме е насочвала накъдето трябва.

Холгер Палмгрен въздъхна.

— А вие, естествено, не сте разказали на полицията.

— Не. Не точно.

— Официално не сте разказали и на мен. Много е добра с компютрите.

„Не можеш да си представиш колко.“

— Вярвам силно, че все някой ден ще си стъпи на краката. Може в момента да й е трудно, но тя е боец.

„Не й е особено трудно. Все пак открадна почти три милиарда крони. Няма да умре от глад. И тя като Пипи Дългото чорапче си има сандък със злато.“

— Това, което не мога да разбера напълно — продължи Микаел, — е защо не сте направили нищо през всичките тези години.

Холгер Палмгрен отново въздъхна. Бе неописуемо тъжен.

— Провалих се — рече той. — Когато приех да съм неин попечител, гледах на нея като на поредното момиче с проблеми. Грижел съм се за дузини такива деца. Случаят й ми бе възложен от Стефан Бродхенсшьо, докато бе шеф на социалните. По това време тя вече лежеше в „Санкт Стефан“ и аз дори не се срещнах с нея през първата година. Говорих няколко пъти с Телебориан и той ми обясни, че тя страда от психоза и че получава възможно най-доброто лечение. Аз, разбира се, му повярвах. След това разговарях и с Йонас Берингер, който бе шеф на болницата по същото време. Не мисля, че е имал нещо общо с цялата история. Проучи случая й по моя молба и двамата се разбрахме да се опитаме да я върнем обратно в обществото с помощта на приемни родители. Тогава беше на петнайсет.

— И вие сте я подкрепяли през годините.

— Недостатъчно. Започнах да се боря за нея след епизода в метрото. До този момент вече я бях опознал и много я харесвах. Беше силна. Успях да се преборя с иска за въдворяването й в психиатрията. Компромисът бе да бъде обявена за лице, което не е в състояние да се грижи само за себе си, и аз да стана неин попечител.

— Едва ли Бьорк е можел да повлияе върху решението на съда. Това не би останало незабелязано. Той е искал да я държи заключена и се е опитвал да я очерни посредством докладите на лекари като Телебориан, като се е надявал, че съдът ще вземе единственото логично решение. Вместо това обаче те са застанали на ваша страна.

— Никога не съм смятал, че трябва да бъде под попечителство. Но ако трябва да съм честен, не направих почти нищо, за да променя нещата. Трябваше да предприема по-сериозни действия по-рано. Аз обаче страшно много харесвах Лисбет… И все го отлагах. Носех твърде много дини под една мишница. А после се разболях.

Микаел кимна.

— Не мисля, че имате основание да се самообвинявате. Всъщност сте един от малкото хора, които са я подкрепяли през годините.

— Проблемът бе, че така и не разбрах, че е трябвало да реагирам. Лисбет беше мой клиент, но не ми бе казала нищо за Залаченко. След излизането й от „Санкт Стефан“ й трябваха доста години, преди да започне поне малко да ми вярва. Едва след края на процеса ми направи впечатление, че постепенно започва да общува с мен повече, отколкото предполагаха деловите ни отношения.

— Как стана така, че ви е разказала за Залаченко?

— Предполагам, че накрая въпреки всичко е започнала да ми вярва. Освен това на няколко пъти подхващах разговор с нея за отменянето на попечителството. Мисли над предложението ми няколко месеца. Накрая ми се обади и поиска да се видим. Бе взела решение. Разказа ми за Залаченко и нейната версия защо се е получило така.

— Разбирам.

— Предполагам, разбирате, че ми беше доста трудно да смеля информацията. Тогава започнах да се ровя в историята. Не можах да открия Залаченко дори в регистъра. Беше ми трудно да преценя дали не си измисля.

— След като сте получили удар, за неин попечител е определен Бюрман. Едва ли е случайно.

— Не, не знам дали някога ще успеем да го докажем, но предполагам, че ако се разровим достатъчно надълбоко, ще разберем… кой е получил след Бьорк задачата да оправя бакиите на Залаченко.

— Разбирам защо Лисбет категорично отказва да разговаря с психолози и с представители на властта — рече Микаел. — Всеки път, когато е решавала да го стори, нещата само са се влошавали. Опитала се е да обясни на дузина възрастни какво се е случило, но никой не е искал да я чуе. Сама се е помъчила да спаси живота на майка си и да я защити от един психопат. Накрая е направила единственото, което й е оставало. А вместо да я похвалят, я затварят в лудница.

— Не е толкова просто. Надявам се, разбирате, че Лисбет не е напълно нормална — рече Палмгрен остро.

— Какво имате предвид?

— Знаете за проблемите в детството й и през училищните години.

— Бяха описани във всеки ежедневник. И аз щях да имам проблеми в училище, ако растях в подобна среда.

— Проблемите й далеч не се изчерпват с поведението и провиненията й в училище. Прочел съм всички психиатрични експертизи, но никоя от тях не поставя диагноза. Въпреки това смятам, че ще се съгласите с мен — Лисбет Саландер не е като останалите хора. Играли ли сте шах с нея някога?

— Не.

— Притежава фотографска памет.

— Знам. Разбрах го, докато общувах с нея.

— Добре. Тя обожава загадки. Веднъж, когато ме посети на Коледа, я подмамих да реши няколко задачи от тест за интелигентност на „Менса“. Бяха от типа, при който са представени пет символа, които си приличат, и трябва да откриете шестия.

— Ясно.

— Аз самият също се бях пробвал и бях отговорил правилно на около половината въпроси. А си блъсках главата над тях в продължение на две вечери. Тя само погледна листовете и отговори правилно на всеки въпрос.

— Така е — рече Микаел. — Лисбет е много специално момиче.

— Изключително трудно й е да взаимодейства с останалите хора. Предположих, че страда от синдром на Аспергер[82] или нещо подобно. Ако прочетете клиничната картина на пациенти с поставена диагноза синдром на Аспергер, ще откриете неща, които с пълна сила се отнасят за Лисбет, но има също толкова пункта, по които тя се отличава от тях.

Замлъкна за момент.

— Тя не представлява никаква опасност за хора, които не я закачат и се отнасят с уважение към нея.

Микаел кимна.

— Но без съмнение е склонна към насилие — рече Палмгрен тихо. — Ако бъде провокирана или се почувства застрашена, може да реагира изключително яростно.

Микаел отново кимна.

— Въпросът е какво да правим оттук нататък — рече Холгер Палмгрен.

— Ще открием Залаченко — отвърна Микаел.

В този миг Сиварнандан почука на вратата.

— Надявам се, че не ви прекъсвам, но ако се интересувате от Лисбет Саландер, трябва да включите телевизора и да гледате новините по националната телевизия.

Глава двайсет и девета

Сряда, 6 април — четвъртък, 7 април

Лисбет Саландер трепереше от ярост. Сутринта спокойно бе отишла до лятната къща на Бюрман. Не бе включвала компютъра си от предната вечер, а през деня беше твърде заета, за да слуша новините. Знаеше, че суматохата край Сталархолмен определено ще бъде отразена, но изобщо не бе подготвена за това, което чуваше в момента. Беше шокирана.

Мириам Ву се намираше в болница „Сьодра“, пребита от някакъв рус великан, който я отвлякъл пред апартамента й на Лундагатан. Състоянието й било сериозно.

Паоло Роберто я бе спасил. Не беше ясно как се е озовал пред склада в Нюкварн. Засипваха го с въпроси на излизане от болницата, но той не искаше да коментира. Лицето му изглеждаше така, сякаш се беше бил десет рунда с ръце, завързани на гърба.

В гористата местност, където е била отведена Мириам Ву, открили останките на двама души. Вечерта съобщиха, че полицията възнамерява да копае и на трето място. Съществувала вероятност да има още заровени трупове.

Чак след това обърнаха внимание на преследването на Лисбет Саландер.

Кръгът около нея се стеснявал. През деня полицията я обградила във вилна зона в близост до Сталархолмен. Била въоръжена и опасна. Простреляла член на „Hell’s Angels“, вероятно двама. Стрелбата прозвучала в двора на лятната къща на Нилс Бюрман. Вечерта полицията решила, че заподозряната вероятно е успяла да се промъкне през обсадата и да напусне района. Ръководителят на предварителното разследване Ричард Екстрьом бе дал пресконференция. Отговорите му бяха уклончиви. Не, не можел да отговори на въпроса дали Лисбет Саландер е свързана с „Hell’s Angels“. Не, не можел да потвърди сведенията, че Лисбет Саландер е била забелязана край склада в Нюкварн. Не, нямало улики, че става дума за разчистване на сметки в подземния свят. Не, не е установено, че Лисбет Саландер е действала сама по време на убийствата в Еншеде. Полицията, подчерта Екстрьом, никога не е твърдяла, че тя е извършила престъпленията, а я издирва, за да я разпита във връзка с убийствата.

Лисбет Саландер сбърчи чело. Явно нещо бе повлияло на хода на полицейското разследване.

Влезе в интернет и прочете първо статиите във вестниците, посветени на събитията от деня, а след това проникна последователно в твърдите дискове на прокурор Екстрьом, Драган Армански и Микаел Блумквист.

В електронната поща на Екстрьом имаше няколко доста интересни писма, включително кратко послание от криминален инспектор Ян Бублански от 17,22 часа. То съдържаше опустошителна критика на начина, по който Екстрьом ръководеше предварителното разследване. Краят на писмото много приличаше на ултиматум. Имейлът на Бублански се състоеше от подточки. Той искаше: а) криминален инспектор Соня Мудиг незабавно да бъде върната в екипа, който работи по разследването; б) разследването да се ориентира към версии за алтернативен извършител на убийствата в Еншеде, както и в) да бъде извършено задълбочено проучване на неизвестното лице, използващо псевдонима Зала.

Обвиненията срещу Лисбет Саландер се градят единствено на едно силно косвено доказателство — отпечатъците й върху оръжието на убийството. Това, както много добре знаеш, доказва само, че тя е държала оръжието, но не и че е стреляла с него, а още по-малко, че го е насочила срещу жертвите на убийството.

В момента знаем, че в драмата са замесени и други лица, че полицията в Сьодертеле е открила два заровени трупа в околностите на града и че ще копаят на още едно място. Складът е собственост на братовчед на Карл-Магнус Лундин. Очевидно е, че Лисбет Саландер, колкото и избухлива да е и от каквото и психично заболяване да страда, едва ли е забъркана в това.

Бублански завършваше с констатацията, че ако исканията му не бъдат удовлетворени, ще бъде принуден да се оттегли от разследването и да вдигне достатъчно шум около това. Екстрьом му бе отвърнал да постъпи както намери за добре.

Лисбет откри повече, и то значително по-озадачаваща информация на твърдия диск на Драган Армански. Кратка кореспонденция с финансовия отдел на „Милтън“ разкриваше, че Никлас Ериксон е освободен от компанията, считано от днес. Трябваше да му бъде изплатена неизползваната отпуска, както и компенсация в размер на тримесечна заплата. Писмо до дежурния охранител съдържаше заповед при пристигането на Никлас Ериксон в сградата той да бъде отведен до бюрото си, за да прибере личните си вещи, след което да бъде изведен от сградата. С трето писмо до техническия отдел се нареждаше пропускът на Ериксон да бъде обявен за невалиден.

По-интересна обаче бе кратката кореспонденция на Драган Армански с адвоката на „Милтън Секюрити“ Франк Алениус. Драган го питаше какъв е най-добрият начин, по който Лисбет Саландер може да бъде представлявана, в случай че бъде арестувана. Алениус му бе отвърнал, че няма причини „Милтън“ да се ангажира със случая на бивш служител на компанията, извършил убийство. Последиците от подобна намеса на „Милтън Секюрити“ биха били по-скоро негативни за компанията. Армански му отговаряше злобно, че обвиненията срещу Лисбет Саландер все още не са доказани и че в случая става дума да бъде оказана подкрепа на бивш служител, който самият Драган Армански смята за невинен.

Лисбет проникна в твърдия диск на Микаел Блумквист и констатира, че той не е пускал компютъра си, нито е писал нещо в него от предната вечер. Нямаше нищо ново.

Сони Буман остави папката върху заседателната маса в кабинета на Драган Армански. Отпусна се тежко на стола. Фреклунд взе папката, отвори я и започна да чете. Драган Армански стоеше до прозореца, загледан към „Гамла стан“.

— Мисля, че това е последната информация, която мога да доставя. Считано от днес, съм отстранен от разследването — рече Буман.

— Не е твоя вината — каза Фреклунд.

— Така е — съгласи се Армански и също седна.

Бе натрупал целия събран през последните две седмици от Буман материал на купчина върху заседателната маса.

— Добра работа си свършил, Сони. Говорих с Бублански. Той дори съжаляваше, че ще трябва да се лиши от услугите ти, но няма избор заради Ериксон.

— Няма нищо. Открих, че се чувствам много по-добре тук, отколкото в управлението на Кунгсхолмен.

— Можеш ли да обобщиш?

— Ако целта ни е била да открием Лисбет Саландер, то определено се провалихме. Разследването бе доста объркано, много хора се опитваха да наложат волята си над останалите и Бублански невинаги имаше пълен контрол над издирването.

— Ханс Фасте…

— Ханс Фасте е голям проклетник. Но той и обърканото разследване не са единствените проблеми. Бублански не подмина нито една възможна версия, но Лисбет Саландер доста добре е прикрила следите си.

— Работата ти не бе единствено да заловиш Саландер — намеси се Армански.

— Не. Много се радвам, че не информирахме Никлас Ериксон за втората ми задача. Трябваше и да вляза в ролята на твой информатор и къртица и да следя Саландер да не бъде осъдена, въпреки че е невинна.

— Какво мислиш за това сега?

— Когато започнахме, бях напълно сигурен, че е виновна. Днес не знам. Изникнаха толкова много противоречиви факти…

— Да?

— … че едва ли бих я смятал за главен заподозрян. Все повече се замислям дали от теорията на Микаел Блумквист няма да излезе нещо.

— Това означава, че трябва да открием друг възможен извършител. Да започнем отначало — рече Армански и наля кафе на участниците в заседанието.

Лисбет Саландер преживя една от най-ужасните си вечери. Мислеше си за мига, в който бе хвърлила бензиновата бомба през прозореца в колата на Залаченко. Тогава кошмарите й бяха приключили и бе усетила невероятен душевен покой. Бе се сблъскала с други проблеми през годините, но те всичките бяха свързани единствено с нея, така че успяваше да се справи с тях. Сега обаче засегната беше Мими.

Мими лежеше пребита от бой в болницата „Сьодра“. А беше невинна. Нямаше нищо общо с всичко това. Единственото й престъпление бе, че познава Лисбет Саландер.

Лисбет се прокле. Чувстваше се виновна. Изпитваше ужасни угризения. Успя да запази собствения си адрес в тайна и се погрижи тя самата да е напълно защитена. След това подмами Мими да се нанесе на бившия й адрес, известен на всички.

Как бе могла да постъпи толкова неразумно?

Все едно че сама я беше пребила от бой.

Бе толкова нещастна, че очите й се насълзиха. Лисбет Саландер никога не плаче. Изтри сълзите си.

Към десет и половина вече съвсем не я свърташе на едно място и не можеше да остане в апартамента. Облече якето си и се промъкна навън в нощта. Мина по малки затънтени улички, докато не излезе на булевард Рингвеген и не застана на пресечката за болница „Сьодра“. Искаше й се да влезе в стаята на Мими, да я събуди и да й каже, че всичко ще е наред. След това видя сините светлини на полицейска кола до Сенкен и се шмугна в друга пресечка, преди да я открият.

Върна се в дома си до Мусебаке малко след полунощ. Бе поизмръзнала, съблече се и се пъхна в леглото. Не можеше да заспи. В един часа стана и се заразхожда гола из тъмния апартамент. Влезе в стаята за гости, която бе обзавела с легло и шкаф и в която не бе стъпвала повече. Седна на пода с гръб към стената и се взря в мрака.

Лисбет Саландер си има стая за гости. Какъв майтап. Остана да седи така до два сутринта, когато вече трепереше от студ. След това се разплака. Не си спомняше да й се бе случвало някога преди.

В два и половина сутринта Лисбет си взе душ и се облече. Сложи кафеварката, направи си сандвичи и включи компютъра. Влезе в твърдия диск на Микаел Блумквист. Учуди се, че не бе подновявал материалите по разследването си, но нямаше сили да мисли и за това тази нощ.

Затова отвори папката „Лисбет Саландер“. Веднага откри нов документ, кръстен „Лисбет-ВАЖНО“. Видя, че е създаден в 00,52. Отвори го и веднага го прочете.

Лисбет, свържи се веднага с мен. Тази история е много по-ужасна, отколкото предполагах. Знам кой е Залаченко и мисля, че се досещам какво се е случило. Говорих с Холгер Палмгрен. Разбрах каква е била ролята на Телебориан в цялата история и защо е било толкова важно да те затвори в детската психиатрия. Мисля, че знам кой е убил Даг и Мия, а и защо. Все още ми липсват няколко важни парчета от пъзела. Не разбирам ролята на Бюрман. Позвъни ми. Свържи се незабавно с мен. Можем да намерим решение.

Микаел

Лисбет прочете документа два пъти. Кале Блумквист бе свършил страхотна работа. Браво. Отличник. Все още си мислеше, че за всичко може да намери решение.

Желаеше й доброто. Искаше да помогне.

Не разбираше, че каквото й да се случи оттук нататък, с живота й е свършено.

Животът й бе приключил още преди да навърши тринайсет.

Имаше само един изход.

Тя създаде нов документ и се опита да напише отговор на Микаел Блумквист, но не можеше да подреди мислите си, а искаше да му каже толкова много неща.

Лисбет Саландер — влюбена. Какъв майтап само.

Той никога нямаше да разбере. Никога нямаше да му достави удоволствието да се забавлява с чувствата й.

Изтри документа и се загледа в празния монитор. Но Микаел не заслужаваше да го накаже с пълно мълчание. Бе й останал верен като смел оловен войник. Създаде нов документ и написа едно-единствено изречение.

Благодаря, че си мой приятел.

Първо трябваше да вземе няколко логични решения. Имаше нужда от превозно средство. Изкушаваше се да използва виненочервената хонда от Лундагатан, но подобен вариант беше изключен. В лаптопа на прокурор Екстрьом липсваше каквато и да било информация, че заетите с разследването са открили закупената от нея кола. Това може би се дължеше на факта, че бе направила покупката неотдавна и все още не бе успяла да регистрира и застрахова автомобила. Не можеше обаче да разчита, че Мими не се е разприказвала за колата по време на полицейския разпит, а и Лундагатан със сигурност се държеше под наблюдение.

Полицията знаеше и че притежава мотоциклет, така че щеше да й е още по-трудно да го вземе от Лундагатан. В допълнение към това метеоролозите обещаваха разваляне на времето след няколкото топли дни, а на нея изобщо не й се искаше да кара мотоциклет по хлъзгави мокри пътища.

Една от възможностите бе да наеме кола на името на Ирене Несер, но и това не беше безопасно. Винаги съществуваше известен риск някой да я разпознае и тогава с фалшивата й самоличност бе свършено, което би било равносилно на катастрофа, тъй като това бе единствената й възможност за излизане от страната.

След това се усмихна. Разбира се, имаше още една възможност. Пусна компютъра си и се включи към мрежата на „Милтън Секюрити“. Влезе в системата на притежаваните от фирмата автомобили, за която отговаряше една секретарка на рецепцията. „Милтън Секюрити“ разполагаше с деветдесет и пет автомобила, повечето от които бяха специално боядисани като коли за охрана. Голяма част от тях се намираха в различни големи гаражи, пръснати из града. Освен тях обаче имаше и няколко превозни средства за цивилни нужди, които можеха да бъдат използвани по време на командировки. Бяха паркирани в сградата на „Милтън Секюрити“ край Слусен. На практика — на една ръка разстояние от нея.

Разгледа досиетата на персонала и се спря на сътрудника Маркус Коландер, който току-що бе излязъл в двуседмичен отпуск. Бе оставил телефонен номер на хотел на Канарските острови. Промени името на хотела и разбърка цифрите в номера за връзка. След това остави бележка, че точно преди да излезе в отпуск, Коландер е откарал една от цивилните коли на ремонт заради проблеми със съединителя. Избра тойота корола с автоматични скорости, каквато бе използвала и преди, и уточни, че колата ще бъде върната след една седмица.

Накрая проникна в системата за наблюдение и препрограмира камерите, покрай които щеше да й се наложи да мине. Между 4,30 и 5,00 ч. те щяха да показват запис на случилото се през предходния половин час, но с променен времеви код.

Малко преди четири часа раницата й вече бе приготвена. Бе сложила в нея два комплекта дрехи, два спрея със сълзотворен газ и заредения електрошоков пистолет. Погледна към двете оръжия, с които се бе сдобила. Отказа се от това на Сандстрьом — „Колт 911 Гавърнмънт“, и избра пистолета на Сони Ниеминен, полския „Р-83 Ванад“, от пълнителя на който липсваше един патрон. Той бе по-малък и й беше по-лесно да го държи. Пъхна го в джоба на якето си.

Лисбет затвори екрана на лаптопа си, но го остави да лежи на бюрото. Бе закодирала съдържанието на твърдия диск и го бе съхранила на специално място в интернет. След това изтри целия си диск със специална създадена от нея програма, която гарантираше, че дори тя самата няма да може да го възстанови. Не смяташе, че ще има нужда от лаптопа си. Бе неудобен за носене. Вместо това взе джобния си компютър „Палм Тунгстен“.

Огледа кабинета си. Имаше чувството, че никога повече няма да се върне в апартамента на Мусебаке, и констатира, че оставя след себе си тайни, които може би трябваше да унищожи. Но когато хвърли поглед на ръчния си часовник, видя, че няма време. Огледа се още веднъж и загаси настолната лампа.

Разходи се до „Милтън Секюрити“, влезе през гаража и се качи с асансьора до администрацията. Не срещна никого в празните коридори. Без какъвто и да било проблем взе ключа за колата от отключения стенен шкаф на рецепцията.

След трийсет секунди отново бе в гаража и отключи королата от дистанция. Метна раницата си на седалката до шофьорското място, после нагласи своята седалка и огледалото за обратно виждане. Използва стария си пропуск, за да отвори вратата на гаража.

Малко преди четири и половина сутринта напусна Сьодер Меларстранд до моста Вестербрун. Започваше да се развиделява.

Микаел Блумквист се събуди в шест и половина сутринта. Не бе навил будилника си и бе спал едва три часа. Стана от леглото, пусна компютъра си и отвори папката ЛИСБЕТ САЛАНДЕР. Веднага откри малословния й отговор.

Благодаря ти, че си мой приятел.

Побиха го ледени тръпки. Не на такъв отговор се бе надявал. Тя сякаш се сбогуваше. Лисбет Саландер сама срещу целия свят. Отиде до кухнята, пусна кафеварката и се отправи към банята. Нахлузи чифт изтъркани дънки и осъзна, че не бе имал време да пере през изминалите седмици и не разполага с нито една чиста риза. Облече си виненочервена колежанска тениска под сивото сако.

Докато си правеше сандвичи в кухнята, изведнъж забеляза как нещо проблесна в процепа между микровълновата печка и стената. Сбърчи чело, взе една вилица от чекмеджето с кухненски прибори и извади ключодържател с връзка ключове.

Беше на Лисбет Саландер. Бе го намерил след нападението на Лундагатан и го бе оставил на микровълновата печка заедно с чантата й. Явно е паднал отзад. Бе пропуснал да го предаде на Соня Мудиг, когато дойде за чантата.

Взря се в ключодържателя. Имаше три големи и три малки ключа. Големите бяха от входна врата, врата на апартамент и секретна ключалка. За нейния апартамент са. Не бяха от жилището на Лундагатан. Къде, по дяволите, живееше тогава?

Вгледа се по-внимателно в трите по-малки ключа. Един бе от катинара на „Кавазаки“-то й. Един бе от сейф или друг шкаф. Вдигна третия ключ. В него бяха изсечени цифрите 24914. Озари го невероятно хрумване.

„Пощенска кутия. Лисбет Саландер има пощенска кутия.“

Провери различните пощенски клонове в Сьодермалм в телефонния указател. Беше живяла на Лундагатан. Търговският център „Ринген“ бе твърде далеч оттам. Вероятно ключът бе от кутия в някой от клоновете на улица Хорнсгатан или улица Русенлундсгатан.

Изключи кафеварката, заряза закуската си и подкара БМВ-то на Ерика Бергер към Русенлундсгатан. Ключът не пасна на кутия 24914. Продължи към пощенския клон на Хорнсгатан. Бинго. В кутията откри двайсет и две пратки, които пъхна в джоба на компютърната си чанта.

После продължи надолу по Хорнсгатан, паркира при кино „Квартерсбио“ и закуси в бар-ресторант „Копакабана“ на плажа Бергсундс. Докато чакаше латето си, прегледа пратките една по една. Всички бяха изпратени до „Уасп Ентърпрайзис“. Девет бяха от Швейцария, осем от Кайманите, една от Англо-нормандските острови и четири от Гибралтар. Микаел отвори пликовете без каквито и да било угризения. Първите двайсет и един съдържаха извлечения от банкови сметки и фондови отчети. Установи, че Лисбет Саландер е гъбава с пари.

Последното писмо беше по-дебело. Адресът бе написан на ръка. Пликът имаше лого с адреса на подателя — кантора Бюкянън, Куинсуей, Гибралтар. Върху плика бе залепен и стикер, който поясняваше, че писмото е от Джеръми С. Макмилън, Адвокат. Имаше красив почерк.

Джеръми С. Макмилън

Адвокат

Уважаема г-це Саландер,

С настоящото писмо потвърждавам, че последната вноска за Вашата собственост бе направена на 20 януари. Съгласно договорката ни прилагам копия на цялата документация, но запазвам оригиналните документи. Надявам се това да Ви удовлетворява.

Бих искал да допълня, че се надявам да сте добре. Много се зарадвах на спонтанното Ви посещение миналото лято и трябва да призная, че присъствието Ви ми подейства ободряващо. Ще се радвам, ако мога да Ви предложа услугите си и занапред.

С уважение,

ДЖ. С. М.

Писмото бе с дата 24 януари. Очевидно Лисбет Саландер не проверяваше пощенската си кутия особено често. Микаел разгледа приложените документи. Представляваха договор за покупко-продажба на апартамент в жилищна сграда на улица Фискаргатан 9 край площад Мусебаке.

В следващия миг се задави с кафето. Крайната цена бе 25 милиона, а покупката бе осъществена на две вноски през дванайсет месеца.

Лисбет Саландер видя как един здрав тъмнокос мъж отключва страничния вход на „Ауто-Експерт“ в Ескилстуна. Това беше гараж, сервиз и фирма за отдаване на коли под наем. Компания като всички други. Бе седем без десет, а от една написана на ръка табелка ставаше ясно, че работният ден започва в седем и половина. Лисбет пресече улицата, отвори страничния вход и влезе вътре. Мъжът я чу и се обърна.

— Рефик Алба? — попита тя.

— Да. Коя сте вие? Още не е отворено.

Тя вдигна пистолета на Сони Ниеминен, държейки го с две ръце, и го насочи към лицето на мъжа.

— Нямам нито време, нито желание да се разправям с теб. Искам да ми покажеш регистъра на отдадените под наем коли, и то веднага. Имаш десет секунди.

Рефик Алба бе на четирийсет и две години. Беше кюрд, роден в Диарбекир, и определено не виждаше оръжие за първи път. Стоеше пред нея като парализиран. След това осъзна, че ако в офиса му се появи луда жена с пистолет в ръка, няма смисъл от излишни приказки.

— В компютъра е — рече той.

— Включи го.

Той изпълни нареждането й.

— Какво има зад този компютър? — попита тя, когато твърдият диск заръмжа, а екранът засвети.

— Гардероб.

— Отвори вратата.

Вътре имаше няколко гащеризона.

— Добре. Влез мирно и тихо в гардероба и няма да те нараня.

Той се подчини, без да протестира.

— Извади мобилния си телефон, сложи го на пода и го ритни към мен.

Мъжът направи и това.

— Добре. А сега затвори вратата.

Компютърът му беше жива антика — работеше с Windows 95, а твърдият му диск бе от 280 мегабайта. Отне й цяла вечност да отвори документа с информацията за отдадените под наем автомобили. Видя, че бялото волво, шофирано от русия великан, е наемано два пъти. За две седмици през януари и от първи март насам, като в момента все още не бе върнато. Великанът заплащаше седмична такса за продължително наемане.

Казваше се Роналд Ниедерман.

Разгледа папките на полицата над компютъра. На една от тях красиво бе написано ДОКУМЕНТИ ЗА САМОЛИЧНОСТ. Свали папката и я разлисти, докато не откри страницата за Роналд Ниедерман. През януари се бе легитимирал с международен паспорт, а Рефик Алба бе направил копие. Лисбет веднага разпозна русия великан. Според паспорта му беше немски гражданин, на трийсет и пет години, родом от Хамбург. Фактът, че Рефик Алба бе направил копие на паспорта, означаваше, че Роналд Ниедерман е обикновен клиент, а не негов познат, на когото временно е заел кола.

Най-долу в ъгъла Рефик Алба бе отбелязал номер на мобилен телефон и номер на пощенска кутия в Гьотеборг.

Лисбет върна папката на мястото й и изключи компютъра. Огледа се и откри гумен клин на пода до външната врата. Взе го, отиде до вратата на гардероба и почука с цевта на пистолета.

— Ей, ти там вътре, чуваш ли ме?

— Да.

— Знаеш ли коя съм?

Мълчание.

„Трябва да е сляп, за да не ме разпознае.“

— Добре. Значи знаеш коя съм. Страх ли те е от мен?

— Да.

— Не се страхувай, г-н Алба. Няма да те нараня. Почти съм готова. Моля за извинение за създаденото неудобство.

— Ъъъ… добре.

— Имаш ли достатъчно въздух вътре?

— Да… Какво искаш всъщност?

— Исках да проверя дали една жена е наемала кола от теб преди две години — излъга го тя. — Но не намерих нищо. Вината не е твоя. Ще си тръгна след няколко минути.

— Добре.

— Ще пъхна гумения клин под вратата на гардероба. Тя е достатъчно паянтова, така че ще успееш да се измъкнеш отвътре, но ще ти отнеме известно време. Няма нужда да се обаждаш в полицията. Няма да ме видиш повече и ще можеш да отвориш както всеки ден и да се държиш, сякаш нищо не се е случило.

Вероятността да не се обади в полицията бе нищожна, но не пречеше да му предложи такъв вариант. Лисбет излезе от офиса, отиде до тойотата, която бе заела и паркирала зад ъгъла, и се дегизира като Ирене Несер.

Бе ядосана, че не откри реален адрес на русия великан, например в района около Стокхолм, а някаква пощенска кутия в другия край на Швеция. Но това беше единствената й следа. „Добре тогава. Напред към Гьотеборг.“

Насочи колата към изхода за Е20 и зави на запад към Арбога. Включи радиото, но за малко изпусна новините и попадна на рекламния блок. Заслуша се в Дейвид Бауи, който пееше за палеж с бензин. Лисбет нямаше никаква представа кой бе изпълнителят на песента, нито коя е тази песен, но възприе текста й като пророчество.

Глава трийсета

Четвъртък, 7 април

Микаел наблюдаваше входа на жилищната сграда на Фискаргатан 9 край Мусебаке. Това беше един от най-скъпите и неафиширани адреси в Стокхолм. Пъхна ключа в ключалката. Той пасна перфектно. Списъкът с живущи в сградата на стълбите не му бе от особена полза. Микаел предположи, че повечето от апартаментите са на различни компании, но имаше и такива, които принадлежаха на частни лица. Не се изненада, че името на Лисбет Саландер не фигурира в списъка, но му се струваше невероятно това да е скривалището й.

Започна да се изкачва от етаж на етаж, като четеше табелките на вратите. Нито едно от имената не му говореше нищо. Стигна до последния етаж, където на една от вратите прочете В. Кула.

Микаел се плесна по челото и се усмихна. Не смяташе, че името е избрано, за да го дразни, то по-скоро отразяваше личната й иронична преценка — къде другаде Кале Блумквист би търсил Лисбет Саландер[83]?

Натисна звънеца и изчака една минута. След това извади ключовете и отключи секретната и обикновената ключалка.

В мига, в който отвори вратата, се включи алармената система.

Телефонът на Лисбет Саландер зазвъня, докато се намираше на Е20 при Глансхамар, след Йоребру. Тя веднага наби спирачки и спря на една отбивка. Извади джобния си компютър и го включи към мобилния телефон.

Преди петнайсет секунди някой бе отворил вратата на апартамента й. Алармата не беше свързана с охранителна фирма. Целта бе да я предупреди, че вратата на жилището й е разбита или отворена по друг начин. След трийсет секунди защитният механизъм щеше да се включи, като за неканения гост беше подготвена неприятна изненада под формата на бомба с боя, скрита зад мнима разклонителна кутия. Лисбет се усмихна в очакване и започна да отброява оставащите секунди.

Микаел се бе втренчил отчаяно в дисплея на алармената система до вратата. По някаква незнайна причина дори не му бе хрумнало, че апартаментът може да е охраняван. Видя как дигитален часовник отброява секундите. Алармената система на „Милениум“ подаваше сигнал, ако никой не въведеше правилния четирицифрен код в рамките на трийсет секунди, след което се появяваха няколко яки ченгета от охранителна фирма.

Първият му импулс бе да затвори вратата и бързо да напусне сградата. Но стоеше като парализиран.

„Четири цифри. Невъзможно е да налучка кода.“

25-24-23-22…

„Проклета Пипи…“

19-18…

„Кои цифри да въведа?“

15-14-13…

Усети как паниката му расте.

10-9-8…

След това вдигна ръка и отчаяно въведе единствения номер, за който можеше да се сети. 9277. Тези цифри отговаряха на буквите WASP на компютърната клавиатура.

За негова огромна изненада броячът спря, когато оставаха шест секунди до нула. Алармата изпиука още веднъж, след което броячът се нулира и светна някаква зелена лампа.

Лисбет отвори широко очи. Не можеше да повярва, дори разтърси джобния компютър, което и според самата нея бе абсолютно нерационално действие. Отброяването се преустанови шест секунди преди избухването на бомбата. В следващия миг броячът се нулира.

Невъзможно.

Никой друг освен нея не знаеше кода. Алармената система дори не беше свързана с охранителна фирма.

Как така?

Не можеше да разбере как бе възможно. Полицията? Не. Зала? Изключено.

Набра един телефонен номер и изчака камерата за наблюдение да се включи и да започне да изпраща снимки с ниско качество на мобилния й телефон. Камерата бе скрита в кутията на противопожарната аларма на тавана в коридора. Тя правеше нискокачествена снимка на всяка секунда. Разгледа серията, като започна от първата фотография, която бе запечатала момента на отварянето на вратата и включването на алармата. След това по лицето й се разля крива усмивка, защото пред очите й изникна Микаел Блумквист, който в продължение на около половин минута изигра спазматична пантомима, докато накрая въведе кода и се отпусна на касата на вратата с такова изражение на лицето, сякаш току-що се бе разминал с инфаркт.

Проклетият Кале Блумквист я бе открил.

Разполагаше с ключовете й, които бе изпуснала на Лундагатан. Беше достатъчно умен, за да си спомни, че псевдонимът й в интернет е Wasp. А щом бе открил апартамента, вероятно се досещаше и че той е собственост на „Wasp Enterprises“. Докато го гледаше, той тръгна с насечени движения надолу по коридора и след миг изчезна от полезрението й.

„Мамка му. Как може да съм толкова предвидима.“ Микаел Блумквист можеше да открие всичките й тайни.

След около двеминутен размисъл реши, че това вече няма значение. Бе изтрила съдържанието на твърдия диск на лаптопа си. Това беше най-важното. Може би стана по-добре, че именно Микаел Блумквист бе открил скривалището й. Той така или иначе знаеше най-много от тайните й. Но нямаше да я предаде. Поне така се надяваше. Включи на скорост и замислено продължи към Гьотеборг.

Малин Ериксон се сблъска с Паоло Роберто на стълбите на „Милениум“, когато дойде на работа в осем и половина. Веднага го позна, представи се и го въведе в редакцията. Той силно куцаше. Малин усети мириса на кафе и видя, че Ерика Бергер вече е там.

— Здравей, Бергер. Радвам се, че успя да ме приемеш толкова скоро — рече Паоло.

Ерика огледа с възхита множеството синини и цицини по лицето му, след което се наведе и го целуна по бузата.

— Изглеждаш ужасно — рече тя.

— И преди са ми чупили носа. Къде е Блумквист?

— Играе си на детектив някъде и търси улики. Както обикновено, с него не може да се комуникира. От вчера сутринта не съм го чувала, като се изключи едно странно електронно писмо. Благодаря ти, че… ами, благодаря.

Посочи лицето му.

Паоло Роберто се разсмя.

— Искаш ли кафе? Каза, че имаш да ми казваш нещо. Малин, ела при нас.

Настаниха се на удобните столове за посетители в кабинета на Ерика.

— Става дума за проклетия рус здравеняк, с когото се бих. Споделих с Микаел, че техниката му изобщо не струва. Интересното бе, че през цялото време заемаше защитна стойка с вдигнати юмруци и обикаляше в кръг около мен като опитен боксьор. Имах усещането, че е тренирал.

— Микаел ми го спомена, когато се чухме по телефона вчера — рече Малин.

— Все за това си мисля. Вчера следобед, когато се прибрах вкъщи, седнах пред компютъра и разпратих електронни писма до боксьорски клубове в цяла Европа. Разказах им за случилото се и им дадох колкото се може по-подробно описание на мъжа.

— Така.

— Мисля, че попаднах на нещо.

Постави една изпратена по факса снимка на масата пред Ерика и Малин. Изглежда, бе направена по време на тренировка в някаква боксова зала. Двама боксьори слушаха инструкциите на пълен възрастен мъж, облечен в тренировъчен екип с кожена шапка с малка козирка. Половин дузина души висяха около ринга и също слушаха. В дъното имаше огромен мъж с някакъв кашон. Приличаше на скинар с обръсната глава. Около него бе нарисуван кръг с флумастер.

— Снимката е отпреди седемнайсет години. Мъжът на заден план се казва Роналд Ниедерман. По това време е на осемнайсет, което означава, че сега трябва да е на трийсет и пет. Прилича на великана, който отвлече Мириам Ву. Не съм напълно сигурен. Снимката е твърде стара, а и качеството й е лошо. Но мога да кажа, че двамата много си приличат.

— Откъде я получи?

— От клуб „Дайнамик“ в Хамбург. Изпрати ми я ветеринар на име Ханс Мюнстер.

— Ясно.

— Роналд Ниедерман се е боксирал в клуба в продължение на една година в края на осемдесетте. Или по-точно, опитвал е да се боксира. Получих електронното писмо на Мюнстер днес сутринта и му се обадих, преди да дойда тук. Накратко, Мюнстер каза, че Роналд Ниедерман е от Хамбург и през осемдесетте е бил член на банда скинари. Има брат. Няколко години по-голям от него, изключително талантлив боксьор. Именно той му е отворил вратите на клуба. Ниедерман е удивително силен, а физиката му е уникална. Мюнстер ми писа, че никога преди не е виждал някой да удря толкова силно. Дори и сред елита. Веднъж измерили силата на удара му, но скалата се оказала недостатъчна.

— Изглежда, е можел да направи кариера на боксьор — рече Ерика.

— Според Мюнстер мястото му изобщо не било на ринга. По много причини. Бил абсолютно невъзприемчив по време на уроците по бокс. Само стоял на едно място и замахвал. Непохватността му била феноменална, което напълно съответства на начина, по който се боксираше мъжът от Нюкварн. Но има и нещо по-лошо — той не осъзнавал колко силен е всъщност. Понякога успявал да уцели противника си по време на спаринга и всеки път му причинявал сериозни травми — от счупен нос до счупена челюст. А това било напълно неприемливо. Просто нямало как да го оставят в клуба.

— Хем можел да се боксира, хем не — рече Малин.

— Точно така. Причините, поради които бил принуден да се откаже обаче, са медицински.

— Какво имаш предвид?

— Този мъж, изглежда, бил неуязвим. Колкото и удари да му нанасяли, той просто се отърсвал и продължавал да се бие. Оказало се, че страда от изключително рядка болест — вродена аналгезия.

— Вродена какво?

— Аналгезия. Проверих какво означава. Това е генетичен дефект, при който се наблюдават отклонения в проводимостта на синапсите[84]. Не изпитва болка.

— Мили боже! Та той е идеален за боксьор.

Паоло Роберто поклати глава.

— Напротив. Това заболяване всъщност е опасно за живота му. Повечето хора, които страдат от него, доживяват най-много до двайсет-двайсет и пет години. Болката е начинът на тялото да покаже, че нещо не е наред. Ако сложите ръка на нагорещен до червено котлон, усещате болка и веднага я дръпвате. Ако сте болни от аналгезия, не чувствате нищо и я държите, докато не замирише на печено месо.

Малин и Ерика се спогледаха.

— Сериозно ли говориш? — попита Ерика.

— Напълно. Роналд Ниедерман не усеща абсолютно нищо и се разхожда наоколо така, сякаш денонощно е под упойка. Оцелял е, защото има още една генетична даденост, която компенсира заболяването му. Притежава забележителна физика и невероятно здрав скелет, което на практика го прави неуязвим. Силата му е уникална. А и раните му явно лесно зарастват.

— Започва да ми става ясно, че боксовият ви мач е бил доста интересен.

— Да. Не бих искал да го преживея отново. Усети нещо едва когато Мириам Ву го удари в слабините. Дори за секунда падна на колене… вероятно заради силата на удара, тъй като не би могъл да усети болка. Вярвай ми — щях да загина на място, ако ме беше изритала така.

— Как изобщо успяхте да го надвиете?

— Хората с подобно заболяване получават същите травми като останалите. Нищо, че Ниедерман сякаш има скелет от желязо. Когато го ударих с летва по тила, се строполи. Вероятно получи сътресение.

Ерика погледна Малин.

— Веднага ще се обадя на Микаел — рече Малин.

Микаел чу, че телефонът му звъни, но беше толкова шокиран, че вдигна едва на петия сигнал.

— Малин е. Паоло Роберто мисли, че е идентифицирал русия великан.

— Хубаво — рече Микаел отнесено.

— Къде си?

— Трудно ми е да обясня.

— Звучиш странно.

— Извинявай. Какво каза?

Малин му предаде накратко разказа на Паоло.

— Добре — рече Микаел. — Размърдайте се и проверете дали ще го откриете в някой регистър. Мисля, че не търпи отлагане. Търси ме на мобилния.

За изненада на Малин Микаел прекрати разговора, без дори да й каже довиждане.

В този момент Микаел стоеше до един прозорец и се наслаждаваше на великолепния изглед, който се простираше от „Гамла стан“ до Салтшьон. Чувстваше се напълно зашеметен. Бе обиколил апартамента на Лисбет Саландер. Кухнята й се намираше вдясно от входната врата. До нея бе разположена дневната, следваше спалнята и накрая имаше една малка гостна, която, изглежда, никой не използваше. Матракът все още не бе разопакован, а и нямаше спално бельо. Всички мебели бяха нови, направо от ИКЕА. Но не това бе проблемът.

Нещо друго потресе Микаел — Лисбет Саландер бе купила за 25 милиона крони стария апартамент на Пърси Барневик, който се простираше върху площ от 350 квадратни метра.

Микаел обходи пустите, почти призрачни коридори и зали с фигурален паркет от различни типове дърво и тапети на Триша Гилд, за които Ерика Бергер обикновено говореше с възхита. Насред апартамента имаше невероятна дневна с камини, които Лисбет Саландер като че ли никога не палеше. Имаше и огромен балкон с фантастичен изглед. Апартаментът разполагаше още с перално помещение, сауна, малка фитнес зала, няколко килера и баня с огромна вана. Имаше дори помещение за съхранение на вино, което бе празно, като се изключи една неотворена бутилка портвайн „Кинта до Новал Насионал“ — от 1967 година! Микаел не можеше да си представи Лисбет Саландер с чаша портвайн в ръка. Картичката разкриваше, че бутилката е изискан подарък, предложен й по случай нанасянето от фирмата за недвижими имоти.

Кухнята бе оборудвана с всевъзможни уреди, включително с искрящо чиста френска професионална газова печка с фурна — „Коради Шато 120“. Микаел никога не бе чувал за тази марка, а Лисбет Саландер вероятно използваше уреда, за да си кипва вода за чай.

Онемя пред кафе машината й за еспресо, която бе поставена на отделен плот. Тя бе от марката „Юра Импреса Х7“ с охладител за мляко. Машината също изглеждаше напълно неупотребявана и вероятно бе част от кухненското оборудване при покупката на апартамента. Микаел знаеше, че „Юра“ е „ролс-ройсът“ на машините за еспресо. Подобен професионален апарат струваше около 70 000 крони. Той самият притежаваше значително по-обикновена машина за еспресо, която бе купил от магазина за битова техника „Джон Уол“ за около 3500 крони. Това бе една от малкото екстравагантни инвестиции в дома му.

В хладилника видя неотворена кутия мляко, сирене, масло, хайвер и полупразен буркан с краставици в саламура. В шкафа за храна имаше четири полупразни шишенца с витамини, пакетчета чай, кафе за съвсем обикновената й кафеварка за шварц кафе, която стоеше на кухненския плот, два самуна хляб и пакет подсладени сухари. На кухненската маса стоеше панер с ябълки. Във фризера откри риба огретен и три пая с бекон. Това бе всичката храна, която намери в апартамента. В торбичката за боклук под мивката до луксозната печка бяха изхвърлени няколко празни опаковки от пица „Билис“.

Сделката бе нечувана. Лисбет бе откраднала няколко милиарда и си бе купила апартамент за цяла свита. Всъщност не й трябваха повече от три стаи — тези, които бе мебелирала. Останалите осемнайсет стояха празни.

Микаел завърши обиколката на жилището й в кабинета. В целия апартамент нямаше нито едно цвете, нито една картина или плакат. Нямаше килими и покривки. Не можа да открие нито едно украшение, нито дори свещник или някаква друга дрънкулка за спомен, която да създаде домашен уют или да е била запазена по сантиментални причини.

Микаел имаше чувството, че някой силно стисна сърцето му. Изпита неистово желание да открие Лисбет Саландер и да я прегърне.

Тя вероятно щеше да го ухапе, ако опиташе.

„Проклетият Залаченко.“

След това седна зад бюрото й и отвори папката с проучването на Бюрман от 1991 г. Не прочете всичко, прегледа материалите набързо и се опита да обобщи съдържанието им.

Пусна лаптопа й със седемнайсетинчов монитор, 200 гигабайта твърд диск и 1000 мегабайта памет. Бе абсолютно празен. Беше разчистила след себе си. Това не вещаеше нищо добро.

Отвори чекмеджетата на бюрото й и веднага откри деветмилиметров пистолет „Колт 1911 Гавърнмънт сингъл екшън“ с пълен пълнител със седем патрона. Именно него Лисбет Саландер бе взела от журналиста Пер-Оке Сандстрьом, за което Микаел не подозираше. Все още не бе стигнал до буквата С от списъка с клиенти на проститутки.

После откри компактдиска, на който бе написано „Бюрман“.

Пъхна го в своя лаптоп и с потрес се запозна със съдържанието на филма. В тих ужас наблюдаваше как адвокатът бие, изнасилва и почти убива Лисбет Саландер. Бе очевидно, че филмът е заснет със скрита камера. Не го изгледа от начало до край, само прескачаше от откъс на откъс, като всеки следващ беше по-ужасяващ от предходните.

„Бюрман.“

Изнасилената от собствения си попечител Лисбет Саландер бе заснела всичко до последния детайл. Часовникът на лентата показваше, че тя е отпреди две години. Преди да се запознае с нея. Още парчета от пъзела се наместваха.

Бьорк и Бюрман бяха работили със Залаченко през седемдесетте.

Залаченко и Лисбет Саландер, и коктейлът „Молотов“, приготвен в кутия от мляко в началото на деветдесетте.

После Бюрман отново се бе появил в живота й като неин попечител след Холгер Палмгрен. Кръгът се затваряше. Бюрман бе нападнал момичето, което смяташе за психично болно и беззащитно, но Лисбет Саландер не беше беззащитна. На дванайсетгодишна възраст бе започнала да се бори срещу бивш професионален убиец от ГРУ и го бе обезобразила за цял живот.

Лисбет Саландер изпитваше омраза към всички мъже, които мразят жените.

Замисли се за времето в Хедестад, когато още я опознаваше. Трябва да е било няколко месеца след изнасилването. Не си спомняше да е споменавала и дума за това. Всъщност не му бе разкрила никакви подробности от личния си живот. Микаел нямаше представа какво е сторила на Бюрман, но знаеше, че не го е убила. Колкото й странно да беше това. Иначе адвокатът щеше да е умрял още преди две години. Трябва да го бе контролирала с някаква цел, която не можеше да отгатне. В следващия миг Микаел осъзна, че инструментът, с който бе държала Бюрман в шах, лежеше на масата пред него. Компактдискът. Докато разполагаше с него, адвокатът бе като безпомощен роб в ръцете й. Затова се бе обърнал към някого, когото бе смятал за свой приятел. Залаченко. Най-големият й враг. Собственият й баща.

Това бе отключило върволица от събития. Бяха застреляли Бюрман, а после и Даг и Мия.

Но как…? Как Даг Свенсон се бе превърнал в заплаха?

Внезапно Микаел се досети как трябваше да са се развили събитията в Еншеде.

В следващия миг откри лист хартия на пода под прозореца. Лисбет бе разпечатала една страница, бе я смачкала на топка и захвърлила. Разгъна листа. Представляваше копие на статията за отвличането на Мириам Ву, свалено от интернет страницата на „Афтонбладет“.

Микаел не знаеше каква роля бе играла Мириам в драмата, ако изобщо имаше роля в нея, но тя бе една от малкото приятелки на Лисбет. Може би единствената й приятелка. Лисбет й беше подарила апартамента си. А сега Мириам лежеше пребита от бой в болница.

Ниедерман и Залаченко.

Първо майка й, а сега и Мириам Ву. Лисбет вероятно не бе на себе си от омраза.

Бяха я провокирали жестоко.

И беше тръгнала на лов.

По обяд Драган Армански получи телефонно обаждане от санаториума в Ерща. Отдавна очакваше Холгер Палмгрен да се свърже с него. Не го бе търсил. Страхуваше се, че ще му се наложи да го уведоми, че Лисбет Саландер е виновна. Сега поне можеше да му каже, че съществуват основателни съмнения във вината й.

— Докъде си стигнал? — попита Палмгрен без задължителните любезности.

— С какво? — попита Армански.

— С разследването ти за Саландер.

— Какво те кара да мислиш, че правя такова?

— Не ми губи времето.

Армански въздъхна.

— Прав си — рече той.

— Искам да те видя — каза му Палмгрен.

— Добре. Мога да дойда през уикенда.

— Не ме устройва. Искам да дойдеш довечера. Имаме много за обсъждане.

Микаел си свари кафе и си направи сандвичи в кухнята на Лисбет. Таеше слаба надежда, че внезапно ще я чуе да пъха ключа във вратата си, макар и да знаеше, че това няма да се случи. Празният твърд диск на лаптопа й говореше, че завинаги е напуснала скривалището си. Бе открил адреса й твърде късно.

В два и половина следобед все още седеше зад бюрото на Лисбет Саландер. Бе прочел мнимото разследване на Бьорк три пъти. Беше структурирано като доклад до неназован началник. Съдържаше проста препоръка. Намерете един послушен психиатър, който да вкара Саландер в детска психиатрична клиника за няколко години напред. Момичето при всички случаи не е наред, което си личи и от поведението й.

Микаел възнамеряваше да се заеме сериозно с Бьорк и Телебориан в най-скоро време. Чакаше този миг с нетърпение. Мобилният му телефон иззвъня и го откъсна от мислите му.

— Здравей отново. Малин е. Мисля, че открих нещо.

— Какво?

— Роналд Ниедерман не е регистриран в Швеция. Името му не присъства нито в телефонния указател, нито в данъчния регистър, нито в автомобилния регистър, нито където и да било.

— Ясно.

— Слушай сега. През 1998 г. в патентното ведомство е регистрирано акционерно дружество. Името му е „КАБ Импорт АБ“, а за адрес е посочен номер на пощенска кутия в Гьотеборг. Дружеството се занимава с внос на електротехника. Председателят на управителния съвет се казва Карл Аксел Будин, оттам и КАБ, роден през 1941 г.

— Нищо не ми говори.

— Нито пък на мен. В управителния съвет участва още един ревизор, член на бордовете на около две дузини предприятия, на които прави годишните отчети. Изглежда, че се занимава основно с данъчните декларации на малки компании. Въпросното дружество обаче май не е извършвало активна търговска дейност след откриването си.

— Така.

— Третият член на управителния съвет е лице на име Р. Ниедерман. Вписана е датата му на раждане, но няма шведски регистрационен номер. Роден е на 18 януари 1970 г. и е записан като търговски представител за германския пазар.

— Браво, Малин. Посочен ли е друг адрес освен номера на пощенската кутия?

— Не, но успях да открия Карл Аксел Будин. Регистриран е в Западна Швеция, а постоянният му адрес е пощенска кутия 612 в Гусеберя. Проверих го. Изглежда, е ферма в близост до Нусебру, на североизток от Гьотеборг.

— Какво знаем за него?

— Преди две години е декларирал доходи в размер на 260 хиляди крони. Приятелят ни в полицията каза, че няма криминално досие. Притежава лиценз за спортна пушка за лов на лосове и сачмена пушка. Има две коли, форд и сааб. И двете са стари. Не е в списъка на длъжниците на Агенцията по вземанията. Неженен е и се води земеделец.

— Анонимен мъж, който не е имал вземане-даване с правосъдието.

Микаел се замисли за няколко секунди. Трябваше да направи избор.

— Има още нещо. Драган Армански от „Милтън Секюрити“ те търси няколко пъти през деня.

— Добре. Благодаря ти, Малин. Ще ти се обадя по-късно.

— Микаел… Наред ли е всичко?

— Не, не е наред. Ще ти се обадя.

Знаеше, че прави грешка. Като примерен гражданин на обществото трябваше да вдигне телефона и да позвъни на Бублански. Но ако го стореше, трябваше или да му разкаже истината за Лисбет Саландер, или да се окаже в заплетена ситуация, при която щеше да му се наложи да спести част от истината. Но не това бе проблемът.

Лисбет Саландер беше по петите на Ниедерман и Залаченко. Микаел не знаеше докъде е стигнала, но ако той и Малин бяха успели да открият пощенска кутия 612 в Гусеберя, то и Лисбет Саландер щеше да го направи. Следователно имаше голяма вероятност да пътува натам. Това би била следващата логична стъпка.

Ако Микаел се обадеше в полицията и им разкриеше скривалището на Ниедерман, щеше да е принуден да ги осведоми, че и Лисбет Саландер вероятно се е запътила натам. Бе издирвана за три убийства и за стрелбата в Сталархолмен. Това означаваше, че щяха да изпратят тактически групи или сборен екип да я арестува.

А Лисбет Саландер най-вероятно щеше да окаже яростна съпротива.

Микаел извади лист и химикалка и направи списък на нещата, които не може или не иска да каже на полицията.

Първо написа „Адресът“.

Лисбет бе положила толкова много усилия, за да си осигури таен адрес. Там протичаше животът й и там пазеше тайните си. Нямаше намерение да я предаде.

След това написа „Бюрман“ и постави въпросителен знак след името.

Погледна към компактдиска, който лежеше на масата пред него. Бюрман бе изнасилил Лисбет. Едва не я бе убил и се бе възползвал по един непростим начин от служебното си положение на неин попечител. В това нямаше спор. Беше истинска свиня и трябваше да бъде разобличен. Пред Микаел обаче стоеше една етична дилема. Лисбет не бе подала оплакване в полицията. А сега можеше отново да стане жертва на медиите заради евентуално полицейско разследване, най-пикантните детайли от което щяха да станат публично достояние в рамките на няколко часа. Никога нямаше да му го прости. Компактдискът представляваше доказателствен материал, а свалени снимки от него биха увеличили тиража на вечерните вестници.

Помисли известно време, после реши, че Лисбет сама трябва да реши как да постъпи. Ала щом той бе успял да открие апартамента й, и полицията рано или късно също щеше да го стори. Прибра компактдиска в чантата си.

На трето място написа „Разследването на Бьорк“. Докладът от 1991 г. бе засекретен. Той хвърляше светлина върху всички събития. В него се споменаваше името на Залаченко и се обясняваше ролята на Бьорк. Това и фактът, че агентът на Сепо присъстваше и в списъка с клиенти на проститутки в компютъра на Даг Свенсон, щеше доста да го поизпоти в разговорите с Бублански. Заради водената с Бьорк кореспонденция Телебориан също щеше да загази.

Папката щеше да отведе полицията до Гусеберя… но Микаел смяташе да си осигури поне няколко часа преднина.

Накрая отвори „Уърд“ и направи списък с най-важните факти, които бе открил през изминалите двайсет и четири часа в разговорите с Бьорк и Палмгрен и благодарение на материалите от дома на Лисбет. Отне му около час. Записа документа на един компактдиск заедно със собственото си проучване по случая.

Замисли се дали да не се обади на Драган Армански, но реши да не го прави. Достатъчно дини носеше под една мишница.

Микаел се отби в редакцията на „Милениум“ и се затвори насаме с Ерика Бергер.

— Казва се Залаченко — рече Микаел, без да я поздрави. — Бивш съветски наемен убиец от контраразузнаването. Отказва се през 1976 г. и получава политическо убежище в Швеция и заплата от Сепо. След разпадането на СССР и той (като много други) се превръща в гангстер и започва да се занимава с трафик на хора, търговия с оръжия и наркотици.

Ерика Бергер остави химикалката, която държеше, на масата.

— Ясно. Защо ли не съм изненадана, че КГБ се оказва замесено?

— Не КГБ. А ГРУ. Военното разузнаване.

— Значи нещата са сериозни.

Микаел кимна.

— Той ли е убил Даг и Мия?

— Не лично. Изпратил е някого. Роналд Ниедерман — мъжа, когото Малин откри.

— Можеш ли да го докажеш?

— Донякъде. Разполагам главно с догадки. Бюрман обаче е убит, защото е помолил Залаченко да се погрижи за Лисбет.

Микаел й разказа какво бе видял на филма от чекмеджето на Лисбет.

— Залаченко е неин баща. Бюрман работи формално за Сепо в средата на седемдесетте и е един от хората, които поемат Залаченко, след като напуска тайните служби. След това става адвокат и мръсник. Прави услуги на един тесен кръг от служители на Сепо. Предполагам, че съществува затворена група от служители, които се събират от време на време в мъжката сауна, за да управляват света и да пазят тайната на Залаченко. Предполагам, че повечето от работещите в Сепо дори не са чували името му. Лисбет застрашава тайната. Затова я затварят в детска психиатрична клиника.

— Не може да е вярно.

— Вярно е — каза Микаел. — Заради така създалите се обстоятелства и заради факта, че Лисбет и тогава е била също толкова неконтролируема. След като навършила дванайсет години, са започнали да я смятат за заплаха за държавната сигурност.

Разказа й накратко историята.

— Доста време ще ми трябва да го смеля — каза Ерика. — А Даг и Мия…

— Са убити, защото Даг е открил връзката между Бюрман и Залаченко.

— Какво ще стане сега? Вероятно трябва да разкажем всичко това на полицията?

— Само отчасти. Записал съм цялата важна информация на този компактдиск, за да имаме резервно копие, в случай че нещо се случи. Лисбет е тръгнала на лов за Залаченко. Смятам да се опитам да я открия. Нищо от записаното на диска не трябва да напуска тази стая.

— Микаел… това не ми харесва. Не можем да прикриваме информация, отнасяща се до разследване на убийство.

— Няма и да го правим. Смятам да се обадя на Бублански. Но предполагам, че Лисбет е на път за Гусеберя. Издирват я за три убийства и ако се обадим в полицията, ще изпратят спецчастите по петите й с ловни патрони. А рискът тя да окаже съпротива е доста голям. Кой знае как ще се развият събитията в такъв случай.

Той изведнъж замлъкна и се усмихна мрачно.

— Ако не друго, то трябва да държим полицията настрана, за да предпазим бойците от спецотрядите. Искам да я открия пръв.

Ерика Бергер, изглежда, се колебаеше.

— Не възнамерявам да разкривам тайните на Лисбет. Бублански ще трябва да ги открие сам. Тази папка съдържа разследването на Бьорк от 1991 година, както и кореспонденцията между Бьорк и Телебориан. Искам да направиш копие и да го предадеш на Бублански или Мудиг. Аз самият заминавам за Гьотеборг след двайсет минути.

— Микаел…

— Знам. Но смятам докрай да остана на страната на Лисбет в тази борба.

Ерика Бергер стисна устни и замълча. След това кимна. Микаел тръгна към вратата.

— Внимавай! — рече му Ерика, но той вече бе изчезнал.

Мислеше си, че трябва да отиде с него. Това би било единствената достойна постъпка. Но все още не му бе разказала, че възнамерява да напусне „Милениум“ и че за нея всичко е приключило, каквото и да се случи. Взе папката и тръгна към ксерокса.

Кутията беше в пощенски клон в търговския център. Лисбет не познаваше Гьотеборг, но бе открила клона и сега седеше в кафене, откъдето можеше да наблюдава кутията през малък процеп на витрината с рекламен плакат „Парични преводи — най-добрите услуги за вас“.

Ирене Несер имаше доста по-дискретен грим от Лисбет Саландер. На шията си носеше няколко смешни огърлици. Четеше „Престъпление и наказание“, която бе открила в някаква книжарница на една пресечка северно оттук. Не бързаше и отгръщаше страниците през равни интервали от време. Бе започнала наблюдението си по обяд. Нямаше никаква представа кога се изпразва кутията, дали това се случва всеки ден или през седмица, дали вече са я изпразнили или предстои някой да дойде и да го стори. Това обаче бе единствената й следа, затова чакаше и пиеше кафе лате.

Почти бе задрямала с широко отворени очи, когато изведнъж видя как някой отвори капака на кутията. Погледна часовника си. Два без петнайсет. „Какъв късмет само.“

Лисбет бързо се изправи, тръгна към витрината и видя човек с черно кожено яке да излиза от пощенския клон. Настигна го на улицата. Бе слаб мъж, на около двайсет години. Сви зад ъгъла, отиде до едно паркирано рено и отключи вратата. Лисбет Саландер запомни регистрационния му номер и изтича обратно до королата си, която бе паркирала на около стотина метра по-надолу на същата улица. Настигна го, преди да завие по улица Линегатан. Продължи да кара след него по булевард Авеню и нагоре към търговски център „Нурдстан“.

Микаел Блумквист успя в последния момент да хване експреса Х 2000 в 17,10 ч. Купи билет във влака с кредитната си карта, седна в празния вагон-ресторант и си поръча доста късен обяд.

Изпитваше безпокойство и се страхуваше, че е закъснял. Надяваше се Лисбет Саландер да му се обади, но знаеше, че това няма да се случи.

Бе се опитала да убие Залаченко през 1991 г. Той бе отвърнал на удара след толкова много години.

Анализът на Холгер Палмгрен беше най-точен. Лисбет Саландер от собствен опит знаеше, че няма смисъл да се обръща към властите.

Микаел хвърли един поглед на чантата, в която носеше компютъра си. Бе взел със себе си колта, който откри в чекмеджето на Лисбет. Не бе сигурен защо го бе прибрал, но инстинктите му подсказваха, че не бива да го оставя в апартамента й. Признаваше си, че това не е кой знае колко рационален довод.

Когато влакът премина по моста Орщабру, Микаел се обади на Бублански от мобилния си телефон.

— Какво искате? — попита го Бублански раздразнено.

— Да доведа нещата докрай.

— Кое по-точно?

— Цялата тази каша. Искате ли да знаете кой е убил Даг, Мия и Бюрман?

— Ако разполагате с информация, с удоволствие ще ви изслушам.

— Името на убиеца е Роналд Ниедерман. Това е русият великан, с когото се е бил Паоло Роберто. Немски гражданин е, на трийсет и пет години. Работи за една отрепка на име Александър Залаченко, наричан още Зала.

Бублански мълча дълго. След това звучно въздъхна. Микаел чу как отгърна някакъв лист и щракна с химикалка.

— И сте сигурен?

— Да.

— Добре. Къде се намират въпросните Ниедерман и Залаченко?

— Все още не знам. Но веднага щом разбера, ще ви съобщя. След малко Ерика Бергер ще ви донесе едно полицейско разследване от 1991 г. Веднага щом успее да го копира. Там ще откриете цялата ви нужна информация за Залаченко и Саландер.

— Какво имате предвид?

— Залаченко е бащата на Лисбет. Той е бивш руски наемен убиец от времето на Студената война.

— Руски наемен убиец — повтори Бублански невярващо.

— Няколко ченгета от Сепо са го крепели и са прикривали престъпленията му.

Микаел чу как Бублански дръпна един стол и седна.

— Мисля, че ще е най-добре да дойдете и да дадете официални показания.

— Съжалявам, нямам време.

— Моля?

— В момента не съм в Стокхолм. Но ще ви се обадя веднага щом открия Залаченко.

— Блумквист… Не е нужно да доказвате каквото и да било. Аз също се съмнявам във вината на Саландер.

— Може ли да ви припомня, че аз съм един обикновен частен детектив, който няма никаква представа от полицейска работа?

Знаеше, че бе детинско, но рязко прекрати разговора. После се обади на Аника Джианини.

— Здравей, сестричке.

— Здравей. Нещо ново?

— О, да. Може би ще имам нужда от добър адвокат утре.

Тя въздъхна.

— Какво си направил?

— Все още нищо сериозно, но има вероятност да ме арестуват за възпрепятстване на полицейско разследване или нещо подобно. Но не затова ти се обаждам. Не би могла да ме представляваш.

— Защо не?

— Защото искам да поемеш защитата на Лисбет Саландер и няма как да си адвокат и на двама ни.

Микаел й разказа накратко за какво ставаше въпрос. Мълчанието на Аника Джианини не вещаеше нищо добро.

— И разполагаш с документация за това? — рече тя накрая.

— Да.

— Трябва да си помисля. Лисбет има нужда от адвокат по криминални дела.

— Ти си идеална за тази работа.

— Микаел…

— Слушай, сестричке, нали ти ми се разсърди, че не съм те помолил за помощ, когато имах нужда?

Когато приключиха, Микаел се замисли. След това вдигна слушалката и се обади на Холгер Палмгрен. Без повод. Просто смяташе, че въпреки всичко трябва да информира стареца, че е тръгнал по определени следи и че се надява историята да приключи до няколко часа.

Проблемът бе, че Лисбет Саландер също беше тръгнала на лов.

Лисбет Саландер се протегна, за да вземе една ябълка от раницата си, без да изпуска фермата от поглед. Лежеше в края на малка горичка върху постелката за под от колата като импровизирано легло. Носеше зелен ветроустойчив панталон с джобове по крачолите, дебел пуловер и топло подплатено платнено яке до кръста.

Гусеберя се намираше на около четиристотин метра от главния път и се състоеше от две постройки. Основната сграда бе на около сто и двайсет метра пред Лисбет. Представляваше голяма бяла дървена къща на два етажа, в двора на която имаше барака и плевня, разположена на около седемдесет метра от къщата. През отвора на плевнята можеше да види предницата на някакъв бял автомобил. Струваше й се, че е волво, но разстоянието бе твърде голямо, за да е напълно сигурна.

Вдясно от мястото, където беше легнала Лисбет, имаше блатист участък, който след двеста метра прерастваше в малко езеро. Пътят към фермата пресичаше този участък и изчезваше в гората в посока към главното шосе. До пътя имаше още една постройка, която приличаше на изоставена малка къщичка. Прозорците й бяха закрити със светли завеси. На север от фермата се виждаше гора, която скриваше гледката към най-близките съседни къщи, разположени на около шестстотин метра. Фермата пред очите й бе сравнително изолирана.

Лисбет се намираше близо до езерото Антен. Между заоблените хълмчета се редуваха ниви, малки селца и гъсти гори. Пътната карта не даваше подробно описание на района, но тя бе следвала черното рено по Е20 и бе завила след него на запад към Суленбрун в Алингсос. След около четирийсет минути колата внезапно бе свърнала по горски път с табела Гусеберя. Лисбет паркира зад някакъв хамбар, в една горичка на около стотина метра северно от завоя, и продължи пеша.

Никога не бе чувала за Гусеберя преди, но доколкото можеше да разбере, това беше името на фермата пред нея. Бе преминала покрай пощенската кутия до главния път. На нея беше изписано ПЛ 192 — К. А. Будин. Името не й говореше нищо.

Обиколи къщата от едната страна и старателно избра мястото си за наблюдение. Залязващото слънце остана зад гърба й. Откакто бе пристигнала тук към три и половина, се бе случило само едно нещо. Към четири часа шофьорът на реното излезе от дома на К. А. Будин. На вратата си размени няколко думи с човек, когото Лисбет не видя. След това си тръгна и повече не се върна. Като цяло във фермата не се случваше нищо. Тя чакаше търпеливо и наблюдаваше сградата с малък бинокъл „Минолта“ с осемкратно увеличение.

Микаел Блумквист барабанеше ядосано с пръсти по масата във вагон-ресторанта. Влакът бе спрял в Катринехолм. Стоеше там вече близо час заради някаква мистериозна повреда на един от вагоните, която изискваше незабавен ремонт. Шведските държавни железници се извиняваха за закъснението.

Той въздъхна тъжно и си взе още едно кафе. Влакът потегли внезапно след още петнайсет минути. Микаел погледна часовника си. Осем часът.

Трябваше да се качи на самолет или да си вземе кола под наем.

Чувството, че е закъснял, се усилваше все повече.

Към шест часа някой запали лампа в стая на долния етаж, а след това и на външната площадка. Лисбет забеляза сенки в помещението вдясно от входната врата, където смяташе, че се помещава кухнята. Но не успя да различи лица.

Изведнъж външната врата се отвори и русият великан, на име Роналд Ниедерман, излезе навън. Носеше тъмни панталони и прилепнал пуловер с поло яка, който подчертаваше мускулите му. Лисбет си отдъхна. Най-накрая бе получила знак, че е дошла на правилното място. За пореден път констатира, че Ниедерман е едър като мечка. Но и той беше от плът и кръв като останалите хора, каквото и да бе причинил на Паоло Роберто и Мириам Ву. Ниедерман заобиколи къщата и за няколко минути изчезна в плевнята при колата. Върна се с малка чантичка и влезе в къщата.

Само след няколко минути отново се показа навън. Този път бе придружен от кльощав нисък мъж, който куцаше и се подпираше на патерица. Бе прекалено тъмно, за да различи чертите на лицето му, но Лисбет усети, че я полазват тръпки.

„Daaaddyyy, I am heeere.“[85]

Залаченко и Ниедерман минаха по алеята пред къщата и спряха при бараката, откъдето Ниедерман взе дърва за огрев. След това се върнаха в къщата и затвориха вратата.

Лисбет Саландер остана да лежи неподвижно десетина-петнайсет минути след като се бяха прибрали вътре. После свали бинокъла си и се отдръпна на още десет метра назад в гората, докато дърветата не я скриха напълно. Отвори раницата си, извади термос, наля си кафе и засмука бучка захар. Изяде сандвича с кашкавал, който бе купила по-рано същия ден на една бензиностанция на път за Гьотеборг.

Когато се нахрани, измъкна пистолета на Сони Ниеминен от раницата си. Извади пълнителя. Имаше шест патрона „Макаров“, калибър девет милиметра. Би трябвало да й стигнат. Пъхна пълнителя и зареди пистолета. Натисна предпазителя и прибра пистолета в десния джоб на якето си.

Лисбет предпазливо тръгна към сградата. Бе изминала около сто и петдесет метра, когато внезапно спря.

В полето на своя екземпляр на „Аритметика“ Пиер дьо Ферма бе написал следното: „Имам наистина великолепно доказателство на това твърдение, но полето е твърде тясно, за да го побере.“

Квадратът бе прераснал в куб (x^3 + у^3 = z^3), а математиците бяха търсили отговора на загадката на Ферма в продължение на столетия. Накрая — през деветдесетте години, Андрю Уайлс бе решил задачата след десетилетие работа върху нея с помощта на изключително сложна компютърна програма.

А сега Лисбет изведнъж я проумя. Отговорът бе толкова неподозирано лесен. Игра с цифри, които се подредиха в редици и изведнъж образуваха проста формула, приличаща на ребус.

Ферма не бе разполагал с компютър, а и решението на Андрю Уайлс се основаваше на постижения в областта на математиката, станали факт дълги години след като Ферма бе формулирал теоремата си. Следователно неговото решение е било съвсем различно.

Лисбет бе толкова озадачена, че се видя принудена да седне на един дънер. Загледа се пред себе си, докато проверяваше наум решението.

„Това е имал предвид. Да се чуди човек, че математиците са се бъхтили толкова време.“

След това се разсмя.

„Някой философ би имал повече шанс да разреши загадката.“

Искаше й се да бе познавала Ферма.

Биваше си го този дявол.

След малко се изправи и продължи напред през гората, докато между нея и къщата остана само плевнята.

Глава трийсет и първа

Четвъртък, 7 април

Лисбет Саландер влезе в плевнята през малкия отвор за отходните води. Във фермата нямаше животни. Огледа се наоколо и установи, че постройката е празна, като се изключат три автомобила — бялото волво от „Ауто-Експерт“, един по-стар модел форд и един малко по-модерен сааб. По-навътре имаше ръждив плуг и други захвърлени селскостопански инструменти.

Лисбет остана в тъмната плевня, наблюдавайки къщата. Навън се бе спуснал мрак и лампите във всички стаи на първия етаж бяха запалени. Къщата беше замряла, но й се струваше, че вижда отблясъците на телевизор. Погледна часовника си. Беше 19,30. По това време вървяха новините на националната телевизия.

Учуди се, че Залаченко е избрал да живее в толкова изолирана къща. Това не подхождаше на мъжа, когото бе познавала някога. Не очакваше да го открие на село в бяла къщурка. По-скоро би търсила в някоя малко известна вилна зона или курорт в чужбина. Явно през годините си бе създал и други врагове освен Лисбет Саландер. Смущаваше я това, че мястото изглежда толкова незащитено. Въпреки това предполагаше, че в къщата има оръжие.

След дълго колебание излезе от плевнята и се сля с мрака. Премина бързо и безшумно през двора и спря при къщата. Облегна се на стената й. Внезапно долови слаба музика. Тихо заобиколи постройката и се опита да надникне през прозорците, но те бяха твърде високо.

Ситуацията притесняваше Лисбет. През първата половина на живота си се бе бояла от мъжа в къщата. През втората половина, след като не бе успяла да го убие, непрекъснато очакваше да се появи отново в живота й. Този път не смяташе да допусне грешка. Залаченко можеше и да е стар и куц, но си оставаше професионален убиец, оцелял след не една битка.

Освен това трябваше да се погрижи и за Роналд Ниедерман.

Би предпочела да изненада Залаченко някъде навън, в двора, където би бил лесна мишена. Нямаше никакво желание да разговаря с него и й се искаше да има оръжие с мерник. За жалост не разполагаше с такова, а и Залаченко едва ходеше. Бе го видяла навън само за няколко минути, когато с Ниедерман отидоха до бараката. Едва ли щеше да излезе на нощна разходка. Следователно Лисбет трябваше да се върне и да остане в гората, докато настъпи по-подходящ момент. Не разполагаше със спален чувал и макар все още да бе сравнително топло, температурите през нощта щяха да паднат. Най-накрая го бе открила и не желаеше да рискува да й се изплъзне. Мислеше си за майка си и за Мириам Ву.

Прехапа устни. Трябваше да проникне в къщата, което бе най-лошият вариант. Разбира се, можеше да почука на вратата и да стреля в мига, в който тя се отвори, след което да влезе вътре и да види сметката и на последния гад. Той обаче вероятно щеше да я очаква с оръжие в ръка. „Анализ на последствията. Какви варианти има?“

Изведнъж зърна профила на Ниедерман, който мина покрай един прозорец съвсем близо до нея. Той погледна назад през рамо към стаята, говорейки с някого.

„И двамата са в стаята вляво от входа.“

Лисбет взе решение. Извади пистолета от джоба на якето си, свали предпазителя и безшумно се изкачи на площадката пред входа. Хвана оръжието в лявата си ръка, а с другата изключително бавно натисна дръжката на вратата. Беше отключено. Лисбет сбърчи чело и спря, изпълнена с колебание. На вратата имаше две секретни ключалки.

Залаченко не би я оставил отключена. Кожата на тила й настръхна.

Нещо не беше наред.

В преддверието цареше пълен мрак. Вдясно забеляза стълба, водеща до втория етаж. Видя две врати, една пред нея и една от лявата й страна. Стоеше неподвижно и слушаше. След това чу глас и звук на преместен стол от стаята вляво.

Направи две бързи крачки, отвори вратата с трясък и насочи пистолета към… Стаята беше празна.

Чу шумолене на дрехи зад гърба си и тутакси се извъртя. В секундата, в която се опита да вдигне пистолета за стрелба, Роналд Ниедерман стисна врата й в желязна хватка с огромния си юмрук, като същевременно хвана ръката й, с която държеше пистолета. После я вдигна във въздуха, сякаш бе безтегловна кукла.

Лисбет зарита с крака във въздуха. След това се извърна и се опита да го ритне в слабините. Не успя да уцели и кракът й попадна отстрани на бедрото му. Имаше чувството, че е ритнала дънер на дърво. Причерня й, когато я стисна за врата. Усети как пистолетът се изплъзва от ръката й.

„По дяволите.“

Роналд Ниедерман я хвърли в стаята. Тя се стовари тежко върху дивана и се изсули на пода. Усети как кръвта нахлу в главата й и се изправи на крака, олюлявайки се. Видя масивен стъклен триъгълен пепелник на една маса, хвана го бързо и се приготви да го хвърли с дясната си ръка. Ниедерман я хвана точно преди да успее да го метне. Лисбет бръкна със свободната си ръка в джоба на панталона си, извади електрошоковия пистолет, извъртя се и го натисна в слабините на Ниедерман.

Усети как токът преминава в собственото й тяло през другата й ръка, онази, която Ниедерман държеше. Очакваше мъжът да се строполи на земята в силни болки. Вместо това той погледна учудено надолу към нея. После я зашлеви. Все едно, че я удари с бухалка. Лисбет се свлече на пода пред дивана. Вдигна глава и погледна Ниедерман в очите. Той я наблюдаваше любопитно, сякаш се опитваше да предвиди следващия й ход. Като котка, която се приготвя за игра с плячката си.

След това Лисбет долови движение откъм една врата малко по-навътре в стаята. Извърна поглед.

Той бавно излезе на светло.

Подпираше се на бастун, пригоден за патерица. Виждаше протезата му да стърчи от крачола на панталона.

Лявата му ръка приличаше на съсухрена топка. Няколко пръста липсваха.

Вдигна очи към лицето му. Лявата половина бе нашарена с белези от изгарянията. Ухото му приличаше на малък израстък, а едната му вежда я нямаше. Беше плешив. Спомняше си го като силен и атлетичен мъж с черна чуплива коса. Всъщност бе висок 165 см и напълно изпосталял.

— Здравей, татко — рече тя тихо.

Александър Залаченко наблюдаваше дъщеря си с напълно безизразно лице.

Роналд Ниедерман запали таванската лампа. Претърси Лисбет за други оръжия, след което обезопаси нейния „Р-83 Ванад“ и извади патрондаша. Залаченко заобиколи Лисбет, куцукайки, седна в един фотьойл и взе дистанционното.

Погледът на Лисбет попадна на екрана зад него. Залаченко натисна някакво копче и пред очите й внезапно затрепка картина на местността зад плевнята и част от алеята към къщата. „Камера с оптика за нощно виждане. Знаели са, че съм дошла.“

— Бях започнал да си мисля, че няма да посмееш да влезеш — рече Залаченко. — Наблюдаваме те от четири часа следобед. Активира почти всяка алармена система във фермата.

— Датчици за движение — рече Лисбет.

— Два при алеята и четири в сечището отвъд полето. Избра за наблюдателен пост точно мястото, където имахме аларма. Оттам се открива най-добър изглед към фермата. Най-често датчиците се активират от някой лос, сърна или берач на плодове, които са се приближили твърде много. Рядко ни се случва да видим някой да се промъква насам с оръжие в ръка.

Помълча за секунда.

— Нима наистина мислеше, че Залаченко ще живее напълно беззащитен в малка къща на село?

Лисбет разтри тила си и се опита да се изправи.

— Не ставай от пода — рече Залаченко рязко.

Ниедерман спря да си играе с пистолета й и се вгледа спокойно в нея. Вдигна вежда и й се усмихна. Лисбет си спомни обезобразеното лице на Паоло Роберто по телевизията и реши, че да си остане на пода е по-скоро добра идея. Въздъхна и се облегна на дивана.

Залаченко протегна здравата си дясна ръка. Ниедерман извади пистолет от панталона си и му го подаде. Лисбет забеляза, че е „Зиг Зауер“, стандартното полицейско оръжие. Залаченко кимна. Ниедерман внезапно се обърна и си облече яке. Излезе от стаята, а Лисбет го чу как отваря и затваря външната врата.

— Да не ти хрумне да извършиш някоя глупост сега. В мига, в който се опиташ да се изправиш, ще те прострелям в корема.

Лисбет се отпусна. Нямаше да успее да избяга. Преди това той щеше да изстреля два, може би три патрона, най-вероятно от онези, които щяха да я умъртвят в рамките на няколко минути.

— Изглеждаш ужасно — рече Залаченко и посочи обицата на веждата й. — Като проклета курва.

Лисбет го фиксира с поглед.

— Но си взела очите ми — продължи той.

— Боли ли? — попита тя и кимна към протезата му.

Залаченко я наблюдава дълго.

— Не. Вече не.

Лисбет кимна.

— Единственото ти желание е да ме убиеш — каза той.

Лисбет не му отговори. Залаченко внезапно се разсмя.

— Мислил съм си за теб през годините. Горе-долу всеки път, щом се погледнех в огледалото.

— Трябваше да оставиш мама на мира.

Залаченко се разсмя.

— Майка ти беше курва.

Очите на Лисбет станаха черни като въглени.

— Не беше никаква курва. Работеше като касиерка в магазин, за да свързва двата края.

Залаченко отново се разсмя.

— Можеш да си фантазираш колкото искаш по отношение на нея. Аз обаче знам, че беше курва. Постара се набързо да забременее и се опита да ме накара да се оженим. Сякаш бих могъл да се оженя за курва.

Лисбет не каза нищо. Впери поглед в цевта, като се надяваше той да се разсее поне за миг.

— Да ме подпалиш с оная бомба беше доста хитър ход. Как само те мразех! След това обаче случката загуби значение. Не си струваше да хабя енергия заради теб. Ако си беше седяла мирна, изобщо нямаше да се занимавам с теб.

— Глупости. Бюрман те нае да ме очистиш.

— Не е същото. Това беше сделка. Той се нуждаеше от някакъв филм, който пазиш, а аз се занимавам с подобни услуги.

— И си мислеше, че ще ти дам филма.

— Да, скъпа ми дъще. Напълно съм убеден, че щеше да ми го дадеш. Не можеш да си представиш колко услужливи стават хората, когато Роналд Ниедерман ги помоли за нещо. Особено ако включи резачката и отреже един от краката ти. В нашия случай това би било добра компенсация… крак за крак.

Лисбет си представи Мириам Ву и Роналд Ниедерман в склада в Нюкварн. Залаченко изтълкува изражението на лицето й погрешно.

— Не се притеснявай. Нямаме намерение да те разчленяваме.

Погледна я.

— Бюрман наистина ли те изнасили?

Тя не му отговори.

— По дяволите, каква проява на лош вкус. Прочетох във вестника, че си скапана лесбийка. Не се учудвам. Разбирам, че никой мъж не би те поискал.

Лисбет продължаваше да мълчи.

— Може би трябва да помоля Ниедерман да те изчука. Изглежда, имаш нужда от това.

Той се замисли по въпроса.

— Макар че Ниедерман не прави секс с жени. Не че е гей, просто не прави секс.

— Тогава може би ти трябва да ме изчукаш — провокира го Лисбет.

„Приближи се. Направи грешка.“

— Не, няма начин. Би било твърде перверзно.

Поседяха мълчаливо известно време.

— Какво чакаме? — попита Лисбет.

— Сътрудникът ми скоро ще се върне. Само ще премести колата ти и ще свърши една дребна работа. Къде е сестра ти?

Лисбет вдигна рамене.

— Отговори ми.

— Не знам и честно казано, пет пари не давам.

Той отново се изсмя.

— Сестринска обич, а? От двете ви само Камила имаше нещо в главата. Ти беше безполезен боклук.

Лисбет не отговори.

— Трябва обаче да призная, че е приятно да те видя толкова отблизо отново.

— Залаченко — рече тя. — Скучен боклук. Ниедерман ли застреля Бюрман?

— Естествено. Роналд Ниедерман е съвършеният войник. Не само се подчинява на заповеди, а и сам поема инициативата, когато се налага.

— Откъде го изкопа?

Залаченко наблюдаваше дъщеря си със странно изражение на лицето. Понечи да каже нещо, но се разколеба и замълча. Хвърли поглед към външната врата и внезапно се усмихна на Лисбет.

— Не си ли го разбрала все още? — попита той. — Според Бюрман страшно те бива в проучванията.

След тези думи Залаченко се разхили.

— Започнахме да общуваме в Испания в началото на деветдесетте. Докато се възстановявах от малката ти бомба. Бе на двайсет и две и се превърна в мои ръце и крака. Не ми е подчинен… партньори сме. Бизнесът ни процъфтява.

— Трафик на секс робини.

Той сви рамене.

— Може да се каже, че бизнесът ни е разностранен и работим с множество стоки и услуги. Мотото ни е да не се показваме. Наистина ли не си разбрала кой е Роналд Ниедерман?

Лисбет седеше мълчаливо. Не разбираше какво иска да й каже.

— Той ти е брат — каза Залаченко.

— Не — промълви Лисбет потресена.

Залаченко отново се разсмя. Цевта на пистолета обаче все още бе заплашително насочена към нея.

— Или по-точно твой полубрат — поясни Залаченко. — Резултат от едно забавление, на което се отдадох по време на мисия в Германия през 1970-та.

— Превърнал си сина си в убиец.

— О, не. Просто му помогнах да развие потенциала си. Притежаваше умението да убива много преди да се заема с обучението му. Ще ръководи семейния бизнес дълго след като няма да ме има.

— Знае ли, че сме брат и сестра?

— Естествено. Но ако мислиш, че ще можеш да разчиташ на роднинската ви връзка, дълбоко грешиш. Аз съм неговото семейство. Ти си просто прашинка на хоризонта. Трябва да спомена, че не е единственият ти роднина. Имаш поне още четирима братя и три сестри в различни страни. Един от останалите ти братя е пълен идиот, но има и един с потенциал. Той движи клона на фирмата в Талин. Роналд обаче е единственото ми дете, което носи гените на Залаченко.

— Предполагам, че сестрите ми нямат място в семейния бизнес.

Залаченко изглеждаше озадачен.

— Залаченко, ти си просто един обикновен боклук, който мрази жените. Защо убихте Бюрман?

— Бюрман беше идиот. Не можеше да повярва, когато откри, че си ми дъщеря. Той все пак бе един от малкото хора в тази страна, който знаеше за произхода ми. Трябва да призная, че се притесних, когато внезапно се свърза с мен, но после нещата се разрешиха по най-добрия възможен начин. Той умря, а подозренията паднаха върху теб.

— Но защо го убихте? — попита Лисбет.

— Всъщност не беше планирано. Бях се подготвил за дълги години на сътрудничество с него. Винаги е добре да имаш връзка в Сепо. Дори връзката да е идиот. Само че онзи журналист от Еншеде по някакъв начин бе открил, че Бюрман е свързан с мен. Обадил му се точно когато Роналд бил в дома му. Бюрман се паникьосал и станал напълно неконтролируем. Роналд бил принуден да вземе решение на мига. Действията му бяха съвсем правилни.

Сърцето на Лисбет се сви, когато баща й потвърди страховете й. „Даг Свенсон е бил открил връзка.“ Тя бе говорила с Даг и Мия повече от час. Веднага хареса Мия, Даг — не толкова. Твърде много й напомняше за Микаел Блумквист — непоносим оптимист, който смяташе, че може да промени всичко с една книга. Въпреки това честността му й допадна.

Като цяло посещението й у Даг и Мия бе пълна загуба на време. Не можеха да я отведат до Залаченко. Даг Свенсон бе открил името му и бе започнал да рови, но не бе успял да го идентифицира.

По време на посещението си Лисбет допусна ужасяваща грешка. Знаеше, че вероятно има връзка между Бюрман и Залаченко. И започна да задава въпроси за Бюрман в опит да провери дали Даг Свенсон е попадал на името му. Не беше, но определено имаше нюх. Веднага се хвана за името Бюрман и на свой ред я засипа с въпроси.

Лисбет не му даде почти нищо, за което да се хване, но Даг въпреки това разбра, че тя е замесена в драмата. А освен това и че самият той притежава желана от нея информация. Разбраха се да се видят отново и да обсъдят нещата през почивните дни. След това Лисбет Саландер се прибра и си легна. Когато се събуди, чу новината, че двама души са застреляни в апартамент в Еншеде.

Лисбет бе дала на Даг Свенсон една-единствена добра следа — името Нилс Бюрман. Веднага след като бе напуснала апартамента им, Свенсон вероятно бе вдигнал телефонната слушалка и се бе обадил на Бюрман.

Лисбет беше връзката. Ако не бе посетила Даг Свенсон, двамата с Мия все още щяха да са живи.

Залаченко се разсмя.

— Не можеш да си представиш колко се изумихме, когато полицията започна да те издирва за убийствата.

Лисбет прехапа устни. Залаченко я изгледа.

— Как ме откри? — попита той.

Тя вдигна рамене.

— Лисбет… Роналд ще се върне след малко. Мога да го помоля да счупи всяка кост от тялото ти, докато ми отговориш. Спести ни усилията.

— Благодарение на пощенската кутия. Проследих колата на Ниедерман до фирмата за отдаване на автомобили под наем и изчаках, докато онзи смешен смотаняк дойде да прибере пощата.

— Ясно. Значи било толкова просто. Благодаря. Ще го имам предвид занапред.

Лисбет се замисли за миг. Цевта на пистолета все още бе насочена към гърдите й.

— Наистина ли мислиш, че цялата тази работа просто ще отшуми от само себе си? — попита Лисбет. — Направи твърде много грешки, полицията ще те открие.

— Знам — отвърна баща й. — Бьорк ми се обади вчера и ми каза, че някакъв журналист от „Милениум“ е надушил историята и че е въпрос на време да бъдем разкрити. Може да се наложи да се погрижим за него.

— Доста дълъг списък ще се получи — рече Лисбет. — Микаел Блумквист и главният редактор Ерика Бергер, както и редакционният секретар и още няколко служители на „Милениум“. След това ще ти се наложи да се захванеш и с Драган Армански и няколко от подчинените му от „Милтън Секюрити“. Трябва да добавим и инспектор Бублански и няколко от полицаите, работещи по разследването. Колко хора ще убиеш, за да потулиш всичко? Ще стигнат до теб.

Залаченко отново се изсмя.

— И какво? Не съм застрелял никого. Нито една улика не сочи към мен. Могат да заповядат. Повярвай ми… колкото и да обискират тази къща, няма да открият абсолютно нищичко, което да ме свързва с каквато и да било престъпна дейност. Сепо те затвори в лудница, не аз. Малко вероятно е тайната полиция да извади всичките документи на показ.

— Ами Ниедерман — припомни му Лисбет.

— Още утре рано сутринта Роналд ще замине на почивка в чужбина и ще остане там, докато нещата отшумят.

Залаченко погледна триумфално към Лисбет.

— Оставаш си главна заподозряна в убийствата. Най-добре ще е да изчезнеш без много шум.

Изминаха почти петдесет минути, преди Роналд Ниедерман да се върне. Носеше ботуши.

Лисбет Саландер хвърли поглед към мъжа, който по думите на баща й беше неин брат. Не откриваше никаква визуална прилика със себе си. Даже напротив, той бе пълната й противоположност. Лисбет усещаше, че в Роналд Ниедерман има нещо сбъркано. Структурата на тялото му, детското лице и немутиралия глас вероятно бяха резултат от някаква генетична болест. Изобщо не бе усетил електрошоковия пистолет, а и ръцете му бяха огромни. Нищо у Роналд Ниедерман не беше нормално.

„Явно в семейство Залаченко има доста генетични увреждания“ — помисли си тя горчиво.

— Приключи ли? — попита Залаченко.

Ниедерман кимна. Протегна ръка към своя „Зиг Зауер“.

— Ще дойда с теб — рече Залаченко.

Ниедерман се колебаеше.

— Доста път е дотам.

— Ще дойда. Донеси ми якето.

Ниедерман вдигна рамене и изпълни желанието му. След това взе пистолета, а Залаченко се облече и за малко изчезна в съседната стая. Лисбет наблюдаваше Ниедерман, който завиваше на пистолета саморъчно направен заглушител.

— Да вървим тогава — рече Залаченко от вратата.

Ниедерман се наведе и я изправи на крака. Лисбет го погледна в очите.

— И теб ще убия — рече му тя.

— Поне самочувствие не ти липсва — каза й баща й.

Ниедерман й се усмихна нежно, замъкна я до външната врата и я изведе на двора. Държеше я здраво за врата. Пръстите му обхващаха цялата й шия. Поведе я към гората на север от плевнята.

Вървяха бавно, а Ниедерман се спираше от време на време, за да изчака Залаченко. Носеха силни фенери. Когато навлязоха в гората, Ниедерман я пусна. Държеше цевта на пистолета на няколко метра от гърба й.

Изминаха около четиристотин метра по една труднопроходима пътека. Лисбет се спъна на два пъти, но я изправиха на крака.

— Завий тук надясно — нареди й Ниедерман.

След около десетина метра излязоха на една просека. Лисбет забеляза дупката в земята. В светлината от фенера на Ниедерман видя лопата, забита в купчина пръст. Изведнъж разбра какво бе изпратен да свърши Ниедерман. Той я бутна към дупката. Тя се спъна и падна на четири крака, а ръцете й потънаха дълбоко в пръстта. После се изправи и погледна безизразно брат си. Залаченко доста се забави, а Ниедерман го изчака спокойно. През цялото време държеше Лисбет на мушка.

Залаченко бе задъхан. Мина почти минута, преди да може да проговори.

— Би трябвало да кажа нещо, но просто няма какво — рече той.

— Няма нищо — каза му Лисбет. — И аз нямам какво да ти кажа.

Тя му се усмихна накриво.

— Да приключваме — рече Залаченко.

— Радвам се, че последното нещо, което ще сторя, е да те натопя — рече Лисбет. — Полицията ще почука на вратата ти още тази нощ.

— Празни приказки. Очаквах, че ще започнеш да блъфираш. Единствената причина, поради която дойде тук, е да ме убиеш. Не си говорила с никого.

Лисбет Саландер се усмихна още по-широко. Изведнъж лицето й придоби злобно изражение.

— Може ли да ти покажа нещо, татко?

Пъхна бавно ръка в левия джоб на панталона си и извади някакъв правоъгълен предмет. Роналд Ниедерман наблюдаваше внимателно всяко нейно движение.

— Всяка произнесена от теб дума през последния час бе излъчена по едно радио в интернет.

Извади ръчния си компютър „Палм Тунгстен ТЗ“.

Залаченко сбърчи чело.

— Дай да видя — рече той и протегна здравата си ръка.

Лисбет му подхвърли компютъра си. Баща й го хвана във въздуха.

— Глупости — рече Залаченко. — Това е един обикновен „Палм“.

Когато Роналд Ниедерман се наведе напред, за да разгледа компютъра й, тя хвърли шепа пясък в очите му. Така го ослепи временно, но той механично произведе един изстрел с пистолета със заглушител. Лисбет бе успяла да се дръпне настрани, така че куршумът изсвистя през празното пространство. Лисбет грабна лопатата и замахна с острата й част към ръката, с която държеше оръжието. Удари го с все сила по кокалчетата и видя как „Зиг Зауер“-ът изписа широка дъга във въздуха и падна далеч от тях сред няколко храсти. Над показалеца на Ниедерман зейна дълбока рана, от която течеше кръв.

„Би трябвало да вие от болка.“

Ниедерман зашари с ранената си ръка по земята пред себе си, докато отчаяно търкаше очи с другата. Единственият начин да спечели в тази битка бе да му причини някакво сериозно нараняване. Нямаше абсолютно никакъв шанс, ако се стигнеше до ръкопашен бой. Трябваха й пет секунди, за да успее да избяга в гората. Засили се и хвърли лопатата през рамо. Опита се така да извърти дръжката, че лопатата да падне с острата част надолу, но позицията на тялото й не го позволяваше. Лопатата се стовари върху лицето на Ниедерман с широката част.

Ниедерман изръмжа, когато носът му се счупи за втори път в рамките на няколко дни. Все още нищо не виждаше заради пясъка, но замахна с дясната си ръка и успя да отблъсне Саландер. Тя залитна назад и се препъна в един корен. За няколко секунди остана на земята, но след това бързо се изправи на крака. За момента Ниедерман бе обезоръжен.

„Ще се справя.“

Направи две крачки към храсталака, когато с крайчеца на окото си забеляза как Александър Залаченко вдигна ръка.

„Дъртакът също има пистолет.“

Тази мисъл я шибна като камшик.

Тръгна в друга посока в мига, в който баща й изстреля първия куршум. Улучи я от външната страна на бедрото и наруши равновесието й.

Не почувства болка.

Вторият куршум я улучи в гърба и заседна в лявата й лопатка. През тялото й премина остра парализираща болка.

Лисбет падна на колене. В продължение на няколко секунди бе напълно неспособна да се движи. Знаеше, че Залаченко стои на около шест метра зад нея. С последни сили се изправи на крака и олюлявайки се, тръгна към гъстите храсти.

Залаченко разполагаше с достатъчно време, за да се прицели.

Третият куршум попадна на около два сантиметра от върха на лявото й ухо и проникна през черепа й. Около входната рана се образува паяжина от радиални пукнатини. Оловният куршум спря в главния лоб на мозъка й на около четири сантиметра навътре от мозъчната кора.

Това твърде академично описание на практика означаваше, че куршумът е предизвикал сериозна травма. Последният спомен на Лисбет Саландер бе за яростна болка и шок, след което видя бяла светлина.

После всичко потъна в мрак.

Щрак.

Залаченко се опита да стреля още веднъж, но ръцете му трепереха толкова силно, че не можеше да се прицели. „За малко да се измъкне.“ После осъзна, че тя е мъртва, и свали пистолета. Целият трепереше, във вените му пулсираше адреналин. Погледна надолу към оръжието си. Смяташе да го остави вкъщи, но накрая го пъхна в джоба на якето си, за късмет. „Чудовище.“ Те бяха двама възрастни мъже, а Роналд Ниедерман бе въоръжен и с пистолет. „А гадната курва за малко да се измъкне.“

Хвърли един поглед към тялото на дъщеря си. В светлината на фенера му тялото й приличаше на окървавена парцалена кукла. Обезопаси пистолета и го пъхна в джоба на якето си. После отиде до Роналд Ниедерман, който стоеше напълно беззащитен, с насълзени очи и кървящи ръка и нос. Носът му не бе успял да заздравее след боя с Паоло Роберто, а лопатата го бе натрошила още повече.

— Мисля, че отново ми счупиха носа — рече той.

— Идиот — каза Залаченко. — За малко да се измъкне.

Ниедерман продължаваше да търка очите си. Не го болеше, но сълзите му не спираха да текат, а и нищо не виждаше.

— Я се стегни, по дяволите! — Залаченко поклати презрително глава. — Какво щеше да правиш без мен?

Ниедерман мигаше отчаяно с очи. Залаченко закуцука към тялото на дъщеря си и я дръпна за яката на якето. Вдигна я и я завлачи до изкопания гроб. Дупката бе твърде къса, за да се събере тялото й на дължина. Залаченко изправи тялото й, така че краката й докоснаха края на изкопа, и я пусна вътре като чувал с картофи. Падна по очи, а краката й останаха под нея.

— Закопай я, за да можем да се приберем най-накрая — изкомандва Залаченко.

На полуслепия Роналд Ниедерман му отне доста време да зарие дупката. След това разпръсна със замах останалата пръст.

Залаченко пушеше цигара, докато наблюдаваше работата на Ниедерман. Все още трепереше, но нивото на адреналина в кръвта му бе започнало да спада. Внезапно изпита облекчение, че Лисбет вече я няма. Все още си спомняше очите й в мига, в който го замери с кутията с бензин преди толкова години.

В девет вечерта Залаченко се огледа и кимна. Успяха да открият „Зиг Зауер“-а на Ниедерман под едни храсти. След това се върнаха в къщата. Залаченко изпитваше странно задоволство. Дори се погрижи за ръката на Ниедерман. Раната от лопатата бе доста дълбока, така че му се наложи да извади игла и конци, за да я зашие. Умееше да го прави още на петнайсетгодишна възраст, когато го обучаваха във военното училище в Новосибирск. Сега поне от упойка нямаше нужда. За сметка на това обаче можеше да се окаже, че раната е твърде сериозна, и да се наложи Ниедерман да отиде в болница. Обездвижи пръста му и го превърза.

Когато приключи, си отвори бутилка бира, докато Ниедерман току прескачаше до банята да си мие очите.

Глава трийсет и втора

Четвъртък, 7 април

Микаел Блумквист пристигна на Централната гара в Гьотеборг малко след девет часа. Влакът бе успял да навакса част от закъснението, но въпреки това не можа да спази разписанието. През последния час от пътуването си бе звънял на различни фирми за отдаване на автомобили под наем. Първо се опита да наеме кола от Алингсос с намерението да слезе още там, но това се оказа невъзможно толкова късно през нощта. Накрая се отказа и успя да си осигури един фолксваген чрез администрацията на хотела, в който си запази стая. Можеше да вземе колата от площад Йернторет. За да стигне дотам, реши да не използва услугите на местния объркан градски транспорт, чиято система за закупуване на билети бе толкова непонятна, че човек трябваше да е ракетен инженер, за да разбере как функционира. Затова си взе такси.

Когато най-накрая се качи в колата, се оказа, че в жабката няма карта. Отби се на една бензиностанция, която работеше до късно вечерта, за да си купи всичко необходимо. След известен размисъл си взе и фенер, бутилка минерална вода „Рамльоса“ и кафе в картонена чаша, което сложи в поставката до таблото с инструменти. Бе десет и половина, когато премина край Партил, на север от Гьотеборг. Насочи се към Алингсос.

В девет и половина един лисугер мина край гроба на Лисбет Саландер. Животното спря и се огледа неспокойно наоколо. Инстинктивно усещаше, че на това място има заровено нещо, но прецени, че плячката е твърде дълбоко в земята и не си струва усилието да я изравя. Имаше по-лесни плячки.

Някъде наблизо се чу прашене от стъпките на невнимателно нощно животно. Лисугерът веднага настръхна. След това внимателно скочи веднъж. Но преди да продължи с лова си, вдигна задния си крак и пусна няколко капки, за да препикае територията си.

Бублански обикновено не звънеше по работа толкова късно вечерта, но този път не можа да устои на изкушението. Вдигна слушалката и набра номера на Соня Мудиг.

— Извинявай, че се обаждам толкова късно. Будна ли си?

— Няма нищо.

— Току-що прочетох разследването от 1991 г.

— Разбирам, че ти е било също толкова трудно да го оставиш, колкото и на мен.

— Соня… как тълкуваш случващото се?

— Струва ми се, че Гунар Бьорк, едно от видните имена в списъка с клиенти на проститутки, е вкарал Лисбет Саландер в лудница, след като се е опитала да защити себе си и майка си от ненормален убиец, работещ за Сепо. Получил е помощ от Петер Телебориан, на чието изказване основахме до голяма степен преценката за психическото й състояние.

— Това определено променя представата ни за нея.

— И обяснява доста неща.

— Соня, можеш ли да ме вземеш утре в осем часа?

— Разбира се.

— Ще отидем до Смодаларьо, за да си поговорим с Гунар Бьорк. Проверих го. В болнични е заради ревматизъм.

— Нямам търпение.

— Мисля, че трябва да преразгледаме напълно представата си за Лисбет Саландер.

Грегер Бакман погледна съпругата си. Ерика Бергер стоеше до прозореца в дневната и гледаше навън към водата. Държеше мобилния си телефон в ръка. Знаеше, че чака обаждане от Микаел Блумквист. Изглеждаше нещастна. Той отиде при нея и я прегърна.

— Блумквист е голямо момче — рече той. — Но ако наистина се безпокоиш, най-добре е да се обадиш на онзи полицай.

Ерика Бергер въздъхна.

— Трябваше да го сторя преди часове. Но не заради това съм нещастна.

— Има ли нещо, което трябва да знам? — попита Грегер.

Тя кимна.

— Кажи ми го.

— Пазех го в тайна от теб. И от Микаел. И от всички останали в редакцията.

— Тайна?

Тя се обърна към съпруга си и му разказа, че е получила работа в „Свенска Морон-Постен“. Грегер Бакман вдигна вежди.

— Не разбирам защо не си разказала досега — рече той. — Това е голям успех. Поздравления!

— Просто се чувствам като предател.

— Микаел ще те разбере. Всички трябва да продължат напред, когато му дойде времето. Какъвто е случаят с теб сега.

— Знам.

— Наистина ли си решила?

— Да. Решила съм. Но не ми стигна смелост да го кажа на останалите. А сега имам чувството, че ги напускам насред огромен хаос.

Грегер прегърна съпругата си.

Драган Армански разтри очи и се загледа в мрака зад прозореца на санаториума в Ерща.

— Би трябвало да се обадим на Бублански — рече той.

— Не — възрази Холгер Палмгрен. — Нито Бублански, нито който и да било друг държавен служител би си мръднал пръста да я защити. Остави я да се оправи сама.

Армански наблюдаваше стария попечител на Лисбет Саландер. Бе озадачен от осезаемото подобрение на здравословното състояние на Палмгрен, настъпило след последното му посещение по Коледа. Мъжът все още заваляше думите, но погледът му бе изпълнен с живот. Никога преди не го беше виждал толкова разярен. Палмгрен му бе предал в детайли историята, разнищена от Микаел Блумквист. Армански бе шокиран.

— Ще се опита да убие баща си.

— Възможно е — потвърди Палмгрен.

— Или Залаченко ще убие нея.

— Това също е възможно.

— И ние просто ще седим тук и ще чакаме?

— Драган… ти си добър човек. Но не си отговорен за постъпките на Лисбет, нито за това дали ще загине, или ще оцелее.

Палмгрен махна с ръка. Отдавна не бе показвал толкова добра координация на движенията си. Сякаш драмата от последните седмици изостряше притъпените му сетива.

— Никога не съм изпитвал съчувствие към хора, които сами раздават правосъдие. От друга страна, досега не съм срещал човек, който да има по-основателен мотив за това. С риск да прозвуча като циник… независимо какво мислим с теб, не бихме могли да променим това, което предстои да се случи тази вечер. На Лисбет така й е писано. Остава ни единствено да решим как ще се държим с нея, ако се върне.

Армански въздъхна нещастно и погледна към стария адвокат, който додаде:

— Изборът е неин. Дори ако реши да прекара следващите десет години в Хинсеберг[86], аз пак ще остана неин приятел.

— Не подозирах, че имаш толкова либерални възгледи.

— Нито пък аз — рече Холгер Палмгрен.

Мириам Ву гледаше втренчено в тавана. Нощната й лампа беше запалена, а радиото работеше тихо. По нощния блок звучеше On a Slow Boat to China[87]. Предния ден се събуди в болницата, където я бе довел Паоло Роберто. Бе спала неспокойно, като непрекъснато се будеше. Лекарите твърдяха, че има сътресение на мозъка. Във всеки случай определено се нуждаеше от почивка. Бе със счупен нос и три счупени ребра. Освен това цялото й тяло беше покрито със синини.

Лявата й вежда бе толкова подута, че от окото й се виждаше само една цепка. Усещаше болка при всеки опит да се завърти или да си поеме по-дълбоко въздух. Вратът също я болеше и за всеки случай й бяха поставили яка. Лекарите я уверяваха, че ще се възстанови напълно.

Когато се събуди предния ден, видя Паоло Роберто да седи до леглото й. Усмихна й се широко и я попита как е. И дали се чувства също толкова зле, колкото изглежда.

Отговори на всичките й въпроси. По някаква причина й се струваше напълно логично той да е добър приятел на Лисбет Саландер. Бе доста нахакан тип. Лисбет харесваше нахакани мъже и не понасяше нафукани гадняри. Паоло Роберто принадлежеше по-скоро към първата категория, макар че спокойно се вписваше и във втората.

Мириам разбра и защо той се бе появил така неочаквано в склада в Нюкварн. Удиви се, че се бе впуснал толкова яростно в преследването на черния микробус. Ужаси се, като чу, че полицията е открила трупове в района около склада.

— Благодаря — рече тя. — Спасил си живота ми.

Той поклати глава, но известно време остана мълчалив.

— Опитах се да обясня на Блумквист. Но той не ме разбра напълно. Мисля, че ти ме разбираш по-добре. Все пак се боксираш.

Мириам знаеше много добре какво има предвид. Трябваше да си бил в склада в Нюкварн, за да разбереш какво означава да се биеш срещу чудовище, което не изпитва болка. Спомни си колко безпомощна се бе чувствала.

Накрая хвана превързаната му ръка. И двамата мълчаха. Нямаше какво да си кажат. Когато отново се събуди, Паоло си бе тръгнал. Искаше й се Лисбет Саландер да се обади отнякъде.

Знаеше, че Ниедерман иска да я хване.

И се боеше, че ще я намери.

Лисбет Саландер не можеше да диша. Бе изгубила представа за времето. Не осъзнаваше, че е простреляна. Постепенно разбра, по-скоро инстинктивно, че е погребана. Не можеше да използва лявата си ръка. Усещаше ужасна болка в рамото си дори и при най-малкото движение. Непрекъснато изпадаше в несвяст. „Трябва ми въздух.“ Главата й се пръскаше от пулсираща болка, каквато не бе изпитвала никога преди.

По едно време дясната й ръка се озова пред лицето й. Лисбет започна инстинктивно да чисти пръстта от устата и носа си. Почвата бе песъчлива и сравнително рохка. Успя да направи пред лицето си малка дупка, с големината на юмрук.

Нямаше представа колко дълго бе лежала в гроба. Разбираше, че животът й виси на косъм. Най-накрая успя да формулира една мисъл.

„Той ме е погребал жива.“

Обзе я паника. Не можеше да диша. Не можеше да се движи. Сякаш цял тон пръст я притискаше надолу към недрата на земята.

Опита се да помръдне единия си крак, но дори не успя да напрегне мускулите си. След това направи грубата грешка да се опита да се изправи. Вдигна глава, но болката веднага проряза слепоочията й като електрически ток. „Не трябва да повръщам.“ Отпусна се и изпадна в безсъзнание.

Когато мислите й отново се поизбистриха, внимателно провери кои части от тялото й все още са здрави. Единственото, което можеше да направи, бе да премести дясната си ръка на няколко сантиметра пред лицето си. „Трябва ми въздух.“ Въздухът се намираше над нея, над гроба.

Лисбет Саландер започна да рие. Издаде лакътя си нагоре и успя да си осигури още малко пространство за работа. С външната страна на ръката си разшири кухината пред лицето си, като избутваше пръстта назад. „Трябва да копая.“

Накрая осъзна, че под заелото й ембрионална поза тяло и между краката й имаше празно пространство. Именно там се бе събрал въздухът, благодарение на който все още бе жива. Започна отчаяно да върти горната част на тялото си и усети как пръстта се изсипва под нея. Натискът отгоре намаля. Изведнъж осъзна, че може да движи ръката си още по-свободно.

Не спираше да се бори. Съзнанието й бе замъглено. Загребваше песъчливата пръст и я хвърляше в празното пространство под себе си. Постепенно успя да изкопае толкова голяма кухина, че можеше да започне да разравя пръстта над главата си. Успя да я освободи сантиметър по сантиметър. Усети нещо твърдо и внезапно хвана част от корен или пръчка. Продължи да копае нагоре. Пръстта продължаваше да е все така рохка.

Бе малко след десет часа, когато лисугерът отново премина покрай гроба на Лисбет Саландер, на път към хралупата си. Бе изял една полска мишка и се прибираше доволен, когато изведнъж усети нечие присъствие. Замръзна на място и наостри уши. Мустачетата и нослето му затрепкаха.

Изведнъж пръстите на Лисбет Саландер се показаха от земята като някакво привидение. Ако наоколо имаше човешко същество, то вероятно би реагирало като лисугера, който хукна да бяга.

Отне й още около половин час, преди да успее да се освободи. Нямаше представа как го постигна. Струваше й се странно, че не може да използва лявата си ръка, но механично ровеше в пясъка и пръстта с дясната.

Трябваше й нещо, с което да копае. Отне й известно време, преди да открие подходящ предмет. Пъхна ръка в кухината под тялото си, успя да стигне джоба на якето си и да извади табакерата от Мириам Ву. Отвори я и я използва като лопата. Загребваше пръст и я хвърляше настрани със завъртане на китката. Изведнъж усети, че може да движи и дясното си рамо и успя да го извади над пръстта. Продължи да рови, докато не освободи и главата си. Така и главата, и дясното й рамо вече се намираха над земята. Можеше да започне да се придвижва с извиване нагоре сантиметър по сантиметър, докато и краката й внезапно се оказаха свободни.

Изпълзя от гроба със затворени очи и не спря, докато рамото й не се удари в един дънер. Рязко извърна тяло, подпря се на дървото, избърса пръстта от очите си с външната част на ръката си и най-накрая успя да отвори клепачи. Около нея цареше непрогледен мрак, въздухът бе леден, а тя се потеше. Усещаше тъпа болка в главата, в лявата ръка и бедрото, но реши да не й обръща внимание. Поседя неподвижно десет минути, като си поемаше дълбоко въздух. След това осъзна, че трябва да продължи.

С усилие се изправи на крака. Всичко се въртеше пред очите й.

Веднага й призля, наведе се напред и повърна.

После продължи да върви. Нямаше представа нито в каква посока се движи, нито накъде се е запътила. Едва местеше левия си крак и през равни интервали от време се препъваше и падаше на колене. Всеки път усещаше силна болка в главата.

Не знаеше какво разстояние е изминала, но изведнъж съзря светлина с крайчеца на окото си. Тръгна към нея и се препъна. Едва когато се озова пред бараката в края на двора на Залаченко, си даде сметка, че се е върнала при дома на баща си. Спря и започна да се олюлява на място като пияна.

Фотоклетките бяха разположени на алеята и сечището. Бе дошла от другата посока. Не знаеха, че е тук.

Но не бе в състояние да се бие още веднъж с Ниедерман и Залаченко. Наблюдаваше бялата къща.

Дърво. Огън.

Представи си туба с бензин и кибритена клечка.

Обърна се с усилие към бараката и, олюлявайки се, спря пред врата, залостена с резе. Успя да го повдигне с дясното си рамо. Чу как дървеният прът се блъсна с трясък във вратата и падна на земята. Пристъпи напред в тъмното помещение и се огледа.

В бараката съхраняваха дърва. Нямаше бензин.

Александър Залаченко вдигна очи, както седеше на кухненската маса, когато чу как се блъсна вратата на бараката. Отмести пердето настрана и се загледа в мрака навън. Минаха няколко минути, преди очите му да свикнат с тъмнината. Вятърът се бе усилил още повече. Според прогнозата за времето се очакваше буреносен уикенд. След това видя, че вратата на бараката е открехната.

По-рано следобед с Ниедерман бяха взели дърва оттам. Предприеха тази ненужна разходка, за да убедят Лисбет Саландер, че е дошла на правилното място, и да я подмамят.

Да не би Ниедерман да е забравил да залости резето? Понякога непохватността му беше феноменална. Погледна към вратата на дневната, където Ниедерман дремеше на дивана. Зачуди се дали да не го събуди, но реши, че е по-добре да го остави да спи. Изправи се от кухненския стол.

За да намери бензин, Лисбет трябваше да отиде в плевнята, където бяха паркирани колите. Облегна се на един дръвник, дишайки тежко. Трябваше да си почине. Постоя така няколко минути, след което чу влаченето на протезата на Залаченко.

Микаел обърка пътя в мрака при Мелбю, на север от Сулебрун. Вместо да свие към Нусебру, продължи в северна посока и осъзна грешката си едва при Трьошьорна. Спря и направи справка в пътната карта.

Изруга, обърна колата и пое на юг към Нусебру.

Лисбет Саландер хвана забитата на дръвника брадва с дясната си ръка секунда преди Александър Залаченко да влезе в бараката. Бе твърде слаба, за да успее да я вдигне над главата си. Вместо това изписа с нея възходяща дъга във въздуха, като се подпря на здравия си крак и се извъртя в полукръг.

В мига, в който Залаченко натисна ключа на осветлението, острието на брадвата се заби напречно в дясната страна на лицето му, разби челюстта му и се вряза на няколко милиметра в челото му. Той така и не успя да разбере какво се е случило, но мозъкът му регистрира болката и Залаченко се разкрещя като луд.

Роналд Ниедерман се стресна и седна объркан. Чу вой, но в първия миг реши, че е някое животно. Идваше отвън. След това обаче разбра, че е Залаченко, и бързо скочи на крака.

Лисбет Саландер се засили, завъртя брадвата още веднъж, но тялото й не я слушаше. Искаше да вдигне оръжието и да го забие дълбоко в главата на баща си, но не й бе останала капка сила. Острието го уцели доста по-надолу, под капачката на коляното. Брадвата обаче се заби толкова надълбоко, че Лисбет я изпусна. Залаченко падна по лице на пода на бараката, като не спираше да крещи.

Лисбет се наведе, за да вземе отново брадвата. Земята се разлюля под краката й. Причерня й. Трябваше да седне. Протегна ръка и заопипва джобовете на якето му. Все още държеше пистолета в десния джоб. Лисбет се опита да фокусира погледа си, докато земята продължаваше да се люшка под краката й.

Браунинг, двайсет и втори калибър.

„Проклет скаутски пистолет.“

Затова все още беше жива. Ако я бе уцелил куршум от „Зиг Зауер“-а на Ниедерман, който използваше доста по-едри амуниции, в главата й щеше да има значително по-голяма дупка.

В мига, в който си го помисли, чу стъпките на сънения Ниедерман, който се появи на вратата на бараката, където спря и отвори широко очи. Залаченко ревеше като луд. Лицето му бе покрито с кръв. В коляното му имаше забита брадва. На земята до него седеше окървавена и кална Лисбет Саландер. Приличаше на герой от филм на ужасите, а Ниедерман бе гледал страшно много такива.

Роналд Ниедерман, безчувствен към болка, с тяло като на брониран робот, никога не бе обичал мрака. Откакто се помнеше, свързваше тъмнината с опасност. А сега тази опасност се бе материализирала.

Момичето на пода беше мъртво. В това нямаше никакво съмнение.

Той самият го бе погребал.

Следователно съществото на пода не бе момиче, а звяр, завърнал се от мъртвите, който не можеше да бъде победен с човешка сила или оръжие.

Трансформацията от човек в чудовище вече бе започнала. Кожата й се бе покрила с люспи като на влечуго. Оголените й зъби бяха остри като тесли, готови да късат парчета месо от жертвата си. Раздвоеният й като на змия език се изстреля от устата й и я облиза. Окървавените й ръце имаха десетсантиметрови, остри като бръснач нокти. Очите й горяха. Чуваше глухото й ръмжене. Видя я как се подготвя за скок, за да го хване за врата.

Изведнъж съвсем ясно различи извиващата й се опашка, която заплашително започна да се удря в пода като камшик.

В следващия миг тя вдигна пистолета и стреля. Куршумът мина толкова близо до ухото на Ниедерман, че той усети раздвижването на въздуха от полета му. Стори му се, че от устата на момичето излезе огнен език.

Това вече бе прекалено.

Ниедерман спря да мисли.

Врътна се и побягна като луд. Тя изстреля още един куршум, този път съвсем неточен, но брат й буквално полетя напред. Прескочи оградата с лъвски скок и изчезна в тъмното поле в посока към главния път. Бягаше, обзет от нечовешки ужас.

Лисбет Саландер го гледаше учудено, докато не изчезна от полезрението й.

Довлече се до отвора на вратата и го затърси с поглед в мрака, но от него нямаше и следа. След малко Залаченко спря да крещи, но остана да лежи и тихо да вие. Лисбет провери пистолета и установи, че вътре има само един куршум. Зачуди се дали да не пръсне мозъка на Залаченко, но си припомни, че Ниедерман все още е някъде навън и че е най-добре да запази последния куршум. Ако решеше да я нападне, вероятно щеше да й трябва доста повече от един куршум двайсет и втори калибър. Но и това бе по-добре от нищо.

Изправи се с мъка, излезе, олюлявайки се, от бараката и затвори вратата. Отне й пет минути да я залости с резето. Прекоси двора, влезе в къщата и откри телефона на един шкаф в кухнята. Набра номера, който не бе използвала от две години. Нямаше го вкъщи. Включи се телефонният секретар.

„Здравейте. Това е домът на Микаел Блумквист. В момента не мога да отговоря, но ако оставите името и номера си, ще ви се обадя по-късно.“

Бийп.

— Мик-л-рел — рече тя и осъзна, че звучи така, сякаш има картоф в гърлото. Преглътна. — Микаел. Саландер е.

В следващия миг замлъкна. Не знаеше какво повече да каже.

Бавно затвори слушалката.

„Зиг Зауер“-ът на Ниедерман лежеше разглобен на кухненската маса пред нея. До него видя пистолета на Сони Ниеминен, „Ванад Р-83“. Пусна браунинга на Залаченко на пода, добра се до масата и хвана оръжието на Ниеминен. Провери патрондаша. После откри ръчния си компютър и го пъхна в джоба си. Продължи, препъвайки се, до мивката и напълни една неизмита кафена чаша с леденостудена вода. Повтори тази процедура четири пъти. Когато вдигна очи, внезапно видя собственото си лице в старото огледало за бръснене на стената. За малко да произведе изстрел от ужас.

Образът пред очите й приличаше повече на муцуна на животно, отколкото на човешки лик. Виждаше една луда с изкривено лице и зяпнала уста. Лицето и шията й бяха покрити с кървава кал. Започна да разбира какво бе съзрял Роналд Ниедерман в бараката.

Приближи се до огледалото и внезапно осъзна, че левият й крак буквално се влачи след нея. Усещаше остра болка в бедрото, където я бе улучил първият куршум на Залаченко. Вторият се бе забил в рамото й и бе парализирал лявата й ръка. Доста я болеше.

Най-силна обаче беше болката в главата. От нея буквално й се виеше свят. Вдигна бавно дясната си ръка и заопипва темето си. Пръстите й внезапно напипаха кратера от входната рана.

Заопипва краищата й и изведнъж с ужас си даде сметка, че докосва собствения си мозък. Бе толкова сериозно ранена, че не й оставаше много живот. На практика би трябвало вече да е мъртва. Не можеше да разбере как изобщо все още си стоеше на краката.

Изведнъж усети страшна умора. Не бе сигурна дали бе на път да припадне, или да заспи, но тръгна към кухненската пейка, легна внимателно на нея и положи главата си на една възглавница със здравата дясна страна надолу.

Трябваше да легне, за да събере малко сили, но знаеше, че не може да рискува да заспи, докато Ниедерман все още е някъде отвън. Рано или късно щеше да се върне. Рано или късно Залаченко щеше да се измъкне от бараката и да се довлачи до къщата. Лисбет обаче бе толкова слаба, че не можеше да стои на краката си. Втрисаше я. Приготви пистолета за стрелба.

Роналд Ниедерман стоеше на пътя между Сулебрун и Нусебру, без да знае как да постъпи. Беше сам в тъмнината. Съзнанието му се бе прояснило и се срамуваше от бягството си. Не разбираше как е възможно, но стигна до логичния извод, че момичето трябва да е оживяло. По някакъв начин бе успяла да се измъкне.

Залаченко имаше нужда от него. Следователно трябваше да се върне в къщата и да й счупи врата.

Същевременно обаче Роналд Ниедерман знаеше, че всичко е свършило. Това чувство се бе загнездило отдавна в сърцето му. Нещата бяха започнали да се объркват от мига, в който Бюрман се бе свързал с тях. Залаченко се бе преобразил напълно, когато чу името Лисбет Саландер. Всички правила за предпазливост и умереност, които бе препоръчвал години наред, престанаха да съществуват.

Ниедерман се колебаеше.

Залаченко имаше нужда от лекар.

Ако все още беше жив.

Щяха да им задават въпроси.

Прехапа устни.

Бе партньор на баща си от дълги години. Години на успех. Имаше скрити пари. Освен това знаеше къде Залаченко крие богатството си. Имаше нужните умения и ресурси, за да продължи да движи бизнеса. Най-логичното би било да си тръгне и да не се обръща повече назад. Ако Залаченко бе успял да му набие нещо в главата, то това бе никога да не се оставя на сантименталността да го подтикне към обречени на неуспех действия. Това бе основното правило за оцеляване. „Не си мърдай и малкия пръст за нещо изгубено.“

Тя не беше свръхестествено същество. Но представляваше проблем. Беше му полусестра.

Бе я подценил.

Роналд Ниедерман се чувстваше раздвоен. Част от него искаше да се върне обратно и да й извие врата. Друга част искаше да продължи да бяга напред в нощта.

Паспортът и портфейлът бяха в задния му джоб. Не искаше да се връща. Във фермата нямаше нищо, което да желае.

Освен може би кола.

Продължаваше да стои на пътя, изпълнен с колебание, когато забеляза светлините на приближаваща се откъм склона кола. Обърна глава. Може би щеше да успее да си осигури транспорт по друг начин. Нуждаеше се само от автомобил, който да го откара до Гьотеборг.

За първи път в живота си, откакто детството й бе свършило, Лисбет Саландер бе изгубила контрол върху ситуацията, в която се намираше. През годините се бе забърквала в побои, бе ставала жертва на насилие както от страна на държавните институции, така и в личния си живот. Нанесли й бяха повече телесни и душевни рани, отколкото който и да било човек заслужаваше.

Всеки път обаче успяваше да обърне нещата. Отказа да отговаря на въпросите на Телебориан, а когато ставаше жертва на физическо насилие, винаги се бе измъквала.

Можеше да преживее един счупен нос.

Но не и дупка в главата.

Този път нямаше как да се довлече до вкъщи, да се пъхне в леглото си, да се завие през глава, да спи в продължение на два дни, да стане и да продължи с ежедневните си занимания, сякаш нищо не се е случило.

Беше толкова тежко ранена, че не можеше сама да се справи със ситуацията. И толкова уморена, че тялото й отказваше да й се подчинява.

„Трябва да поспя малко“ — каза си тя. В следващия миг обаче осъзна, че ако се отпусне и затвори очи, има огромна вероятност никога повече да не се събуди. Помисли над този си извод и след малко си каза, че всъщност не й пука. Мисълта дори й допадна. „Да си почина. Да не ми се налага да се събуждам повече.“

Последната й мисъл бе за Мириам Ву.

„Прости ми, Мими.“

Все още държеше пистолета на Сони Ниеминен в ръка, когато затвори очи.

Микаел Блумквист видя Роналд Ниедерман в светлината на фаровете си още отдалеч и веднага го разпозна. Нямаше как да обърка един рус великан, висок 205 сантиметра, с тяло като на брониран робот. Ниедерман махаше с ръце. Микаел намали скоростта и наби спирачки. Пъхна ръка във външния джоб на чантата с компютъра и извади пистолета „Колт 911 Гавърнмънт“, който бе открил на бюрото на Лисбет Саландер. Спря на около пет метра от Ниедерман и изключи мотора, преди да отвори вратата на колата.

— Благодаря, че спряхте — рече Ниедерман задъхано. Бе тичал. — Двигателят ми се повреди. Ще ме качите ли на стоп до града?

Гласът му бе странно писклив.

— Естествено, че ще ви откарам до града — рече Микаел Блумквист. После насочи пистолета си към Ниедерман. — Лягай на земята!

Изпитанията, с които се сблъскваше Роналд Ниедерман, нямаха край тази нощ. Той погледна неразбиращо Микаел.

Ниедерман не се страхуваше нито от пистолета, нито от лицето, което го държеше в ръка. Същевременно обаче изпитваше респект към оръжията. Оръжията и насилието бяха неразделна част от живота му. Предположи, че ако някой човек насочва пистолет към него, то трябва да е напълно отчаян и възнамерява да го използва. Присви очи и се опита да прецени мъжа зад дулото, но светлината от фаровете го превръщаше в тъмна сянка. Полицай? Те обикновено се легитимират. Поне така е във филмите.

Прецени шансовете си. Знаеше, че ако се впусне с главата напред, ще успее да го обезоръжи. Но мъжът изглеждаше напълно спокоен, а и вратата на колата го пазеше. Щеше да успее да улучи Ниедерман един или два пъти. Ако се движи бързо, мъжът може да пропусне или поне да не уцели някой важен орган. Но даже и да оцелееше, огнестрелните рани щяха да затруднят бягството му или да го направят невъзможно. Беше по-разумно да изчака по-добра възможност.

— Лягай веднага на земята! — изрева Микаел.

Премести дулото на няколко сантиметра и изстреля един куршум в канавката.

— Следващият ще е в капачката на коляното ти — заяви Микаел високо, ясно и ултимативно.

Роналд Ниедерман падна на колене, заслепен от светлината на фаровете.

— Кой си ти? — попита го той.

Микаел пъхна ръка в джоба на вратата и извади фенерчето, което бе купил на бензиностанцията. Насочи го към лицето на Ниедерман.

— Ръцете на гърба — изкомандва Микаел. — Разтвори крака.

Изчака, докато Ниедерман с неохота изпълни нареждането му.

— Знам кой си. Ако направиш някоя глупост, ще те застрелям без предупреждение. Целя се в белия дроб под ключицата. Може и да успееш да ме спипаш… но ще си платиш.

Остави фенера на земята, свали колана си, направи примка, точно както се бе научил от пехотинците в Кируна, докато отбиваше военната си служба преди повече от две десетилетия. Застана между краката на русия великан, пъхна примката около ръцете му и я пристегна над лактите. Така на практика обезвреди огромния Ниедерман.

Ами сега? Микаел се огледа. Бяха съвсем сами на мрачния път. Паоло Роберто не бе преувеличил в описанието си. Ниедерман беше огромен. Имаше само един въпрос — защо подобен великан бе тичал към него в нощта, сякаш го гонеше самият дявол.

— Търся Лисбет Саландер. Предполагам, че си я срещал.

Ниедерман не отговори.

— Къде е Лисбет Саландер? — попита Микаел.

Ниедерман го погледна учудено. Не можеше да проумее какво се случва през тази странна нощ. Всичко беше напълно объркано.

Микаел вдигна рамене. Върна се при колата, отвори багажника и намери въжето си за теглене на буксир. Не можеше да остави Ниедерман завързан насред пътя, затова се огледа наоколо. На около трийсетина метра по-нагоре по пътя на фона на светлините от фаровете блестеше пътен знак. С бягащ лос.

— Изправи се!

Микаел допря дулото на пистолета до тила на Ниедерман и го поведе към знака. След това го набута в канавката.

Накара го да седне с гръб към стълба. Ниедерман се ослушваше.

— Всичко е много просто — рече Микаел. — Ти си убил Даг Свенсон и Мия Бергман. Те ми бяха приятели. Нямам намерение да те пусна да си продължиш пътя, така че имаш две възможности. Или ще те завържа, или ще те застрелям. Ти избираш.

Ниедерман седна. Микаел уви въжето около врата му и фиксира главата му. След това използва останалите осемнайсет метра, за да завърже горната част на тялото му и кръста. Накрая привърза мишниците му към стълба и направи няколко здрави морски възела.

Когато приключи, Микаел още веднъж попита къде е Лисбет Саландер. Не получи отговор, вдигна рамене и остави Ниедерман. Едва когато се върна при колата си, усети адреналинът да пулсира в тялото му и осъзна какво бе направил. Пред очите му пробяга споменът за лицето на Мия Бергман.

Микаел запали цигара и пийна малко вода „Рамльоса“ от бутилката. Наблюдаваше фигурата при пътния знак с бягащ лос. След това седна зад волана и установи, че му остава около километър до отбивката за фермата на Карл Аксел Будин. Запали колата и подмина Ниедерман.

Бавно мина покрай отбивката с табелата за Гусеберя и паркира при една плевня на някакъв горски път, на стотина метра по-надолу в северна посока. Взе пистолета и запали фенерчето. Откри пресните следи от гуми в калта и си каза, че на това място по-рано е имало паркирана кола, но не се замисли над този факт. Върна се обратно до пътя за Гусеберя и освети пощенската кутия. ПЛ 192 — К. А. Будин. Продължи надолу по пътя.

Бе почти полунощ, когато видя светлината от фермата на Будин. Спря и се ослуша. Постоя така няколко минути, но до слуха му достигаха единствено обичайните гласове на нощта. Вместо да тръгне направо към фермата, продължи да следва очертанията на имота и се приближи до къщата откъм страната на плевнята. Спря на двора на около трийсетина метра от дома на Будин. Целият бе в слух. Бягството на Ниедерман по пътя означаваше, че тук нещо се е случило.

Микаел бе прекосил половината двор, когато чу звук. Обърна се, падна на колене и вдигна пистолета си. Трябваха му няколко секунди да разбере, че шумът идва от бараката. Сякаш някой стенеше. Премина бързо през двора и спря до постройката. Когато погледна отстрани, видя, че вътре гори лампа.

Заслуша се. Някой мърдаше. Вдигна резето, побутна вратата и бе посрещнат от две ужасени очи насред окървавено лице. Видя брадвата на пода.

— Всемогъщи боже! — промълви той.

След това забеляза протезата.

„Залаченко.“

Лисбет Саландер определено бе минала оттук.

Трудно му бе да си представи какво точно се е случило. Бързо затвори вратата и я залости с резето.

Тъй като Залаченко бе в бараката, а Ниедерман седеше завързан край пътя към Сулебрун, Микаел тръгна през двора към къщата. Не бе изключено вътре да се крие трето, неизвестно му лице, което да представлява опасност. Къщата обаче изглеждаше пуста, сякаш вътре не живееха хора. Отпусна пистолета с цевта надолу и внимателно отвори външната врата. Влезе в тъмно преддверие и видя, че в кухнята свети. Чуваше единствено тиктакането на стенен часовник. Когато стигна до вратата, веднага видя Лисбет Саландер на кухненската пейка.

За миг остана като вцепенен, загледан в обезобразеното й тяло. Забеляза, че държи пистолет в ръка, която виси отпуснато през ръба на пейката. Бавно се приближи до Лисбет и падна на колене. Спомни си как бе открил Даг и Мия и за секунда си помисли, че и тя е мъртва. После видя как гръдният й кош леко се повдигна и чу слабото й хрипливо дишане.

Протегна ръка и се опита внимателно да вземе пистолета й. Изведнъж тя стисна здраво дръжката. Отвори съвсем леко очи и се втренчи в него в продължение на няколко дълги секунди. Погледът й бе разконцентриран. След това я чу как тихо промълви нещо, като едва различи думите.

— Проклетият Кале Блумквист.

После Лисбет затвори очи и пусна пистолета. Микаел сложи оръжието на пода, извади мобилния си телефон и набра номер 112.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5231

Издание:

Стиг Ларшон. Момичето, което си играеше с огъня

Шведска, първо издание

Превод: Неда Димова-Бренстрьом

Редактор: Росица Ташева

Коректор: Нели Германова

Художник на корицата: Стефан Касъров

ИК „Колибри“, 2010 г.

ISBN: 978-954-529-751-9

1

Стийл дръм — перкусионен музикален инструмент, традиционен за Карибите. — Б.пр.

2

Рок музиканти, съответно шведски и австралийски. — Б.ред.

3

Смятай се за предупреден (англ.). — Б.пр.

4

Песен на реге певеца Боб Марли. — Б.ред.

5

Проба и грешка (англ.). — Б.пр.

6

Съкратено от Pretty Good Privacy (изключително добра защита на личната информация). Това е компютърна програма за защита на личната информация чрез криптиране и доказване на автентичността. Използва се обикновено за кодиране и декодиране на електронни писма. — Б.пр.

7

Сладостта да си на шестнайсет (англ.). — Б.пр.

8

Точка по въпроса (англ.). — Б.пр.

9

Звезда от първа величина, най-ярката в съзвездието Лъв. — Б.пр.

10

Вид комерсиални картини без художествена стойност. Носят името си от площад Хьогторг, където са били продавани в миналото. — Б.пр.

11

Уиски, произвеждано по технология, чрез която малцът, който задължително е от един сорт, се преработва и ферментира само веднъж. — Б.ред.

12

Отърви ме от нея (англ.). — Б.пр.

13

Сградата на Министерския съвет на Швеция. — Б.пр.

14

Съкращение от File Transfer Protocol — протокол за трансфер на файлове. FTP е един от най-старите интернет протоколи, но продължава да бъде удобен и лесен начин за трансфер на файлове. — Б.пр.

15

Верига магазини за храна, вестници и т.н. — Б.пр.

16

В Швеция всъщност се купува правото да живееш в даден апартамент и се плаща месечна такса на сдружението, което го притежава. С нея се покриват разходите за вода, парно и др. — Б.пр.

17

В Швеция половината домакинства не разполагат с перални и се пере в общо избено помещение. — Б.пр.

18

Сума, която се изплаща като компенсация на директорите при напускане на поста. — Б.пр.

19

Древен град в камбоджанската джунгла. — Б.пр.

20

Район в Стокхолм. — Б.пр.

21

Шведски филм на режисьора Лукас Мудисон за съдбата на руско момиче, което отива в Швеция да дири спасение, но попада в лоша среда и става проститутка. — Б.пр.

22

Лошите момчета, престъпниците (англ.). — Б.пр.

23

Отдел към Военна полиция, който се занимава с проследяването и неутрализирането на терористични групи. — Б.пр.

24

Вътрешен човек (англ.). — Б.пр.

25

Или Островът на рицарите — шведският пантеон, където са погребвани членовете на кралската фамилия. — Б.пр.

26

Национално обединение (на хората с хомосексуална насоченост) за сексуално равноправие. — Б.пр.

27

Търговска банка. — Б.пр.

28

Имате право да запазите мълчание (англ.). — Б.пр.

29

Разговорно наименование на Секерхетс пулисен — Тайна полиция. — Б.пр.

30

Район, който свързва южните покрайнини на столицата с центъра посредством три моста. — Б.пр.

31

Арена в Стокхолм, официалното название на която е Ериксон Глоуб. Има формата на глобус, откъдето идва и името й. — Б.пр.

32

Операционна система на „Макинтош“. — Б.пр.

33

Софтуер за предпечатна подготовка. — Б.пр.

34

Известна верига магазини за електронна и битова техника. — Б.пр.

35

Магазин „Всичко за контраразузнаване“ (англ.). — Б.пр.

36

Квартал в Централен Лондон. — Б.пр.

37

Новинарска емисия на националната телевизия в Швеция. — Б.пр.

38

Кристина Ютерстрьом — шведска журналистка, главен редактор на „Дагенс Нюхетер“ от 1982 до 1995 г. и на „Експресен“ от 1995 до 1996 г. Амелия Адамо — известна шведска журналистка и главен редактор на различни списания. — Б.пр.

39

Район в Централен Стокхолм. — Б.пр.

40

Шведска лекоатлетка, олимпийска шампионка от „Сидни 2006“ и „Атина 2002“ в многобоя. — Б.пр.

41

Прозвище на вестник „Свенска Морон-Постен“, един от най-големите ежедневници в Швеция. — Б.пр.

42

Мехур (шв.). — Б.пр.

43

Емигрантски квартал в Стокхолм. — Б.пр.

44

Усмо Вало загива на 30 май 1995 г. в град Калстад след употреба на сила при арест. — Б.пр.

45

Изгарям, горя (англ.). — Б.пр.

46

Новинарската емисия на Шведското национално радио. — Б.пр.

47

Една от парламентарно представените партии в Швеция. — Б.пр.

48

Разположение на пръските кръв (англ.). — Б.пр.

49

Скорост на падането на капките кръв (англ.). — Б.пр.

50

Предавания с журналистически разследвания по различни шведски канали. — Б.пр.

51

Сдружение с идеална цел, състоящо се от 156 спортни организации. — Б.пр.

52

Част от веригата магазини „Куп“. — Б.пр.

53

Тефтери с кожена подвързия, разделени по дни и часове, съдържащи телефонен и адресен указател. — Б.пр.

54

„Мария“ — хит на Дебора Хари, вокалистка на американската рок банда „Блонди“. — Б.ред.

55

Кале Блумквист е герой от книга на Астрид Линдгрен, детектив. — Б.пр.

56

Канал в Стокхолмска област. — Б.пр.

57

Шведски масов убиец, военен по професия, който в нощта на 11 юни 1994 г. застрелва 7 души по улиците на град Фалун. — Б.пр.

58

Шведски масов убиец и банков обирджия. Прякорът му Лазерът идва от факта, че в началото използва оръжие с лазерен мерник. — Б.пр.

59

Насилствено завладяване (англ.). — Б.пр.

60

Етикет на злото (англ.). — Б.пр.

61

„Бернс“ или „Салоните на Бернс“ е името на ресторант с развлекателна програма в центъра на Стокхолм. — Б.пр.

62

Връзване като част от нетрадиционните сексуални практики. — Б.пр.

63

Двойно „в“ (w) — и двете й имена започват с В. — Б.пр.

64

Секта, която придобива известност, след като върховният й пастор се оказва забъркан в убийствата на двете си съпруги. — Б.пр.

65

Вид спорт с топка, изключително популярен в Швеция. — Б.пр.

66

Една от водещите компании по сигурността в Швеция. — Б.пр.

67

Нарицателно име на градината Кунгстредгорден. — Б.пр.

68

Става въпрос за филма „Стокхолмска вечер“, в основите на който е залегнала истинската история на известния шведски боксьор Паоло Роберто. — Б.пр.

69

ИБ — съкратено от Информационно бюро. Тайна шведска шпионска организация, разкрита от журналистите Ян Гиу и Петер Брат през 1973 г. Твърди се, че за нейното съществуване не е подозирал дори шведският парламент. — Б.пр.

70

Ханс Холмер (1930–2002) — шведски полицай, наследил Пер Гунар Винге на поста началник на Сепо. Името му се свързва главно с провалилото се разследване на убийството на Улоф Палме. — Б.пр.

71

Става въпрос за пощальона Бусе Янсон, който изчезва при загадъчни обстоятелства в Стокхолм през 1976 г. и е обявен за мъртъв през осемдесетте. Член е на шведско-албанското дружество и съществуват подозрения, че е бил шпионин. Това е един от най-загадъчните случаи с отвличане в шведската история. — Б.пр.

72

Да, логично е (англ.). — Б.пр.

73

Верига чейндж бюра в Швеция. — Б.пр.

74

Буквално „дъгата на Буфил“ — дъгообразен жилищен дом в Сьодермалм. — Б.пр.

75

Училища за обучение на възрастни и хора, вече завършили гимназиално образование, които искат да повишат някоя от оценките си. — Б.пр.

76

Една от левите партии в Швеция. — Б.пр.

77

Код на един от мобилните оператори. — Б.пр.

78

Международен мотоциклетен клуб и престъпна група. — Б.пр.

79

Един от централните площади в Стокхолм. — Б.пр.

80

Увеселителен парк в Стокхолм. — Б.пр.

81

Татко, ще те пипна (англ.). — Б.пр.

82

Вид аутизъм. — Б.пр.

83

Вероятно В. Кула е съкратено от Вила Вилекула, или дома на Пипи Дългото чорапче. На няколко места в книгата Саландер е оприличавана на Пипи, а и Кале Блумквист и Пипи са герои на Астрид Линдгрен. — Б.пр.

84

Мястото на контакт на две нервни клетки. — Б.пр.

85

Татко, тук съм (англ.). — Б.пр.

86

Женски затвор. — Б.пр.

87

Песен на американския певец Франк Лусър (1910–1969). — Б.пр.

Content

Стиг Ларшон
Момичето, което си играеше с огъня

Пролог

Част първа Неверни уравнения 16–20 декември

Глава първа Четвъртък, 16 декември — петък, 17 декември

Глава втора Петък, 17 декември

Глава трета Петък, 17 декември — събота, 18 декември

Част втора От Русия с любов 10 януари — 23 март

Глава четвърта Понеделник, 10 януари — вторник, 11 януари

Глава пета Сряда, 12 януари — петък, 14 януари

Глава шеста Неделя, 23 януари — събота, 29 януари

Глава седма Събота, 29 януари — неделя, 13 февруари

Глава осма Понеделник, 14 февруари — събота, 19 февруари

Глава девета Неделя, 6 март — петък, 11 март

Глава десета Понеделник, 14 март — неделя, 20 март

Част трета Абсурдни уравнения 23 март — 2 април

Глава единайсета Сряда, 23 март — четвъртък, 24 март

Глава дванайсета Велики четвъртък, 24 март

Глава тринайсета Велики четвъртък, 24 март

Глава четиринайсета Велики четвъртък, 24 март

Глава петнайсета Велики четвъртък, 24 март

Глава шестнайсета Разпети петък, 25 март — събота, 26 март

Глава седемнайсета Великден, 27 март — вторник, 29 март

Глава осемнайсета Вторник, 29 март — сряда, 30 март

Глава деветнайсета Сряда, 30 март — петък, 1 април

Глава двайсета Петък, 1 април — неделя, 3 април

Част четвърта Terminator Mode 24 март — 8 април

Глава двайсет и първа Велики четвъртък, 24 март — понеделник, 4 април

Глава двайсет и втора Вторник, 29 март — неделя, 3 април

Глава двайсет и трета Неделя, 3 април — понеделник, 4 април

Глава двайсет и четвърта Вторник, 5 април

Глава двайсет и пета Вторник, 5 април — сряда, 6 април

Глава двайсет и шеста Сряда, 6 април

Глава двайсет и седма Сряда, 6 април

Глава двайсет и осма Сряда, 6 април — четвъртък, 7 април

Глава двайсет и девета Сряда, 6 април — четвъртък, 7 април

Глава трийсета Четвъртък, 7 април

Глава трийсет и първа Четвъртък, 7 април

Глава трийсет и втора Четвъртък, 7 април

Информация за текста

1