Туве ЯНССОН

ДИВО-КАПЕЛЮХ

Повість

ВСТУП

Одного сірого ранку в долину Мумі завітав перший сніг. Підкрався густий, тихий, і за кілька годин усе побіліло.

Мумі-троль стояв на ганочку, дивився, як долина натягає на себе зимове укривало, і спокійно думав, що ввечері вони ляжуть спати на цілу зиму. Всі Мумі-тролі десь у листопаді надовго засинали (і добре робили, бо вони не любили темряви й холоду). Він зачинив двері, подибав до мами й сказав:

— Надворі сніг.

— Я знаю, — відповіла мама Мумі-троля. — Я вже всім вам постелила найтепліші ковдри. Ти спатимеш у горішній кімнатці з вікном на захід разом з крихіткою Пхиком.

— Ой, та він же страх як хропе! — сказав Мумі-троль. — Краще я ляжу з Мумриком-Нюхайликом!

— Як хочеш, — погодилася Мумі-мама. — Пхик може лягти в горішній кімнатці з вікном на схід.

Вся родина Мумі і всі її приятелі та знайомі старанно, дбайливо готувалися до зими. Мама Мумі-троля накрила стіл на веранді, але кожному дала тільки чашку ялинової глиці — адже тому, хто намірявся спати цілих три місяці, треба було добре наїстися глиці. Після обіду, що, правду сказати, нікому не припав до смаку, вони трохи врочистіше, ніж звичайно, сказали одне одному «На добраніч», і мама загадала всім почистити зуби. Мумі-тато обійшов будинок, позачиняв усі двері й кватирки у вікнах і накинув сітку від комарів на люстру, щоб вона не припала порохом.

Потім кожне залізло в своє ліжко, зробило собі в ньому зручну ямку, натягло ковдру по самі вуха й почало думати про щось приємне. А Мумі-троль стиха зітхнув і зауважив:

— А все ж ми марнуємо силу-силенну часу.

— Чому марнуємо? — заперечив Мумрик-Нюхайлик. — Ми ж бачимо сни. А коли знову прокинемося, буде вже весна…

— Еге ж… — промурмотів Мумі-троль.

Він уже летів у далекий присмерк країни снів.

А надворі йшов сніг, густий і пухнастий. Він притрусив уже ганочок, навис на даху й віконних лиштвах. Скоро будиночок Мумі обернеться на м’яку, круглу снігову кучугуру. Один за одним переставали цокати годинники. Прийшла зима.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

де розповідається, як Мумі-троль, Пхик і Мумрик-Нюхайлик натрапили на диво-капелюх, як несподівано з'явилося п'ять хмаринок і як Гемуль знайшов собі нове захоплення

Якось весняного ранку годині о четвертій долиною Мумі пролетіла перша зозуля. Вона всілася на блакитний дах будиночка Мумі й прокувала вісім разів — звичайно, трохи хрипко, бо була ще дуже рання весна.

Тоді полетіла собі далі.

Мумі-троль прокинувся, довго дивився в стелю і все не міг збагнути, де він. Він проспав сто ночей і сто днів, навколо нього ще ширяли сни й намагалися знову його приспати.

Та коли Мумі-троль засовався, щоб зручніше вмоститись, то побачив таке, що з нього відразу злетів сон: ліжко Мумрика-Нюхайлика було порожнє.

Мумі-троль підвівся й сів.

— Атож, капелюха Мумрика-Нюхайлика також немає. Ото лиха година! — сказав він.

Він подибав до прочиненого вікна й визирнув надвір. Ага, Мумрик-Нюхайлик зліз мотузяною драбиною. Мумі-троль зіп’явся на підвіконня і, обережно перебираючи своїми коротенькими лапами, спустився вниз. На мокрій землі чітко видніли сліди Мумрика-Нюхайлика. Вони кривуляли врізнобіч, і йти ними було важко. Часом сліди схрещувалися, а часом Мумрик-Нюхайлик робив довгий стрибок. «Це з радощів, — подумав Мумі-троль. — Ось тут він перевернувся, — видно, як на долоні».

Раптом Мумі-троль задер носа й почав прислухатися: десь далеко Мумрик-Нюхайлик грав на губній гармонії найвеселішу свою пісеньку: «Гей, тваринки, начіпляймо банти на хвости!» Мумі-троль помчав просто на музику.

Він знайшов Мумрика-Нюхайлика біля річки: той сидів на поруччі містка, насунувши свій старий капелюх на самі вуха, і вимахував ногами над водою.

— Привіт! — гукнув йому Мумі-троль і сів поряд.

— Привіт! — відповів Мумрик-Нюхайлик, граючи далі.

Сонце ледь виглянуло з-за лісу і світило їм просто в обличчя. Вони мружилися від його яскравого проміння і вимахували ногами над блискотливою швидкою течією, безтурботні й веселі.

Цією річкою вони часто, напнувши вітрило, вирушали шукати цікавих пригод. І з кожної подорожі привозили додому, в долину Мумі, нових друзів. Тато й мама Мумі-троля ставилися до всіх тих знайомств цілком спокійно, вони тільки ставили нові ліжка й доточували обідній стіл. Отож будиночок Мумі був повний-повнісінький мешканців, де всі робили те, що їм подобалося, і рідко думали про завтрашній день. Звичайно, там часом траплялися дивовижні, навіть жахливі події, зате ніхто не встигав знудитися (а це ж бо величезна вигода).

Коли Мумрик-Нюхайлик дограв до кінця свою весняну пісню, він сховав гармонію в кишеню і спитав:

— А Пхик прокинувся?

— Мабуть, ні, — відповів Мумі-троль. — Він завжди спить на тиждень довше за всіх.

— То ми збудимо його, — рішуче заявив Мумрик-Нюхайлик і зіскочив з поруччя. — Нині ми повинні зробити щось незвичайне, бо день дуже гарний.

Під вікном горішньої кімнатки, тієї, що на схід, він засигналив їхнім домовленим способом: свиснув тричі коротко і раз довго, заклавши лапу в рот, — це означало, що є якась справа. Вони почули, що Пхик перестав хропти, але не визирнув надвір.

— Ану ще раз! — сказав Мумрик-Нюхайлик.

І вони засвистіли вдвох.

Відчинилося вікно, і Пхик сердито гукнув:

— Я сплю!

— Злазь і не сердься, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Ми хочемо зробити щось незвичайне.

Тоді Пхик розгладив свої зім’яті від спання вуха й спустився вниз мотузяною драбиною (треба, мабуть, згадати, що тут під кожним вікном була мотузяна драбина, адже ходити сходами дуже загайно).

А день заповідався справді гарний. Скрізь було повно різних тваринок. Вони прокидалися із зимової сплячки, метушились, і кожне робило щось своє: одні провітрювали одяг, інші розчісували вусики, лагодили свої житла і всіляко готувалися до нової весни.

Наші друзі часом спинялися; то поглянути, як хто будує собі хатку, то послухати сварку — а в перші весняні дні часто можна почути сварку, бо з зимової сплячки дехто прокидається в дуже поганому гуморі.

Подекуди на гіллі сиділи жуки й розчісували свої довгі коси, а в латках снігу з північного боку стовбурів малі мишенята прокладали собі довгі тунелі.

— Доброї весни! — гукнув старий вуж. — Як минула зима?

— Дякуємо, гаразд, — відповів Мумі-троль. — А ви, дядечку, як спали, спокійно?

— Чудово, — відповів вуж. — Вітай своїх тата й маму!

Так перемовлялися вони з багатьма тваринками, що траплялись їм назустріч. Та що вище вони підіймалися, то порожніше ставало навкруги. Тепер вони вже надибували хіба якусь мишу, що швиденько порала весняну роботу.

Скрізь було мокро.

— Б-р-р, як незатишно, — сказав Мумі-троль, високо підіймаючи лапи в розм’яклому снігу. — Мама казала, що мені в такий сніг лізти не можна. — І він чхнув.

— Слухай, Мумі-тролю, — озвався Мумрик-Нюхайлик, — мені ось що спало на думку. Може, виберемось на вершину і складемо з каміння вежу на знак того, що ми її здолали перші?

— Ходімо! — зрадів Пхик і додав ходи, щоб випередити друзів.

На вершині гуляв весняний вітер, навколо розлягався синій обрій. На захід видніло море, на схід звивалася поміж Самітними горами річка, на північ простелив свій весняний килим велетенський ліс, а на південь здіймався дим з димаря в будиночку Мумі-троля: то його мама готувала каву. Але Пхик нічого цього не бачив. Бо на самому вершечку гори лежав капелюх, високий чорний капелюх.

— Тут уже хтось був до нас! — вигукнув він.

Мумі-троль підняв капелюха й оглянув його.

— Дуже гарний, — сказав він. — Може, він прийдеться на тебе, Мумрику-Нюхайлику?

— О ні! — заперечив Мумрик-Нюхайлик, що звик до свого старого зеленого капелюха. — Він занадто новий!

— Може, тато захоче його носити, — сказав Мумі-троль.

— Візьмімо його з собою, — запропонував Пхик. — Але я вже хочу додому. Мій живіт бурчить, вимагає кави. А ваші ні?

— Ще б пак! — в один голос вигукнули Мумі-троль і Мумрик-Нюхайлик.

Отак вони знайшли диво-капелюх і взяли з собою, навіть гадки не маючи, що через нього долина Мумі стане місцем всіляких чарів і дивовиж.

Коли вони зайшли на веранду, всі вже напилися кави й розбрелися хто куди. Тільки тато Мумі-троля ще сидів за столом і читав газету.

— Ага, ви також прокинулися, — сказав він. — У сьогоднішній газеті є цікаві новини. Струмок вийшов з берегів і зруйнував мурашник. Усі врятувалися. А о четвертій годині в долину прилетіла перша зозуля й подалася на схід (це, звичайно, добра прикмета, але якби вона полетіла на захід, то було б ще краще).

— Гляньте, що ми знайшли, — гордо сказав Мумі-троль. — Гарного чорного капелюха для вас.

Мумі-тато дуже уважно оглянув капелюха й одяг на голову перед дзеркалом у вітальні. Капелюх був трохи завеликий і ніби заважкий, але чимось привертав до себе увагу.

— Мамо! — гукнув Мумі-троль. — Ходіть поглянути на тата!

Мама відчинила двері з кухні і вражено спинилася на порозі.

— Личить мені? — запитав Мумі-тато.

— Нічого, — відповіла мама. — Еге ж, ти в ньому дуже поважний. Але він трішечки завеликий на тебе.

— Може, так краще? — запитав Мумі-тато і зсунув капелюха на потилицю.

— Гм… і так нічого, — сказала мама. — Та все ж мені здається, що без капелюха ти якийсь показніший.

Тато оглядав себе в дзеркалі спереду, ззаду, з усіх боків, тоді поклав капелюха на стіл і, зітхнувши, сказав:

— Твоя правда. Не всім треба чепуритися, дехто й так гарний.

— Не всі люблять чепуритися, — лагідно поправила його мама Мумі-троля. — Їжте більше яєць, діти, ви ж цілу зиму прожили на самій глиці!

І вона вернулася до кухні.

— Що ж ми зробимо з капелюхом? — запитав Пхик. — Він такий гарний.

— Поставимо його замість кошика, будемо кидати сміття, — сказав тато.

І він подався до кімнати нагору писати свої мемуари — велику книжку, де розповідалося про бурхливу молодість Мумі-тата.

Мумрик-Нюхайлик примостив капелюх на підлозі між столом і дверима до кухні.

— От ми й маємо нові меблі, — сказав він і засміявся, бо був байдужий до всіх на світі речей. Йому було добре в старому вбранні, яке він носив, відколи народився (коли і як — ніхто не знає). З однією тільки річчю він не міг розлучитися — з гармонією.

— Коли ви вже доснідали, то ходімо глянути, що поробляють Хропики, — запропонував Мумі-троль.

Виходячи, він укинув шкаралущу з яєць у кошик, бо часом любив порядок.

Кімната спорожніла.

У кутку між столом і дверима до кухні стояв диво-капелюх, а в ньому на дні лежала шкаралуща з яєць. І враз сталося диво дивне. Шкаралуща почала змінюватися.

А справа ось у чім: усе, що довго побуде в тому капелюсі, обертається на щось зовсім інше, а на що саме, ніхто не знає наперед. Добре, що татові Мумі-троля капелюх не прийшовся до лиця, бо якби він походив у ньому довше, то ні одна жива душа не знає, що б з нього стало. А так йому лише трохи поболіла голова і до вечора все минулося.

Але шкаралуща зосталася в капелюсі й почала міняти свою форму. Вона зберегла білий колір, зате почала рости й робитися м’якою та вовнистою. За годину вона сповнила капелюх по криси. Потім з капелюха викотилися п’ять невеличких круглих хмарок, попливли верандою, легенько спустилися східцями й спинилися в повітрі над самою землею. А диво-капелюх лишився порожній.

— Ото лиха година! — вигукнув Мумі-троль.

— А вони не гарячі? — занепокоєно спитав Хропик.

Хмарки стояли нерухомо, не міняючи форми, і ніби на щось чекали.

Хропка дуже обережно простягла лапку й торкнулася найближчої хмарки.

— На дотик ніби вата! — здивувалася вона.

Решта всі також підступили ближче й торкнулися хмарок.

— Ніби подушечки, — сказав Пхик.

Мумрик-Нюхайлик штовхнув одну хмарку. Вона трішки підлетіла й знову спинилася.

— Чиї вони? — запитав Пхик. — Як вони опинилися на веранді?

Мумі-троль похитав головою і сказав:

— Я ще зроду такого дива не бачив. Може, покликати маму?

— Ні, ні! — вигукнула Хропка. — Ми самі їх випробуємо.

Вона підтягла хмарку до землі й пригладила її лапками.

— Яка м’якенька!

А за мить вона вже сиділа на хмарці, хихотіла й гойдалася вгору та вниз.

— Я також можу! — крикнув Пхик і вибрався на другу хмарку. — Гей-гоп!

Та коли він вигукнув «гоп!», хмарка піднялася й описала над землею гарну дугу.

— Ой леле! — крикнув Пхик. — Вона рухається!

Тепер кожне з них осідлало по хмарці, і всі загукали:

— Гей-гоп! Гей-гоп!

Хмарки рушили з місця, застрибали, мов великі слухняні кролики. Хропик перший зметикував, як ними керувати. Легенько натиснеш однією лапою — і хмарка звертає вбік. Двома лапами — рівно вперед. Похитаєш спиною — і хмарка здіймається вгору, аж поки знову перестанеш.

Страх як було весело!

Вони знялися понад верхів’я дерев і понад дах будиночка Мумі-троля. Мумі-троль спинився на своїй хмарці перед вікном Мумі-тата й гукнув:

— Кукуріку!

Він був такий захоплений, що не придумав нічого кращого.

Мумі-тато впустив перо, яким писав мемуари, й підбіг до вікна.

— Присягаюся моїм хвостом! Присягаюся моїм хвостом! — тільки й спромігся вимовити Мумі-тато.

— З цього вийде гарний розділ у ваших мемуарах, — сказав Мумі-троль.

Тоді скерував хмарку до кухонного вікна й гукнув маму.

Мумі-мама якраз смажила картоплю з м’ясом і дуже поспішала.

— Що ти собі вигадав, синку! — мовила вона. — Гляди не скотися вниз!

А в садку Хропик і Мумрик-Нюхайлик придумали щось нове. Вони з розгону наїздили один на одного, стукалися хмарками й переверталися. Той, хто падав перший на землю, програвав.

— Зараз я тобі покажу! — вигукнув Мумрик-Нюхайлик і вчепився лапами за боки хмарки. — Гайда!

Проте Хропик спритно ухилився від нього, а тоді підступно напав знизу.

Хмарка Мумрика-Нюхайлика перекинулась, і він полетів сторч головою на грядку так, що капелюх йому зсунувсь аж на ніс.

— Третій тур! — гукнув Пхик, що був суддею і літав трохи вище над ними. — Два — один! Готово! Увага! Рушили!

— Може, прогуляємося вдвох? — запропонував Мумі-троль Хропці.

— Залюбки, — погодилась вона й підлетіла на своїй хмарці до нього. — Куди ми вирушимо?

— Пошукаймо Гемуля й здивуймо його, — сказав Мумі-троль.

Вони пролетіли над садком, але не знайшли Гемуля там, де він любив сидіти.

— Він ніколи надовго не відлучається, — мовила Хропка. — Недавно я бачила, як він упорядковував свої марки.

— Та це ж було півроку тому, — нагадав їй Мумі-троль.

— Ох, правда! — похопилася Хропка. — Ми ж після того спали.

— А тобі добре спалося? — запитав Мумі-троль.

Хропка легенько знялася над верховіття дерев і, трохи подумавши, відповіла:

— Мені снився страшний сон. Якийсь огидний чоловік у чорному капелюсі щирив на мене зуби.

— Дивно, — сказав Мумі-троль. — Мені теж снився такий сон. І він був у білих рукавичках, еге ж?

— Так, — кивнула головою Хропка.

Вони летіли над лісом і думали про свій сон.

Зненацька вони побачили Гемуля, що походжав, заклавши лапи за спину і похнюпивши носа до землі.

Мумі-троль і Хропка підлетіли до нього з двох боків і в один голос гукнули:

— Доброго ранку!

— Ой! — зойкнув Гемуль. — Ой, як я злякався! Ви ж знаєте, що мене не можна раптово лякати, а то мені серце вискочить у горло.

— Ох, вибач, — мовила Хропка. — Бачиш, на чому ми їдемо?

— Дивно, — сказав Гемуль. — Але я вже звик до всяких ваших химер. Крім того, я дуже зажурений.

— Чого? — співчутливо запитала Хропка. — Такої гарної днини?

Гемуль похитав головою й сказав:

— Ви мене не зрозумієте.

— А ми спробуємо, — сказав Мумі-троль. — Може, ти знову загубив якусь марку?

— Навпаки, — зітхнув Гемуль. — Я маю всі. До однісінької. Моя колекція повна. В ній не бракує жодної марки.

— Ну то й добре! — спробувала підбадьорити його Хропка.

— Авжеж, я так і знав, що ви мене не зрозумієте, — сказав Гемуль.

Мумі-троль і Хропка стурбовано перезирнулися. Шануючи зажуру Гемуля, вони трохи притримали хмарки й летіли позад нього. Гемуль походжав собі далі, а Мумі-троль і Хропка чекали, поки він сам скаже, що йому гнітить серце.

За хвилину Гемуль вигукнув:

— Га! Надаремне!

А ще за хвилину додав:

— Навіщо вона! Хоч піч розпалюй тією колекцією!

— Що ти, Гемулю! — схвильовано сказала Хропка. — Не кажи такого! Твоя колекція найкраща в світі!

— Отож-бо! — розпачливо вигукнув він. — Вона готова! Немає жодної марки, навіть зіпсованої, якої в ній не було б. Ані однісінької! Що мені робити?

— Здається, я починаю розуміти, — сказав задумливо Мумі-троль. — Ти вже не колекціонер, а просто власник колекції, а це зовсім не цікаво.

— Так, не цікаво, — сумно підтвердив Гемуль. — Анітрішечки!

Він спинився й повернув до них похнюплене обличчя.

— Любий Гемулю, — сказала Хропка і обережно поплескала його по лапі. — Мені ось що спало на думку. Може б, ти почав колекціонувати щось зовсім інше, зовсім нове?

— Це гарна думка, — погодився Гемуль, але обличчя його не проясніло: хіба можна відразу радіти після такої глибокої журби?

— Наприклад, метеликів, — запропонувала Хропка.

— Неможливо, — заперечив Гемуль і знову посмутнів. — Їх збирає мій двоюрідний брат по батькові. А я його не зношу.

— Або шовкові стрічки, — вела далі Хропка.

Гемуль тільки пхикнув.

— Чи інші прикраси, — з надією казала Хропка. — Їх так багато.

— Ет! — тільки й мовив Гемуль.

— Ну, то я вже не знаю, — сказала Хропка.

— Ми щось тобі придумаємо, — заспокоїв його Мумі-троль. — Спитаємо в мами, вона напевне щось порадить. До речі, ти не бачив Ондатра?

— Він ще спить, — відповів зажурений Гемуль. — Казав, що нема чого так рано прокидатися, і він таки має слушність.

І Гемуль рушив далі походжати лісом.

Мумі-троль і Хропка скерували свої хмарки ще вище, над верхівки дерев, і загойдалися на сонечку. Вони міркували, що б Гемуль міг збирати.

— Черепашки, — запропонувала Хропка.

— Або гудзики від штанів, — сказав Мумі-троль.

Але тепло навівало сон, і міркувати було важко. Вони полягали горілиць і задивились у весняне небо, де співали жайворонки.

І раптом вони побачили першого метелика. Кожен знає, що як побачиш першого метелика жовтого, літо буде веселе. А як білого, то тільки спокійне (про чорних взагалі немає мови, бо то зовсім погана прикмета).

Але цей метелик був золотий.

— Що це може означати? — здивувалася Хропка. — Я ще ніколи не бачила золотого метелика.

— Золотий ще краще, як жовтий. Ось згадаєш моє слово!

Коли Мумі-троль і Хропка вернулися додому на обід, вони зустріли на ганочку Гемуля. Той аж сяяв з радощів.

— Ну? — спитав Мумі-троль. — Що ти збиратимеш?

— Рослини! — вигукнув Гемуль. — Я буду ботаніком! Це Хропикові спало таке на думку. Я зберу найкращий у світі гербарій!

Гемуль розгорнув сукню,[1] щоб показати перші свої знахідки. Серед грудок землі й листя лежала цибулинка зозулиних черевичків.

— Gagea lutea, — гордо виголосив Гемуль, — перший номер у моїй колекції. Бездоганний екземпляр.

Він пішов на веранду і висипав усе на стіл.

— Пересувайся на край зі своїм зіллям, — сказала мама Мумі-троля, — бо тут стоятиме юшка. Всі прийшли? Ондатр іще спить?

— Як порося, — відповів Пхик.

— Весело вам було сьогодні? — запитала Мумі-мама, понасипавши всім тарілки.

— Страх як весело! — загукали всі.

Другого ранку, коли Мумі-троль пішов до повітки випустити п’ять хмарок, їх там не було жодної. А на дні диво-капелюха знову лежало кілька шкаралущ. І ніхто не здогадався, що ті шкаралущі мали щось спільне з хмаринками.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

де розповідається про те, як Мумі-троль перетворився на привид і як нарешті покарано Мурашиного Лева, а також про таємну нічну мандрівку Мумі-троля і Мумрика-Нюхайлика

Одного теплого літнього дня, коли надворі йшов дощ, Мумі-троль та його друзі надумали гратися в піжмурки в хаті.

Пхик став у куток, сховав носа в лапи й почав голосно рахувати. Дорахувавши до десяти, він обернувся і заходивсь шукати: спершу в звичайних місцях, а тоді в несподіваних.

Мумі-троль заліз під стіл на веранді, але був невдоволений. Що це за сховок! Пхик неодмінно підніме скатертину і знайде його. Мумі-троль озирнувся й побачив високого чорного капелюха, якого хтось поставив у кутку.

І враз йому спала блискуча думка! Пхик нізащо не здогадається підняти капелюха. Мумі-троль тихенько поповз у куток і швидко насунув на себе капелюха. Той сягав йому тільки до пупа, але якщо добре скорчитись та підібгати хвостика, то можна й зовсім сховатися.

Мумі-троль слухав, як Пхик знаходив усіх одного по одному, і хихотів сам до себе. Гемуль, мабуть, знову сховався під канапу, він не міг придумати собі кращого сховку. Тепер усі бігали по хаті й шукали його, Мумі-троля.

Він ще трохи почекав, а тоді подумав: чи не розсердяться вони, що їм довелося так довго шукати? Він виліз з-під капелюха, просунув голову в двері й гукнув:

— Куку!

Пхик довго дивився на нього, тоді неприязно сказав:

— Сам ти Куку!

— Хто то? — пошепки спитала Хропка.

Решта всі похитали головами, не зводячи погляду з Мумі-троля.

Бідолашний Мумі-троль! У диво-капелюсі він обернувся на якусь химеру. Все, що було в нього повне й кругле, зменшилося, а все, що було тонке й маленьке, — виросло. Та найчудніше, що він єдиний не міг побачити, що з нього стало.

— Я всіх вас здивую, — сказав Мумі-троль, незграбно ступаючи довгими цибатими ногами. — Ви нізащо не вгадаєте, де я ховався!

— А нам байдуже, де ти ховався, — мовив Хропик. — Але ти такий препоганий на вроду, що хоч кого здивуєш.

— Які ви жорстокі, — пригнічено промурмотів Мумі-троль. — Я знаю, вам довелося довго шукати мене. А що ми тепер робитимем?

— Найперше тобі годилося б відрекомендуватися, — холодно мовила Хропка. — Ми ж не знаємо, хто ти.

Мумі-троль вражено глянув на неї, але зразу ж подумав, що це якась нова гра. Він радісно засміявся і сказав:

— Я король з Каліфорнії!

— А я Хропикова сестра, — мовила Хропка. — А це мій брат.

— Мене звати Пхик, — відрекомендувався Пхик.

— Я — Мумрик-Нюхайлик, — сказав Мумрик-Нюхайлик.

— Ох, які ви нудні, — знетерпеливився Мумі-троль. — Не могли придумати чогось цікавішого! Ходімо надвір, мені здається, що там вигодинюється.

Він рушив сходами вниз, і решта всі здивовано пішли за ним. Вони вже не знали, що й думати.

— Хто це? — запитав Гемуль. Він сидів перед домом і рахував тичинки в соняшнику.

— Король з Каліфорнії, — нерішуче відповіла Хропка.

— Він тут житиме? — питав далі Гемуль.

— Нехай вирішує Мумі-троль, — мовив Пхик. — Цікаво тільки, куди він дівся?

Мумі-троль засміявся.

— Ти часом справді дуже гарно жартуєш, — сказав він. — А що, як ми пошукаємо Мумі-троля?

— Ти хіба знаєш його? — запитав Мумрик-Нюхайлик.

— Авжеж, — відповів Мумі-троль. — Можна сказати, що знаю! Навіть дуже добре.

Він тепер був у захваті від нової гри і від своїх дотепів.

— Коли ж ви познайомились? — запитала Хропка.

— Ми народилися разом, — відповів Мумі-троль, мало не лопаючи зі сміху. — Але він таке одоробало, що йому навряд чи місце в порядній хаті!

— Пхе, не кажи так на Мумі-троля! — скипіла Хропка. — Він найкращий у світі троль, і ми його страшенно любимо!

Мумі-троль зрадів.

— Справді? А мені здається, що то якась чума, а не троль.

Хропка заплакала.

— Ану геть звідси! — грізно сказав Хропик. — А то ми дамо тобі такого бобу, що й своїх не пізнаєш!

— Ну чого ви! — вражено сказав Мумі-троль. — Це ж тільки гра. Я дуже радий, що ви мене так любите.

— Не тебе, а його! — не своїм голосом закричав Пхик. — Ану даймо йому! Геть від нас, мерзенний королю! Щоб не набріхував на нашого Мумі-троля!

І вони всі накинулись на нещасного Мумі-троля. Він був надто спантеличений, щоб захищатися, а коли вже і його охопила злість, було запізно: він лежав, заглушений галасом, а по ньому молотили лапи й хвости.

На ганок вийшла Мумі-мама.

— Що ви робите, діти! — крикнула вона. — Зараз же перестаньте битися!

— Вони лупцюють короля з Каліфорнії, — пояснила Хропка крізь плач. — І так йому й треба!

Мумі-троль насилу випручався засапаний і лютий.

— То вони почали, мамо! — крикнув він. — Троє на одного, це нечесно!

— Авжеж нечесно, — поважно сказала Мумі-мама. — Але ти, мабуть, роздратував їх. До речі, хто ти такий будеш, любий мій?

— Киньте свою дурну гру! — крикнув Мумі-троль. — Вона зовсім не смішна. Я Мумі-троль, а на ганку стоїть моя мама. І годі!

— Ти не Мумі-троль, — зневажливо заперечила Хропка. — У Мумі-троля були маленькі гарні вуха, а в тебе мов капиці!

Мумі-троль збентежено помацав себе за голову й натрапив на страхітливі, величезні зморщені вуха.

— Але ж я справді Мумі-троль! — розпачливо вигукнув він. — Ви мені не вірите?

— У Мумі-троля був невеличкий хвіст, а в тебе як помело! — сказав Хропик.

Мумі-троль сягнув назад тремтячими лапами. Ой лишенько, то був справді не хвіст, а якесь страхіття!

— В тебе очі, як тарілки, — сказав Пхик, — а в Мумі-троля були маленькі й лагідні!

— Атож, — потвердив Мумрик-Нюхайлик.

— Ти брехун, — рішуче сказав Гемуль.

— Невже ніхто не вірить мені? — спалахнув Мумі-троль. — Мамо, добре погляньте на мене, ви ж повинні впізнати свою дитину!

Мумі-мама довго й пильно дивилася в його великі, мов тарілки, нажахані очі, а тоді тихо сказала:

— Так, ти мій Мумі-троль.

Тієї миті він почав змінюватися. Очі, вуха й хвіст зменшувалися, а ніс і живіт росли. І за хвилину перед усіма знову красувався живий і здоровий Мумі-троль.

— Ходи, я тебе обніму, — сказала Мумі-мама. — Бачиш, синку мій, я завжди тебе впізнаю!

Трохи згодом Мумі-троль і Хропик сиділи в одному із своїх сховків під кущем жасмину, в круглій зеленій печері з листя.

— Так, але ж від чогось ти змінився, — мовив Хропик.

— Я не помічав нічого незвичайного. І не проказував ніяких небезпечних слів.

— Може, ти випадково попав у зачароване коло? — міркував уголос Хропик.

— Начебто ні, — заперечив Мумі-троль. — Я увесь час сидів у тому чорному капелюсі, що з нього ми зробили кошик.

— Усередині? — недовірливо спитав Хропик.

— Атож, — сказав Мумі-троль.

На хвилину вони задумались, тоді в один голос вигукнули:

— Мабуть, то… — і перезирнулися.

— Ходімо, — рішуче сказав Хропик.

Вони зайшли на веранду і дуже обережно наблизилися до капелюха.

— На вигляд він звичайнісінький, — сказав Хропик, — звісно, коли не рахувати, що високий капелюх завжди трохи незвичайний.

— Але як ми дізнаємось, що то він чарує? — запитав Мумі-троль. — Я вдруге туди не полізу.

— Може, заманимо туди когось іншого? — вголос міркував Хропик.

— Хіба що когось дуже поганого, — сказав Мумі-троль, — бо звідки ми знаємо, що він знову стане собою?

— Заманимо якогось ворога, — запропонував Хропик.

— Гм, — задумався Мумі-троль. — А ти маєш когось на прикметі?

— Великого Пацюка із смітника, — сказав Хропик.

Мумі-троль похитав головою: Пацюка туди не заманиш.

— Ну, то Мурашиного Лева, — запропонував Хропик.

— Чудово! — зрадів Мумі-троль. — Він колись затяг мою маму до самої ями й запорошив їй очі піском.

Вони взяли з собою чималий слоїк і подалися на пошуки Мурашиного Лева. Підступних ям, що їх риють Мурашині Леви, треба шукати на піщаному березі, тож вони пішли до моря. Минуло небагато часу, і Хропик знайшов круглу ямку. Він на мигах підкликав Мумі-троля.

— Це Левова ямка, — прошепотів він. — Але як ми його заманимо до слоїка?

— Здайся на мене, — так само пошепки відповів Мумі-троль.

Він узяв слоїк і закопав у пісок отвором угору. Тоді сказав голосно:

— Той Мурашиний Лев просто слабак!

Він зробив знак Хропикові, і обидва вони очікувально зазирнули в ямку. Пісок на дні заворушився, але ніхто з нього не виліз.

— Страшенний слабак! — знову сказав Мумі-троль. — Знаєш, скільки йому треба часу, щоб заховатися в пісок? Кілька годин!

— Так, але… — нерішуче озвався Хропик.

— Еге ж, — правив, своєї Мумі-троль, а тим часом відчайдушно давав вухами знак Хропикові. — Кілька годин!

Тієї миті з ямки в піску вигулькнула грізна голова з виряченими очима.

— Кажеш, я слабак? — зашипів Мурашиний Лев. — Та мені, щоб сховатися в пісок, треба не більше й не менше як три секунди!

— Не може бути! Ану покажіть, а то ми не повіримо, — хитро мовив Мумі-троль.

— Я вас засиплю піском, — сердито сказав Мурашиний Лев, — а як ви опинитесь у моїй ямі — поїм!

— Ні, ні! — злякано мовив Хропик. — Краще покажіть нам, як ви за три секунди ховаєтесь у пісок!

— Якби ви сховалися тут, нагорі, то ми б краще роздивилися, як ви це робите, — мовив Мумі-троль і показав на те місце, де вони загребли в пісок слоїк.

— Ви думаєте, мені треба показувати своє вміння якимось шмаркачам? — глузливо мовив Мурашиний Лев.

Проте він не встояв перед спокусою похизуватися своєю силою і моторністю. Глузливо пирхаючи, він вибрався з ямки й пихато запитав:

— Ну, то де мені сховатися?

— Отут, — показав Мумі-троль.

Мурашиний Лев звів плечі, і його грива страхітливо наїжачилась.

— Дивіться! — вигукнув він. — Я зараз сховаюся, але як вилізу знову, то поїм вас. Раз, два, три!

Мурашиний Лев увігнався в пісок, мов пропелер, саме там, де був схований слоїк. Справді він згаяв три секунди, а може, навіть дві з половиною, бо був страх який сердитий.

— Мерщій давай накривку! — крикнув Мумі-троль.

Вони розгребли пісок і міцно закрутили накривку. Потім спільними зусиллями витягли слоїк і покотили його додому. Мурашиний Лев кричав і лаявся в слоїку, та голосу його не чути було з піску.

— Він такий лютий, що аж гидко, — сказав Хропик. — Страшно подумати, що було б, якби він звільнився!

— Він не звільниться, — заспокоїв його Мумі-троль. — А як спробує, то, думаю, буде вже не Мурашиним Левом, а якоюсь дивовижею.

Коли вони прийшли додому, Мумі-троль зібрав своїх друзів — засунув лапу в рот і тричі протягло свиснув (це означало: «Сталося щось нечуване»).

Всі примчали з різних боків і зібралися коло закритого слоїка.

— Що в ньому? — запитав Пхик.

— Мурашиний Лев, — гордо відповів Мумі-троль. — Лютий Мурашиний Лев! Ми його спіймали.

— Як ви зважилися! — вражено вигукнула Хропка.

— А тепер ми хочемо потримати його в капелюсі, — сказав Хропик.

— Щоб він обернувся на почвару, як я, — додав Мумі-троль.

— Кажіть до пуття, бо я нічого не второпаю, — попросив Гемуль.

— Це я тоді був сховався в капелюх, як ото змінився, — пояснив Мумі-троль. — Ми вже додумалися до цього. І тепер хочемо перевірити на Мурашиному Левові, побачити, чи він теж зміниться.

— Але ж він може стати ким завгодно! — крикнув Пхик. — Зміниться в когось ще страшнішого, ніж Мурашиний Лев, і всіх нас поїсть!

На мить їх опанував страх. Вони мовчки дивилися на слоїк і дослухалися до приглушеного голосу всередині.

— Ой-ой-ой! — залементувала Хропка й змінила свій колір.[2]

— Ми сховаємось під стіл, поки він мінятиметься, а на капелюх покладемо товсту книжку, — запропонував Мумрик-Нюхайлик. — Завжди ризикуєш, коли робиш дослід. Ану витрушуйте його в капелюх!

Пхик чимдуж кинувся під стіл. Мумі-троль, Мумрик-Нюхайлик і Гемуль тримали слоїк над капелюхом, а Хропик боязко відкрутив накривку. Мурашиний Лев разом з хмарою піску впав у капелюх, і Хропик блискавично накрив його зверху словником іноземних слів. Потім усі швидко поховалися під стіл.

Спершу нічого не ставалося. Вони виглядали з-під скатертини й чекали дедалі нетерплячіше. Але ніщо не мінялося.

— Ви просто дурите нас! — сказав Пхик.

Але за мить словник іноземних слів почав морщитися. Пхик так схвилювався, що вкусив Гемуля за великий палець.

— Дивися, що ти робиш! — сердито сказав, Гемуль. — Ти вкусив мене за палець!

— О, вибач, — сказав Пхик, — я гадав, що то мій.

А словник меншав і все дужче морщився. Аркуші стали схожі на зів’яле листя, а між ними заворушилися іноземні слова, потім почали розлазитися по підлозі.

— Ото лиха година! — сказав Мумі-троль.

І знову диво! З капелюха закапала вода. Тоді потекла. Вона розлилася по маті такою калюжею, що іноземні слова полізли на стіни.

— З Мурашиного Лева стала просто вода, — розчаровано сказав Мумрик-Нюхайлик.

— Я думаю, що це з піску, — прошепотів Хропик. — Зараз з’явиться і Мурашиний Лев.

Вони чекали далі в страшному напруженні. Хропка сховала голову на колінах у Мумі-троля, а Пхик аж попискував з ляку. Коли це раптом із капелюха виліз… хто б ви думали? Звичайнісінький їжак! Мокрий, скудовчений, він кліпав очима й водив носом навколо.

Кілька секунд тривала мертва тиша. Враз Мумрик-Нюхайлик зареготав, а його друзі й собі за ним.

Вони качалися по підлозі під столом і аж стогнали зі сміху. Тільки Гемуль не розумів, що їх так насмішило. Він здивовано глянув на них і сказав:

— Але ж ви й сподівалися, що Мурашиний Лев зміниться. Ну, ніяк не збагну, чого ви з усього робите стільки галасу!

Тим часом їжак, урочисто й трохи сумовито рушив до дверей і вийшов на ганок. Вода з капелюха перестала текти. На веранді зробився вже цілий ставок, а всю стелю обліпили іноземні слова.

Коли про це дізналися тато й мама Мумі-троля, то вирішили, що то дуже кепські жарти і диво-капелюх треба десь діти.

Вони обережно викотили його до річки і вкинули у воду.

— То он звідки з’явилися хмарки і через що ти був зробився почварою, — мовила мама, коли вони стояли й дивились, як відпливає капелюх.

— Хмарки були веселі, — трохи невдоволено сказав Мумі-троль. — Хай би з’явилися ще!

— Або ж калюжа й іноземні слова, — вела далі мама. — На що тепер схожа наша веранда! І не знаю, як я спекаюсь тих слів, що вкрили всі стіни. Хоч не заходь до хати!

— Але хмарки все-таки були веселі, — вперто вів своєї Мумі-троль.

Увечері Мумі-троль ніяк не міг заснути. Він лежав і дивився в ясну червневу ніч. Усюди щось ворушилося, ходило, танцювало, часом скрикувало. Приємно пахли квіти.

Мумрик-Нюхайлик не вернувся додому. Такими ночами він мандрував сам один, тільки з своєю гармонією. Але сьогодні не чути його пісень. Мабуть, десь подався шукати місця. Скоро він поставить намета на березі річки й відмовиться спати в хаті…

Мумі-троль зітхнув. Йому було сумно, а чого — він і сам не знав.

Саме тоді під вікном почувся посвист. Серце в Мумі-троля закалатало з радощів. Він тихенько підійшов до вікна і визирнув надвір. Посвист означав: «Таємниця!»

Під мотузяною драбиною на нього чекав Мумрик-Нюхайлик.

— Ти можеш вберегти таємницю? — прошепотів він, коли Мумі-троль спустився вниз у траву.

Мумі-троль жваво кивнув головою.

Мумрик-Нюхайлик нахилився до нього й прошепотів іще тихіше:

— Капелюх прибило до берега трохи нижче за течією.

Очі в Мумі-троля засяяли.

— Хочеш? — підморгнув йому Мумрик-Нюхайлик.

— Ще б пак! — махнув вухами Мумі-троль.

Вони подалися росяним садком до річки, мов тіні.

— Капелюх лежить за два повороти звідси, — притишеним голосом сказав Мумрик-Нюхайлик. — Насправді, то ми повинні його врятувати, бо вся вода, що попадає в нього, стає червона. Ті, що живуть нижче по річці, перелякаються, як угледять її.

— Як ми про це не подумали! — сказав Мумі-троль.

Він радів і пишався, що пішов уночі до річки разом з Мумриком-Нюхайликом. Раніше Мумрик-Нюхайлик завжди вирушав у нічні мандри сам один.

— Він десь тут, — мовив Мумрик-Нюхайлик, — он, де починаються темні смуги на воді. Бачиш?

— Не зовсім, — сказав Мумі-троль, спотикаючись у пітьмі. — Я вночі бачу гірше за тебе.

— Як ми дістанемо його? — міркував уголос Мумрик-Нюхайлик, дивлячись на воду. — Чого твій тато не заведе собі човна?

Мумі-троль нерішуче мовив:

— Я непогано плаваю, коли вода не дуже холодна.

Мумрик-Нюхайлик похитав головою.

— Краще не ризикуй.

— Мабуть, ризикну, — зважився Мумі-троль і ступив до води. — В який бік плисти?

— Отуди навскоси, — показав Мумрик-Нюхайлик. — Трохи пропливеш і буде дно. Але гляди не засунь лапу в капелюх! Тримай його за верх.

Мумі-троль заліз у теплу літню воду й поплив по-собачому. Течія була прудка, і йому стало трохи боязко. Та ось він помітив піщану обмілину, а на ній щось чорне. Він скерував хвостом туди і відразу відчув під ногами пісок.

— Усе гаразд? — стиха гукнув Мумрик-Нюхайлик з другого боку.

— Гаразд! — відповів Мумі-троль і побрів до берега.

Він побачив, що від капелюха розходяться темні смуги. То була перетворена вода. Мумі-троль вмочив у неї лапу й обережно лизнув її.

— Ото лиха година! — промурмотів він. — Адже це сік! Подумати тільки, відтепер у нас буде скільки завгодно соку, треба лише налити в капелюх води!

— Ну, ти знайшов його? — стривожено гукнув Мумрик-Нюхайлик.

— Я вертаюся! — відповів Мумі-троль і поплив назад, орудуючи хвостом, а в лапах тримаючи диво-капелюха.

Важко було плисти проти течії, та ще й тягти намоклого капелюха, тож поки Мумі-троль вибрався на берег, він геть стомився й засапався. Та все ж гордо сказав:

— Ось він!

— Чудово! — зрадів Мумрик-Нюхайлик. — Але де ми його сховаємо?

— Не в хаті, — сказав Мумі-троль. — І в садку теж навряд. Ще хтось знайде!

— А може, в печері? — запропонував Мумрик-Нюхайлик.

— Тоді треба відкрити таємницю Пхикові, — сказав Мумі-троль. — Це ж його печера.

— Та, мабуть, треба було б, — нерішуче мовив Мумрик-Нюхайлик. — Але ж він ще дуже малий для такої великої таємниці.

— Це правда, — погодився Мумі-троль. — Знаєш, це я вперше роблю таке, чого не можу розповісти татові й мамі.

Мумрик-Нюхайлик узяв капелюх на оберемок і рушив уздовж річки. Біля мосту він раптом спинився.

— Що там? — запитав Мумі-троль.

— Три жовті канарки на поруччі. Дивно, як вони опинились надворі серед ночі?

— Я ніяка не канарка, — запищала найближча пташка. — Я плітка!

— Ми всі троє — чесні рибини! — защебетала друга пташка.

Мумрик похитав головою.

— Бачиш, що наробив капелюх. Ці три рибки напевне запливли в нього й змінилися. Ходімо простісінько до печери й сховаємо капелюх.

Мумі-троль тримався близько біля Мумрика-Нюхайлика, поки вони йшли лісом. Обабіч щось шурхотіло, тупало, і йому було страшнувато. Часом з-за стовбура визирали чиїсь блискучі очі, часом хтось гукав до них із землі або з дерева.

— Чудова ніч! — почув Мумі-троль за собою чийсь голос.

— Гарна! — відважно відповів він.

Якась тінь майнула повз нього в темряву.

На березі було ясніше. Море й небо злилися в суцільну блакитняву мінливу стіну. Десь далі чути було поодинокі крики чайок. Вже починало світати.

Мумрик-Нюхайлик і Мумі-троль занесли диво-капелюх у печеру й поставили крисами донизу в найдальшому кутку, щоб ніхто в нього не впав.

— Це все, що ми можемо зробити, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Уяви собі: ану ж одного чудового дня до нас знову повернуться п’ять хмаринок!

— Так, — сказав Мумі-троль. Він стояв коло входу в печеру й дивився в ніч. — Хоч я не певен, що нам було б приємніше, як тепер…

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

де розповідається, як Ондатр перебрався у відлюдне місце і пережив там незвичайну подію, як Мумі-тролі добулися на «Шукачі пригод» до самітного острова Гатіфнатів, де Гемуля мало не спалили, і як на них налетіла буря

Другого ранку, коли Ондатр, як звичайно, вийшов з книжкою надвір і влігся в гамак почитати про все непотрібне, мотузка перервалася, і він гепнув на землю.

— Неподобство! — обурився він, виплутуючись із ковдри.

— Ото біда, — сказав Мумі-тато, що саме поливав грядку з тютюном. — Сподіваюсь, ви не забилися?

— Не в тім річ, — понуро відповів Ондатр і смикнув себе за вуса. — Хай хоч земля лопається, це не порушує мого спокою. Та я не люблю опинятися в смішному становищі. Це ображає мою гідність.

— Але ж, крім мене, вас ніхто не бачив, — сказав Мумі-тато.

— На жаль, ви бачили, — відповів йому Ондатр. — Я вже немало натерпівся у вашому домі. Торік, наприклад, на мене впала комета. Нічого страшного не сталося. Але, як ви, мабуть, пам’ятаєте, я сів на торт! І це дуже образило мою гідність. Потім хтось утнув безглуздий жарт: засунув мені в ліжко щітку. Я вже не кажу про…

— Знаю, знаю, — перебив його Мумі-тато. — Але дім наш неспокійний. Та й мотузка перетирається за довгий час…

— Не в тім річ, — сказав Ондатр. — Якби я вбився на смерть, то було б нічого. Але уявіть, щоб мене ще хтось побачив! Тому я твердо вирішив податись у відлюдне місце і жити самотою, спокійно, далеко від метушні.

— Що ви кажете! — шанобливо мовив Мумі-тато. — А де ж саме ви житимете?

— В печері, — відповів Ондатр. — Там нічиї дурні жарти не заважатимуть мені думати. Ви можете приносити мені їжу двічі на день, але не раніше десятої години.

— Гаразд, — сумирно сказав Мумі-тато. — А якісь меблі теж принести?

— А чого ж, принесіть, — погодився Ондатр трохи лагідніше. — Але тільки найпростіші. Я розумію, що ви не бажаєте мені зла, та через вашу родину в мене вже урвався терпець.

Він узяв книжку та ковдру і поволі подався геть.

Мумі-тато зітхнув сам до себе, тоді заходився знову поливати тютюн і скоро забув пригоду з Ондатром.

Оглянувши печеру, Ондатр лишився дуже вдоволений нею. Він розстелив ковдру на піщаній долівці, сів і задумався. Так він сидів годин зо дві. Навколо було тихо й спокійно. Крізь шпари зазирало сонце й освітлювало його відлюдну оселю. Час від часу Ондатр трохи пересувався, коли на нього переставало падати сонячне проміння.

«Тут я лишуся назавжди, — думав Ондатр. — Чи ж варто метушитися, теревенити, будувати оселі, варити їжу і збирати якесь багатство?»

Він задоволено роззирнувся по своїй новій домівці й помітив диво-капелюх, якого Мумі-троль і Мумрик-Нюхайлик заховали в найдальший куток.

— Кошик на сміття, — сказав Ондатр сам до себе. — Ага, то він тут. Ну, хай стоїть, може, на щось знадобиться.

Ондатр ще трохи поміркував, тоді вирішив поспати. Він загорнувся в ковдру, а свої вставні зуби поклав у капелюх, щоб на них не налипло піску. Потім спокійно й радісно заснув.

У будинку Мумі на сніданок були пиріжки, великі пиріжки з малиновим варенням. Була ще вчорашня каша, але ніхто не хотів тієї каші, то вирішено залишити її на завтра.

— Сьогодні мені хочеться зробити щось незвичайне, — сказала Мумі-мама. — Ми щасливо спекалися того страшного капелюха і треба відсвяткувати цю подію. А крім того, нудно сидіти на одному місці.

— Таки правда, — підхопив Мумі-тато. — Виберемося кудись, га?

— Ми вже всюди були. Якихось нових місць немає, — сказав Гемуль.

— Повинні бути, — заперечив тато. — А як немає, то ми їх створимо. Годі їсти, діти, ми візьмемо сніданок з собою.

— А можна доїсти те, що в роті? — запитав Пхик.

— Не мели дурниць! — гримнула на нього Мумі-мама. — Мерщій збирайтеся, бо тато зараз вирушає. Але не беріть того, без чого можна обійтися. Лишимо записку, щоб Ондатр знав, де ми.

— Присягаюся моїм хвостом! — вигукнув Мумі-тато й схопився за голову. — Я геть забув! Ми ж мали занести йому їжу й меблі до печери!

— До печери? — запитали разом Мумі-троль і Мумрик-Нюхайлик.

— Авжеж. Урвалася мотузка в гамаку, — пояснив тато, — і Ондатр заявив, що більше не може думати й хоче перебратися від нас. Ви ж підклали йому в ліжко щітку… та й не тільки це. От він і втік до печери.

Мумі-троль та Мумрик-Нюхайлик зблідли і злякано перезирнулися. «Капелюх!» — подумав кожен з них.

— Ну, нічого страшного не сталося, — сказала Мумі-мама. — Ми ж ідемо до моря, то й занесемо Ондатрові їжу.

— Морський берег такий нудний! — заскиглив Пхик. — А не можна піти кудись-інде?

— Цитьте, діти! — гримнув на них тато. — Мама хоче скупатися. Ну, збирайтесь.

Мумі-мама почала хутенько складатися. Взяла укривала, горщики, чашки, кавник, усякої їжі, як на довгу подорож, миски й ложки, масть для засмагання, а ще парасольку, теплий одяг, порошки від шлунка, подушки, сітку від комарів, купальники, скатертину та свою торбинку. Вона поралася й думала, чи нічого не забула. Нарешті, все склавши, сказала:

— Ну, я готова! О, як чудово відпочити біля моря!

Тато Мумі-троля запакував люльку й вудку.

— Чи ви вже готові? — запитав він. — І чи певні, що нічого не забули? То ходімо.

І вони пішли до моря. Останнім дибав Пхик, тягнучи за собою на шворці шість іграшкових човників.

— Як ти гадаєш, Ондатр нічого не покладе в капелюх? — пошепки спитав Мумі-троль Мумрика-Нюхайлика.

— Не повинен, — так само пошепки відповів той. — Але я трохи хвилююся.

Тієї миті всі спинилися так раптово, що Гемуль мало не виколов собі ока вудкою.

— Хто то кричить? — злякано спитала Мумі-мама.

Весь ліс здригався від страшного крику. Хтось чи щось мчало дорогою їм назустріч і ревіло з жаху. Може, якийсь божевільний?

— Поховайтеся! — крикнув тато Мумі-троля. — Біжить якась почвара.

Та не встигли вони сховатися, як упізнали Ондатра. Очі в нього були витріщені, вуса настовбурчені. Він замахав їм лапами і виголосив цілу промову, таку безладну, що її ніхто до пуття не второпав: чи він був дуже сердитий, чи дуже наляканий, чи тому сердитий, що наляканий. За хвилину він пострибав далі в напрямку долини Мумі.

— Що з ним сталося? — вражено спитала Мумі-мама. — Він завжди такий спокійний і поважний…

— Так образитись через те, що лопнула мотузка в гамаку! — здивовано похитав головою Мумі-тато.

— Він, мабуть, розсердився, що ми забули принести йому їсти, — сказав Пхик. — Тепер хай сам собі шукає сніданок.

Вони пішли далі до берега, заклопотані думками про Ондатра. Але Мумі-троль і Мумрик-Нюхайлик непомітно випередили всіх і завернули до печери.

— Не будемо заходити всередину, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Може, воно ще там! Вилізьмо нагору й зазирнімо крізь шпару в стелі.

Вони обережно видряпалися нагору, індіянським способом поповзли до шпарки й зазирнули всередину.

В печері стояв порожній диво-капелюх. Ковдра лежала в одному кутку, а книжка в іншому, але нікого не було.

Однак скрізь на піску видніли дивні сліди, ніби хтось танцював і підстрибував.

— Ондатрові лапи не залишили б таких слідів, — сказав Мумі-троль.

— Навряд чи то були взагалі лапи, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Надто вони чудні.

Потім Мумі-троль і Мумрик-Нюхайлик злізли з гори й боязко озирнулися навколо. Проте нічого страшного не побачили.

Вони так і не дізналися, що налякало до смерті Ондатра, бо він ніколи не розповідав про свою пригоду.[3]

Тим часом решта всі досягли берега. Вони стояли біля води, перемовлялися й вимахували лапами.

— Наші знайшли човна! — вигукнув Мумрик-Нюхайлик. — Біжімо до них!

І він не помилився. При березі стояв великий човен, клепаний, з вітрилом, з веслами й рибником, пофарбований у білий і зелений колір.

— Чий він? — спитав Мумі-троль, коли, засапаний, примчав до гурту.

— Нічий! — радісно відповів Мумі-тато. — Він прибився до нашого берега. Це море нам його подарувало!

— Човна треба якось назвати! — вигукнула Хропка. — Хай буде «Ціпонька»! Страх як гарно, правда ж?

— Сама ти ціпонька, — зневажливо сказав Хропик. — Я пропоную кращу назву: «Морський орел».

— Ні, треба щось латинське! — заперечив Гемуль. — Хоч би «Muminates Maritimа»!

— Я перший його побачив! — крикнув Пхик. — А тому й повинен вибрати назву. Хіба не цікаво було б, якби він називався «Пхик»? Коротко й гарно.

— Ти так думаєш? — спитав Мумі-троль.

— Цитьте, діти! — озвався тато. — Цитьте! Адже ясно, що назву має вибрати мама. Це ж вона влаштувала прогулянку.

Мумі-мама зашарілася й скромно сказала:

— А чи ж я зумію? В Мумрика-Нюхайлика така багата уява! Він, мабуть, придумає щось краще за мене.

— Ну, саме тепер мені не спадає нічого на думку, — мовив підлещений Мумрик-Нюхайлик. — Але як сказати правду, то з самого початку мені здавалося, що «Скрадливий вовк» була б дуже шляхетна назва.

— Ну, мамо, вибирайте! — попросив Мумі-троль.

— Гаразд, любі діти, — мовила Мумі-мама. — Тільки не подумайте, що я старомодна й відстала. По-моєму, назва човна повинна всім нам нагадувати, що ми збираємось на ньому робити. Ото ж я й думаю, чи не охрестити його «Шукачем пригод»?

— Чудово! Чудово! — закричав Мумі-троль. — Так ми його й назвемо! Мамо, ви нічого не взяли, що замінило б пляшку шампанського?

Мумі-мама кинулась шукати у кошиках пляшку з соком.

— О, як шкода! — забідкалась вона. — Я, мабуть, забула сік!

— Я ж питав, чи все взяли, — сказав Мумі-тато.

Усі посмутнішали. Страшно сідати в човен, коли його не охрещено, як годиться. Ще станеться якесь лихо…

Нараз Мумі-тролеві сяйнула блискуча думка.

— Дайте мені якусь посудину, — попросив він.

Тоді набрав у неї морської води й поніс до печери, де лежав диво-капелюх.

Повернувшись, Мумі-троль простяг перетворену воду татові й сказав:

— Покуштуйте!

Мумі-тато ковтнув води і вдоволено прицмокнув язиком.

— Де ти, синку, взяв соку? — запитав він.

— Таємниця! — відповів Мумі-троль.

Вони налили перетвореної води в слоїк і розбили його об форштевень човна. Мама врочисто проказала:

— Охрещую тебе навіки «Шукачем пригод»!

Такий у Мумі-тролів був звичай.

Усі загукали:

— Слава! Слава!

Тоді навантажили в човен кошики, укривала, парасольку, вудку, подушки, посуд і купальники, сіли в нього самі й попливли в незнане зелене море.

День був чудовий. Може, не зовсім ясний, бо сонце притьмарювала легенька імла. «Шукач пригод» надимав біле вітрило й стрілою мчав до обрію. Об борти хлюпали хвилі, у снасті співав вітер, а навколо танцювали водяники й русалки.

Пхик прив’язав свої шість іграшкових човників рядком, і в кільватері тепер пливла ціла флотилія. Мумі-тато стернував, а Мумі-мама сиділа собі й дрімала. Їй так рідко випадав спокійний день! Над ними літали білі птахи.

— Куди ми пливемо? — запитав Хропик.

— Пливімо до якогось острова, — попросила його сестра. — Я ще ніколи не бувала на маленькому острівці.

— То тепер побуваєш, — сказав тато. — Ми пристанемо до першого ж острова, який побачимо.

Мумі-троль сидів на прові й зачаровано вдивлявся в зелену глибінь, яку розтинав «Шукач пригод», здіймаючи обабіч на воді два білі вуса.

— Го-го! — захоплено вигукував Мумі-троль. — Ми пливемо до острова!

Далеко в морі лежав безлюдний острів Гатіфнатів, оточений скелями, в яких шумів прибій. Раз на рік Гатіфнати збираються там, а тоді знову вирушають у нескінченну подорож по світі. Вони з’їжджаються з усіх усюд, мовчазні, поважні, з білими личками без ніякого виразу. Важко сказати, нащо їм ті збори, бо вони не чують, не вміють розмовляти і ніколи не дивляться на щось інше, крім своєї далекої мети, до якої пливуть.

Мабуть, їм усе-таки приємно мати якесь місце, де вони почуваються вдома, можуть трохи перепочити й побачити знайомих. Їхня щорічна зустріч відбувається в червні, і вийшло так, що родина Мумі й Гатіфнати висадилися на відлюдний острів майже одночасно. Острів здіймався з води, дикий і звабливий, оздоблений, ніби на свято, кільцем білого прибою та зеленими деревами.

— Перед нами земля! — крикнув Мумі-троль.

Усі посхилялися на поруччя, вдивляючись у суходіл перед собою.

— Там є пісок! — зраділа Хропка.

— І чудова гавань, — додав Мумі-тато, спритно маневруючи поміж камінням.

«Шукач пригод» м’яко врізався в берег, і Мумі-троль вистрибнув на берег із фалінем.[4] Незабаром на березі вже кипіла робота. Мумі-мама наносила каменів, щоб зробити піч і підігріти їжу, назбирала хмизу, розстелила на піску скатертину, придавила її на ріжках камінцями, щоб не здув вітер, і виставила рядком чашки. Слоїк з маслом вона закопала в мокрий пісок у затінку скелі, а наприкінці поклала посеред скатертини букет берегових лілей.

— Може, помогти вам? — запитав Мумі-троль, коли все було готове.

— Огляньте краще острів, — сказала мама, бо знала, що дітям цього найдужче хотілося. — Треба розвідати, де ми висадилися. А то ще, бува, наразимось на якусь небезпеку.

— Авжеж! — зрадів Мумі-троль.

І він разом з Хропиком, його сестрою та Пхиком подалися в південний бік уздовж берега. Мумрик-Нюхайлик, що любив відкривати щось сам, пішов на північ. Гемуль узяв свою лопатку ботаніка, зелену коробку та збільшувальне скло і рушив просто в ліс. Він мав надію, що тут йому трапляться дивовижні рослини, яких ще ніхто не відкрив.

Тільки тато Мумі-троля вмостився на камені й заходився вудити рибу. Сонце поволі хилилося до заходу, а вдалині над морем здіймалися кучугури хмар.

Посеред острова простягалася зелена галявина, заросла квітучими кущами. Тут було таємне місце зустрічі Гатіфнатів. Десь сотень із три їх уже зібралися й чекали ще на чотири сотні. Вони тихо походжали в траві і врочисто кланялися одне одному. Посеред галявини здіймався високий стовп, а на ньому висів великий барометр.

Щоразу, коли Гатіфнати проходили повз барометр, вони йому низько вклонялися.

Тим часом Гемуль гасав лісом, захоплений рідкісними квітками, що цвіли на кожному кущі. Вони були не схожі на квітки долини Мумі, мали яскравіші барви і незвичайну форму.

Проте Гемуль не бачив їхньої краси, він рахував тичинки й мурмотів сам до себе:

— Це двісті дев’яностий номер у моїй колекції!

Отак нишпорячи в траві, Гемуль нарешті забрів на галявину Гатіфнатів. Він не підіймав голови, аж поки стукнувся нею в стовп. І тільки тоді вражено озирнувся навколо. Гемуль зроду ще не бачив стільки Гатіфнатів разом. Їх було повно-повнісінько, і всі дивилися на нього своїми безбарвними очима. «Здається мені, що вони чогось сердиті, — занепокоєно подумав Гемуль. — Вони, щоправда, малі, зате їх надто багато».

Гемуль позирнув на великий блискучий барометр із червоного дерева. Він показував дощ і вітер.

— Дивно, — сказав Гемуль і глянув на сонце.

Тоді постукав по барометрові, але той опав ще нижче. Гатіфнати загрозливо зашурхотіли й підступили до Гемуля.

— Та чого ви! — злякано мовив він. — Я ж не беру вашого барометра!

Проте Гатіфнати не чули його. Вони підступали все ближче й ближче, шурхотіли травою й вимахували лапами. Гемулеві душа сховалася в п’яти; він оглянувся навколо, шукаючи, де врятуватися. Вороги оточили його, наче муром, що стискався чимраз дужче. Між деревами також товпилися Гатіфнати з мовчазними незворушними обличчями.

— Ідіть геть! — закричав Гемуль. — Киш! Киш!

Та Гатіфнати нечутно наближалися. Тоді Гемуль підібрав свою сукню й поліз на стовп з барометром. Стовп був слизький, обтесаний, але страх додавав Гемулеві негемулячої сили, і за хвилю він уже сидів на вершку, тремтячими лапами вчепившись у барометр.

Гатіфнати підійшли під самий стовп і завмерли, чекаючи. Вся галявина була вкрита ними, наче білим килимом, і Гемулеві ставало недобре, коли він думав, що з ним станеться, як він упаде.

— Рятуйте! — закричав він кволим голосом. — Рятуйте!

Та в лісі ніхто не озвався.

Тоді він засунув у рот два пальці й свиснув: тричі коротко, тричі протягло й знову тричі коротко. Це означало «SOS».

Мумрик-Нюхайлик, що йшов уздовж північного берега, почув Гемулів сигнал. І, визначивши напрямок, звідки він долинає, стрілою помчав на порятунок. Свист чувся дедалі голосніше. «О, вже десь близько!» — зрадів Мумрик-Нюхайлик і, притишивши ходу, почав обережно пробиратися вперед. Поміж деревами проясніло. Він побачив галявину, Гатіфнатів і Гемуля, що міцно тримався за стовп. «Погані справи», — подумав Мумрик-Нюхайлик і гукнув:

— Гей! Я тут! Чим ти так розсердив мерзенних Гатіфнатів?

— Тільки стукнув по їхньому барометрові, — жалібно мовив Гемуль. — До речі, він падає. Любий Мумрику, спробуй якось розігнати цих потороч!

— Мені треба подумати, — сказав Мумрик-Нюхайлик.

Гатіфнати не чули цієї розмови, бо не мали вух.

За хвилину Гемуль гукнув:

— Думай швидше, Мумрику, бо я падаю!

— Слухай! — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Пам’ятаєш, як колись у садок забралися польові миші? Мумі-тато позакопував у землю кілька стовпчиків і начіпляв на них вітрячків. І коли вітрячки закрутилися, земля так загула, що миші полякались і повтікали.

— Мені завжди подобалась ця історія, — гірко сказав Гемуль. — Але я не розумію, чим вона може допомогти мені в тяжкій біді!

— Допоможе! — запевнив його Мумрик-Нюхайлик. — Не розумієш? Гатіфнати не вміють говорити, не чують і погано бачать. Зате відчуття в них дуже розвинене. Спробуй розхитати стовпа! Гатіфнати напевне відчують струс землі й злякаються. Стовп же стоїть якраз посередині їхнього натовпу.

Гемуль спробував розхитатися на стовпі.

— Ой, я впаду! — скрикнув він.

— Швидше, швидше! — підганяв його Мумрик-Нюхайлик. — І рвучко, з усієї сили!

Гемуль хитався то в один бік, то в другий, і скоро Гатіфнати відчули, що земля під ними двигтить. Вони зашурхотіли дужче й неспокійно заворушилися. І враз стрімголов кинулися врозтіч, достоту, як колись миші.

За кілька хвилин галявина спорожніла. Тікаючи в ліс, Гатіфнати зачіпали Мумрика-Нюхайлика за ноги і жалили їх, мов кропива.

Гемуль з полегкості пустився стовпа й гепнув у траву.

— Ох, моє серце! — застогнав він. — Воно мало не вискочило в горло! Відколи я оселився в родині Мумі, то маю самий тільки клопіт і на кожному кроці на мене чигає небезпека.

— Та годі тобі! — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Ти ж чудово дав собі раду.

— Поганці! — лаяв Гатіфнатів Гемуль. — Щоб покарати їх, я заберу їхній барометр.

— Краще не бери, — застеріг його Мумрик-Нюхайлик.

Проте Гемуль зняв з гачка блискучий барометр і переможно засунув його під пахву.

— Вертаймося, — сказав він. — Я голодний, як вовк.

Коли Мумрик-Нюхайлик з Гемулем повернулися, всі вже їли щуку, яку Мумі-тато зловив у морі.

— Привіт! — гукнув Мумі-троль. — Ми обійшли весь острів. З того боку, що від моря, є повно страшних диких скель, які стіною спадають у воду.

— А ми бачили силу-силенну Гатіфнатів, — сказав Пхик. — Десь із сотню.

— Не згадуй мені про них, — з серцем мовив Гемуль. — Тепер я їх не зношу. Та гляньте на мій воєнний трофей!

Гемуль гордо поставив серед скатертини барометр.

— О, який блискучий та гарний! — вигукнула Хропка. — Це годинник?

— Ні, це барометр, — пояснив їй Мумі-троль. — На ньому видно, чи буде година, чи дощ. І часом він справді вгадує.

Він стукнув по барометрі й поважно наморщив лоба.

— Буде буря.

— Велика? — злякано спитав Пхик.

— Сам подивися, — відповів Мумі-троль. — Барометр стоїть на нулі. Нижче вже він не може впасти. Дуже велика, якщо він не жартує з нами.

Та скидалося на те, що барометр таки не жартував. Легкий туман обернувся в жовто-сірі хмари, а море на обрії стало навдивовижу чорне.

— Треба вертатися додому, — сказав хтось.

— Ні! — заперечила Хропка. — Ми ще до пуття не дослідили скелі з того боку, що від моря. І ні разу не скупалися.

— Можна трохи почекати й побачити, що буде далі, — сказав Мумі-троль. — Шкода було б так швидко вертатися. Тільки-но знайшли такий гарний острів, і зразу додому!

— Але як почнеться буря, то ми взагалі не зможемо вернутися, — розважно заперечив Хропик.

— І це буде найкраще! — зрадів Пхик. — Ми залишимося тут назавжди.

— Цитьте, діти, мені треба подумати, — сказав тато Мумі-троля.

Він пішов на берег, принюхався до повітря, покрутив головою і наморщив лоба.

Десь далеко загуркотіло.

— Грім! — крикнув Пхик. — Ох, як страшно!

Над обрієм стіною здіймалася хмара. Вона була чорно-синя і гнала перед собою ясні хмаринки. Над морем подеколи спалахували блискавки.

— Ми лишаємось, — заявив тато.

— На цілу ніч? — спитав Пхик.

— Думаю, що так, — сказав Мумі-тато. — Ану мерщій будуймо курінь, бо скоро буде дощ!

Вони витягли човна на пісок, а на узліссі хутенько спорудили курінь з вітрила та укривал. Мумі-мама обтикала його з усіх боків мохом, а Хропик викопав навкруги канавку, щоб стікала вода. Всі забігали, ховаючи в курінь свої речі. Ось між дерева війнув вітер і вони боязко зашелестіли. Грім загуркотів ближче.

— Піду гляну на бурю з відроги, — сказав Мумрик-Нюхайлик.

Він насунув капелюх на вуха й подався до відроги, що виступала найдалі в море. Там він сперся спиною на великий камінь і задивився на розбурхане море, самітний і щасливий.

Море змінилося, стало чорно-зелене. На ньому здіймалися буруни з жовтим, як фосфор, полиском і з білою піною на гребенях. З півдня котився урочистий гуркіт — то надходила буря. Вона понапинала над морем свої чорні вітрила, що виросли на півнеба. Зловісно спалахували блискавки.

«Буря йде просто на острів», — подумав Мумрик-Нюхайлик, тремтячи з радості й напруження. Він пильно вдивлявся в хмару, що нависла над морем, і раптом побачив невеликого чорного лицаря на чорному коні. Побачив тільки на коротку мить, на тлі білого, мов крейда, вершка хмари. Лицарів плащ маяв, наче крила, кінь ставав дибки… Та враз лицар зник серед сліпучого клубка блискавок, сонце сховалося, і на море опустилася сіра завіса дощу. «Я бачив Чарівника, — подумав Мумрик-Нюхайлик. — То напевне був він на своїй чорній пантері! Отже це не просто давня казка, а Чарівник справді існує…»

Мумрик-Нюхайлик обернувся й помчав берегом до куреня. І тільки-но встиг залізти під накриття, як по вітрилі, що лопотіло від вітру, заторохтіли важкі краплі. Хоч до вечора було ще кілька годин, надворі потемніло. Пхик так боявся грому, що з головою загорнувся в укривало. Решта всі сиділи, притулившись одне до одного. Пахли квітки, що їх зібрав Гемуль. Раз по раз їхній курінь осявали білі спалахи блискавки. Буря, гуркочучи, тягла по небі свої залізні вози, а розлючене море шпурляло на самітний острів велетенські хвилі.

— Дякувати богу, що ми не в морі, — сказала Мумі-мама. — Ох, що б з нами було в таку бурю!

Хропка вклала свою тремтячу лапку в лапу Мумі-троля, і він почував себе її хоробрим захисником.

Пхик лежав під укривалом і скиглив.

— Тепер буря якраз над островом, — сказав Мумі-тато.

Тієї миті величезна блискавка зашипіла й стрельнула вниз, а за нею загуркотів грім.

— Оця влучила в острів, — сказав Хропик.

Справді було трохи лячно. Гемуль сидів, тримався за голову й мурмотів:

— Ото гармидер! Вічно гармидер!

Буря тим часом відходила на південь. Грім лунав чимраз далі, блискавки стали не такі яскраві. А скоро вже навколо куреня тільки шелестів дощ та бурхало море біля берега.

«Я не скажу їм про Чарівника, — думав Мумрик-Нюхайлик. — Вони й так налякані».

— Вилазь, Пхику! — гукнув він. — Буря минулася.

Пхик, кліпаючи очима, виплутався з укривала. Йому було трохи ніяково, що він так скиглив з ляку, тож він удав, начебто позіхає, і почухав за вухом.

— Котра година? — спитав він.

— Скоро восьма, — відповів Хропик.

— То ми вже, мабуть, ляжемо спати, — сказала Мумі-мама. — Після такого хвилювання треба відпочити.

— А можна, я піду гляну, куди влучила блискавка? — спитав Мумі-троль.

— Глянеш уранці, — сказала мама. — Ми тоді все роздивимось і поплаваємо в морі. А тепер на острові мокро, сіро й неприємно.

Вона обтикала всіх укривалами й лягла сама, поклавши під подушку свою торбинку.

Надворі вітер подужчав. До гуркоту хвиль домішувалися дивовижні звуки: голоси, тупіт ніг, сміх і гомін дзвонів, що їх доносив вітер звідкись з-за моря. Мумрик-Нюхайлик дослухався до тих звуків і мрійливо згадував свою подорож по світу.

«Скоро мені треба знову вирушати в дорогу, — думав він. — Але ще не тепер».

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

де розповідається про те, як Хропка полисіла під час нічного нападу Гатіфнатів, і про дивовижні речі, знайдені на березі відлюдного острова

Серед ночі Хропка прокинулася з переляку. Щось рухалося біля її обличчя. Вона боялась глянути на нього і тільки принюхувалась. Тхнуло смаленим. Хропка натягла укривало на голову і стиха покликала:

— Мумі-тролю! Мумі-тролю!

Мумі-троль відразу прокинувся й запитав:

— Що?

— Сюди залізло щось страшне, — сказала Хропка з-під укривала. — Я відчуваю, що тут є щось страшне!

Мумі-троль глянув у темряву. Щось справді є! Якісь світлячки… Поміж сплячими ворушилися якісь істоти, що ледь світилися. Мумі-троль поторсав Мумрика-Нюхайлика:

— Бачиш? — прошепотів він. — Привиди!

— Ні, це Гатіфнати, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — Буря наелектризувала їх, тому вони й світяться. Сиди тихо, а то дістанеш електричний удар.

Гатіфнати начебто чогось шукали. Вони перенюхали все в кошиках, і смаленим стало чути ще дужче. Раптом вони всі зібралися в кутку, де спав Гемуль.

— Може, вони хочуть його з’їсти? — схвильовано запитав Мумі-троль.

— Вони просто шукають барометра, — здогадався Мумрик-Нюхайлик. — Я ж казав йому, щоб він не брав барометра. Тепер вони знайшли його!

Гатіфнати всі гуртом учепилися в барометр. Щоб зручніше було тягти його, вони повилазили на Гемуля. Дух смаленого ставав дедалі чутніший.

Прокинувся Пхик і почав скиглити.

Раптом пролунав крик. Один Гатіфнат наступив Гемулеві на ніс.

Вмент усі прокинулись і посхоплювалися на ноги. Зчинився неймовірний переполох. Злякані запитання сипалися впереміш із зойками, коли хтось наступав на Гатіфната або діставав електричний удар. Гемуль бігав по курені й кричав з переляку. Врешті він заплутався у вітрило, і вся споруда завалилася. Це вже було зовсім погано.

Пхик потім запевняв, що вони з годину вибиралися з вітрила. А може, він трішки й перебільшував.

Та коли врешті всі виплуталися, Гатіфнати зникли в лісі разом з барометром. І нікому не хотілось гнатися за ними.

Гемуль, охкаючи, застромив носа в мокрий пісок.

— Це вже занадто! — сказав він. — Чому б не дати бідному ботанікові жити мирно й спокійно!

— Життя не буває спокійне, — захоплено озвався Мумрик-Нюхайлик.

— Дощ перестав, — сказав Мумі-тато. — Гляньте, діти, небо вже ясне. Скоро почне світати.

Мумі-мама стояла, тримаючи в лапах торбинку, і тремтіла з холоду. Вона дивилася на бурхливе нічне море.

— Може, зробимо новий курінь і спробуємо заснути? — запитала вона.

— Не варто, — заперечив Мумі-троль. — Загорнімося в укривала й почекаймо, поки зійде сонце.

Вони посідали рядком на березі, одне коло одного. Пхик запхався всередину: йому здавалося, що так найбезпечніше.

— Ви не можете собі уявити, як страшно, коли в темряві щось рухається коло твого обличчя, — мовила Хропка. — Це ще гірше за бурю!

Всі дивилися, як тане над морем ясна ніч. Вітер потроху стихав, але хвилі й далі з гуркотом котилися на пісок. Небо на сході почало блякнути. Було досить холодно. І ось, коли надійшов світанок, вони побачили, як Гатіфнати покидали острів. Човен за човном, наче тіні, випливали вони з-за відроги й простували у відкрите море.

— Ну, й добре, — сказав Гемуль. — Сподіваюсь, що я більше довіку їх не побачу.

— Вони знайдуть собі інший острів, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Безлюдний, куди ніхто не навідується.

Він тужним поглядом проводжав легкі човники маленьких, невтомних мандрівників по світі.

Хропка спала, поклавши голову на коліна Мумі-тролеві. З-за обрію блиснуло перше проміння, кілька хмаринок, що їх забула на небі буря, геть порожевіли, і нарешті з моря показало свою осяйну голову сонце.

Мумі-троль нахилився, щоб збудити Хропку, й побачив щось жахливе. Її гарненька гривка над чолом була обсмалена! Мабуть, це сталося тоді, як об неї торкнувся Гатіфнат. Що він скаже їй, як заспокоїть і потішить її! Лихо та й годі!

Хропка розплющила очі й усміхнулася.

— Знаєш що? — квапливо сказав Мумі-троль. — Просто смішно, але мені вже віддавна дужче подобаються дівчата без гривки, аніж з гривкою.

— Справді? — вражено сказала Хропка. — Чому?

— Бо дівчата з гривкою завжди якісь розпатлані! — відповів Мумі-троль.

Хропка підняла вгору лапку, щоб причесатися, та — лишенько! — в лапі лишився обсмалений жмут шерсті. Вона злякано витріщилася на нього.

— Ти полисіла, — сказав Пхик.

— Так тобі справді личить! — потішав її Мумі-троль. — Ну не плач, чого ти!

Але Хропка впала на пісок і гірко заридала. Вона ж бо втратила свою найкращу оздобу!

Всі обступили Хропку й намагалися якось розважити її.

Та дарма!

— Бачиш, я й народився лисий, а не журюся, — мовив Гемуль.

— Ми натиратимемо тебе олійкою, і гривка знову виросте, — сказав Мумі-тато.

— Та ще й кучерява! — додала Мумі-мама.

— Це правда? — запитала Хропка.

— Авжеж, — запевнила мама. — А яка ти будеш гарна з кучерями!

Хропка перестала плакати й підвелася.

— Гляньте, яке сонце! — сказав Мумрик-Нюхайлик.

Скупане, гарне, воно здіймалося над морем, і весь острів, обмитий дощем, аж сяяв.

— Я зараз заграю вранішню пісню, — сказав Мумрик-Нюхайлик, витягаючи гармонію.

І всі голосно заспівали:

Ніч минула,

сонце сяє!

Гатіфнатів

вже немає!

Не журися, Хропко,

бо це все пусте!

Ти й не зоглядишся —

гривка відросте!

Гей-гей!

— Ану купатися! — гукнув Мумі-троль.

І всі, крім Гемуля й батьків Мумі-троля, яким вода здавалася ще надто холодною, надягли купальники й кинулись у прибій.

На пісок котилися хвилі, зелені, як скло, і білі, як вата.

О, як гарно, прокинувшись зі сну, погойдатись на зелених, як скло, хвилях, коли сонце здіймається зі сходу!

Ніч забулася, на них чекав довгий червневий день. Вони весело кидались просто у хвилі і їхали верхи на них до берега, де Пхик хлюпався на мілині. Мумрик-Нюхайлик плив на спині в море й дивився в блакитне прозоре небо.

Тим часом Мумі-мама зварила між каменями каву й пошукала слоїка з маслом, якого вона вчора сховала від сонця в мокрий пісок. Та марно, його забрала вода.

— Що я дам їм до хліба? — бідкалася мама.

— Поглянемо, чи море натомість не викинуло нам чогось іншого, — сказав Мумі-тато. — Після сніданку ми всі пройдемося берегом і подивимось, що там є.

Так вони й зробили.

З того боку, де простягалось відкрите море, острівні гори випинали свої блискучі хребти просто з води. Між ними несподівано можна було знайти латки піску, всіяні черепашками, цілі майданчики, рівні, хоч танцюй на них, або ж чорні таємничі скелі, в які вдаряється прибій, мов у залізні двері. Часом між скелями зяє невеличка печера, часом вони утворюють круглий казан, де вирує, кипить вода.

Кожен на власний розсуд подався шукати на березі здобичі, яку викинуло море. Це було найцікавіше, бо після бурі там траплялися дивовижні речі, і не раз їх було важко й небезпечно відбирати в моря.

Мумі-мама спустилася на піщану місцину, сховану між могутнім каміняччям. На піску росли купки синіх морських гвоздиків і дикого вівса, що шелестів, коли в ту вузьку лійку вривався вітер. Мумі-мама вирішила трішки відпочити і лягла з завітряного боку. Тут вона бачила тільки блакитне небо й гвоздики, що хиталися в неї над головою.

«Трохи полежу й піду далі», — подумала вона, та скоро вже міцно спала на теплому піску.

А Хропик вибрався на найвищу гору і оглянувся довкола. Острів було видно з краю до краю, і він здавався Хропикові букетом, що плаває в неспокійному морі. Он далеко чорніє Пхик, мов маленька цятка, — шукає викинених з води речей; он майнув капелюх Мумрика-Нюхайлика, а он Гемуль викопує з землі рідкісну орхідею… А це що? О, сюди напевне влучила блискавка! Величезна скеля, більша ніж десять будиночків Мумі, лопнула від блискавки, наче яблуко, і обидві половини утворили прямовисну розколину. Хропик, тремтячи з хвилювання, підповз до краю і зазирнув у темну розколину. Он кудою пройшла блискавка! Чорною, мов вуглина, смугою лишився її слід на відколеному камені. Але поряд бігла ще одна смуга, ясна й блискуча. То було золото! Не інакше як золото!

Хропик колупнув смугу ножиком, і на лапу йому впало невеличке зернятко. Він колупав шматок по шматкові, аж упрівши з натуги, вибирав усе більші й більші зернята. За хвилину Хропик забув про все на світі, крім блискучого золота, яке оголила блискавка. Він уже був не береговий розбійник, а золотошукач.

Тим часом Пхик натрапив на зовсім просту річ, але вона його не менше втішила, ніж Хропика золото. Він знайшов корковий пояс, трохи потемнілий від морської води, але якраз на нього. «Тепер я піду на глибину, — радісно думав Пхик. — І вже напевне вивчуся плавати, як усі. О, як здивується Мумі-троль!»

Трохи далі між шматками кори, поплавцями від мереж і водоростями він знайшов ликову мату, майже цілого коряка і старого черевика без каблука. Дивовижні скарби, а надто як грабуєш їх у моря!

Аж ось Пхик угледів Мумі-троля: той насилу тяг якусь здобич із води. Мабуть, щось велике.

«Шкода, що не я перший його побачив, — подумав Пхик. — Що то може бути?»

Мумі-троль тим часом витяг свою знахідку на берег і покотив перед собою по піску. Пхик аж шию витяг і врешті роздивився, що то було: буй! Великий сосновий буй!

— Го-го! — вигукнув Мумі-троль. — Що ти тепер скажеш?

— Непогана річ, — критично зауважив Пхик, схиливши набік голову. — А як тобі це подобається?

Він поставив на пісок рядком свої знахідки.

— Пояс добрий, — сказав Мумі-троль. — А навіщо може знадобитися вищерблений коряк?

— Знадобиться, якщо швидко черпати, — мовив Пхик. — Слухай-но! Хочеш мінятися? Даю мату, коряк і черевик за твій старий буй.

— Нізащо в світі, — сказав Мумі-троль. — Але можу взяти твій корковий пояс за таємничий талісман, що приплив сюди з далекого краю.

Він витяг дивовижну скляну кулю і труснув нею. В кулі знялося безліч сніжинок. Вони політали й знову осіли на маленьку хатку з віконцем, зробленим із срібного паперу.

— О! — тільки й мовив Пхик.

У його серці точилася запекла боротьба: надто він любив мати всякі речі.

— Дивися! — сказав Мумі-троль і знову ворухнув кулею.

— Я не знаю, — розпачливо сказав Пхик. — Не знаю, що мені більше подобається, чи пояс, чи зимовий талісман! У мене серце розривається!

— Це напевне єдиний сніговий талісман на цілому світі, — сказав Мумі-троль.

— Але я не можу відмовитися від плавального пояса, — заскиглив Пхик. — Любий Мумі-тролю, поділімо твій гарний снігопад!

— Гм, — завагався Мумі-троль.

— Я тільки часом його потримаю, — просив Пхик. — Наприклад, у неділю!

Мумі-троль трохи подумав, а тоді сказав:

— Гаразд. Я тобі віддаватиму його на неділю й на середу.

А далеко берегом ішов Мумрик-Нюхайлик. Він ступав так близько від шипучих хвиль, як тільки можна було, а коли вони чіплялися за його черевики, відстрибував і сміявся. Це їх страшенно сердило!

Поблизу відроги він побачив тата Мумі-троля, що витягав з води балки й дошки.

— Гарні, правда? — засапано сказав той. — Я збудую з них пристань для човна.

— Помогти вам нести? — запитав Мумрик-Нюхайлик.

— Ні, що ти! — злякався Мумі-тато. — Я сам упораюся. Пошукай собі щось інше.

Там було що витягати з води, але все не те, що б зацікавило Мумрика-Нюхайлика. Барильця, зламаний стілець, кошик без дна, прасувальна дошка. Важкі, обтяжливі речі.

Мумрик-Нюхайлик засунув лапи в кишені й засвистів. Він тікав від хвиль, доганяв їх, дражнився з ними. А як вони хотіли спіймати його — не давався. І так уздовж цілого берега, довгого, безлюдного.

А на відрозі Хропка дряпалася по скелях. Вона прикрила обсмалену гривку вінком із морських лілей і шукала чогось такого, що всіх би вразило і викликало заздрощі. А як усі добре надивуються, тоді вона віддасть його Мумі-тролеві (звісно, якщо то тільки не буде якась прикраса). Їй важко було дряпатись по камінні, і вінок воднó зсувався з голови. Але добре, що хоч хвилі трохи вляглися. Море з сердитого, зеленого й шипучого стало спокійне, блакитне, і білі гребінці на хвилях були швидше прикрасою, аніж погрозою. Хропка спустилася на вузеньку смугу жорстви біля самої води. Але там не було нічого, крім водоростей, очерету й кількох поламаних дощок. Розчарована, вона почвалала далі.

«Прикро, що інші так багато всього роблять, а я ні, — журилася Хропка. — Стрибають на крижини, загачують струмки й знаходять мурашиних левів. Я б хотіла зробити щось нечуване, сама, своїми силами, щоб Мумі-троль мене поважав».

Зітхаючи, вона обвела поглядом пустельний берег. І раптом спинилася. Серце в неї загупало в грудях. Далі до відроги… О ні, навіть глянути лячно! Там щось лежало й билося об берег, і голова його була схована під водою. І воно було страшенно велике, вдесятеро більше за сердешну Хропку.

«Я зараз таки побіжу й покличу всіх наших!» — подумала Хропка. Але не побігла.

«Нема чого боятися, — заспокоювала вона себе. — Треба подивитися, що то».

І, тремтячи, вона підступила до страховиська. То була велика жінка…

Велика жінка без ніг… Який жах! Хропка ступила ще кілька непевних кроків і вражено спинилася. Жінка була витесана з дерева! А яка навдивовижу гарна! З чистої води ясніло її спокійне, усміхнене обличчя з рожевими щоками й червоними губами. Круглі блакитні очі були розплющені. Коси також було видно: вони спадали довгими мальованими кучерями на плечі.

— Це королева, — врочисто сказала Хропка.

Руки в жінки були схрещені на грудях, оздоблених золотими квітками й ланцюжками, а з тонкого стану рівними червоними згортками спадала сукня. І все було з пофарбованого дерева. Одне дивно: жінка не мала спини.

«Це занадто гарний подарунок для Мумі-троля, — міркувала Хропка. — Та однаково хай буде йому».

Надвечір горда Хропка запливла до затоки, сидячи на животі дерев’яної королеви.

— Ти знайшла човен? — запитав Хропик.

— І сама доправила його сюди? — здивувався Мумі-троль.

— Це прикраса з прови корабля, — пояснив Мумі-тато, що замолоду бував на морі. — Моряки люблять прикрашати свої кораблі дерев’яними королевами.

— Навіщо? — запитав Пхик.

— Щоб було гарно, — відповів тато.

— Але чому ж у неї немає спини? — здивувався Гемуль.

— Щоб вона щільно прилягала до стовпа, чому ж іще, — сказав Хропик. — Навіть дитина здогадалася б.

— Вона надто велика, щоб почепити її на «Шукача пригод», — сказав Мумрик-Нюхайлик. — А дуже шкода.

— О, яка вродлива дама, — зітхнула мама Мумі-троля. — Подумати тільки: така гарна і не має з того ніякої радості.

— А що ти зробиш з нею? — запитав Пхик.

Хропка опустила очі, всміхнулась і сказала:

— Думаю віддати її Мумі-тролеві.

Мумі-троль не міг і слова вимовити. Червоний, мов рак, він ступив уперед і вклонився. Хропка розгублено присіла — достоту, як кавалер і дама на бенкеті.

— Сестро, — вигукнув Хропик, — ти ще не бачила, що я знайшов!

Він гордо показав на купку блискучого золота, що лежало в піску.

Хропка глянула на нього.

— Щире золото! — стиха мовила вона.

— І там його ще й лишилося повно! — похвалився Хропик. — Ціла золота гора!

— А я зібрав те, що прибилося само собою, — сказав Пхик. — І це будуть мої власні речі!

О, як усі захоплювалися своїми знахідками. Родина Мумі раптом забагатіла. Але найкоштовнішою здобиччю все-таки були дерев’яна королева і чудесний снігопад усередині скляної кулі.

Коли вітрильник після бурі нарешті відплив від безлюдного острова, він набагато поважчав. Ззаду пливла ціла флотилія балок і дощок, а вантаж на човні складався з золота, зимового талісмана, великого соснового буя, черевика, вищербленого коряка, коркового пояса й ликової мати. На прові лежала дерев’яна жінка й дивилась понад море. Коло неї сидів Мумі-троль, поклавши лану на її гарні сині коси. Який він був щасливий!

Хропка часом позирала в його бік.

«Ох, аби я була така гарна, як та дерев’яна королева! — думала вона. — А в мене тепер ще й гривки немає…» Вона вже не раділа, як перше. Ні, була майже зажурена.

— Тобі подобається королева? — запитала вона.

— Дуже подобається, — відповів Мумі-троль, не глянувши на неї.

— Ти ж казав, що не любиш дівчат з косами, — мовила Хропка. — А втім, у неї коси намальовані!

— Але як гарно намальовані! — сказав Мумі-троль.

Хропка зажурилася. Вона дивилась на море і помалу почала сіріти. До горла їй підступали сльози.

— Мені здається, що ця дерев’яна королева дурна! — сердито сказала вона.

Мумі-троль глянув на Хропку.

— Ти чого посіріла? — здивувався він.

— Так собі! — відповіла Хропка.

Тоді Мумі-троль зліз з прови й сів біля неї.

— Знаєш що? — сказав він по хвилі. — Мені також здається, що дерев’яна королева зовсім дурна!

— А що я казала! — зраділа Хропка й знову порожевіла.

Сонце поволі хилилося до вечора, і довгі блискучі брижі набули золотого відтінку. Все стало золоте — вітрило, човен і ті, що в ньому сиділи.

— Пам’ятаєш золотого метелика? — запитав Мумі-троль.

Хропка кивнула головою, втомлена й щаслива.

Вдалині в промінні вечірнього сонця мерехтів і мінився безлюдний острів.

— Я оце собі думаю: що ми зробимо з Хропиковим золотом? — сказав Мумрик-Нюхайлик.

— Обкладемо ним грядки, щоб гарно було, — відповіла Мумі-мама. — Звичайно, тільки більшими шматками, бо малі, здається, ні на що не придатні.

Всі замовкли й дивилися, як сонце пірнуло в море і барви поблякли, змінившись на сині й фіалкові. А «Шукач пригод», повільно погойдуючись, плив додому.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ,

де розповідається про Королівський Рубін, про Хропикову риболовлю і Мамелюкову смерть, а також про те, як будиночок Мумі обернувся на джунглі

Наприкінці липня в долині Мумі запанувала страшна спека. Жодна пташка не зважувалась випурхнути з гілля. Дерева були втомлені й закурені, струмок висох і тік через прив’ялі луки рудий, міленький. Вода в диво-капелюсі (його помилували й поставили на столику під дзеркалом) не встигала ставати соком, бо її випивали.

День у день сонце світило, припікало в долину, мов багаття, сховане за пагорбами. Всі плазуни поховалися в свої прохолодні нори, а пташки замовкли. Друзі Мумі-троля від спеки стали роздратовані й сварилися між собою.

— Мамо, — попросив Мумі-троль, — придумайте нам якусь роботу! Бо ми тільки сваримося. Та ще й ця спека!

— Так, синку, — сказала Мумі-мама. — Я вже помітила. І хотіла б вас хоч на трохи спекатися. Чи не могли б ви на кілька днів перебратися в печеру? Там прохолодніше, ви б собі хлюпалися в морі і бавилися цілий день, як хотіли.

— І спали б там? — спитав Мумі-троль.

— Авжеж! — відповіла мама. — І не приходьте, поки знову не повеселішаєте.

Страх як цікаво було поселитися в печері по-справжньому! Посередині вони поставили гасову лампу. Кожен викопав собі в піску ямку, якраз на своє тіло, й постелив постіль. Харчі поділено на шість однакових пайок. У них був пудинг з родзинками, гарбузова каша, банани, м’ятні коржики, кукурудзяні качани та ще пиріжки на сніданок.

Надвечір знявся легенький вітер і подув над порожнім морським берегом. Червоне призахідне сонце сповнювало печеру теплими барвами. Мумрик-Нюхайлик грав своїх вечірніх пісень. Хропка поклала кучеряву голову Мумі-тролеві на коліна.

Всі були в найкращому гуморі після пудинга з родзинками. Вони дивилися, як на море налягає присмерк, і всім було трошки лячно.

— Це я знайшов колись печеру, — нагадав Пхик.

І ніхто йому не сказав, що вже чув про це сотні разів.

— Ви не боїтесь почути щось страшне? — запитав Мумрик-Нюхайлик і засвітив лампу.

— Яке страшне? — поцікавився Гемуль.

— Десь таке, як звідси до дверей, або трохи довше, коли це тобі щось пояснює, — відповів Мумрик-Нюхайлик.

— Ні, не пояснює, навпаки, — сказав Гемуль. — Оповідай, а я скажу тобі, як почну боятися.

— Гаразд, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — Зараз ви почуєте історію, яку мені оповідала стара Гафса, коли я був малий.

На краю світу стоїть височенна гора, чорна, мов сажа, і гладенька, мов шовк. Узбіччя її спадають стрімко в безодню, а навколо шпилів пливуть хмари. А вгорі, на самій вершині, стоїть Чарівникова хатка. Ось яка. — І Мумрик-Нюхайлик намалював на піску хатку.

— Як, без вікон? — запитав Пхик.

— Еге ж, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — І без дверей також, бо Чарівник залітає до своєї хатки згори на чорній пантері. А ночами він їздить по світу і збирає у свій плащ рубіни.

— Що ти кажеш? — вигукнув Пхик, нашорошивши вуха. — Рубіни? Як же він їх дістає?

— Чарівник може обертатися на кого завгодно, — пояснив Мумрик-Нюхайлик. — Може залізти в землю, навіть спуститися на морське дно, де лежать сховані скарби.

— А що він робить з такою силою самоцвітів? — заздрісно запитав Пхик.

— Нічого. Тільки збирає їх. Десь так, як Гемуль рослини.

— Ти щось казав? — спитав Гемуль, прокинувшись у своїй піщаній ямці.

— Я розповідаю, що Чарівник має повну хату рубінів, — пояснив Мумрик-Нюхайлик. — Вони в нього лежать купами на підлозі і повтикувані в стіни, мов очі диких звірів. У Чарівниковій хаті немає даху, і хмари, що пливуть над нею, стають червоні, наче кров, від блиску рубінів. Очі в Чарівника також червоні і блищать у темряві.

— Я скоро почну боятися, — сказав Гемуль. — Будь ласка, розповідай обережно!

— Який той Чарівник щасливий! — зітхнув Пхик.

— І він не заспокоїться, — повів далі Мумрик-Нюхайлик, — аж поки не знайде Королівського Рубіна. Той рубін майже такий завбільшки, як голова його пантери, і коли дивитися на нього, то здається, що дивишся на палахкотливе полум’я. Чарівник шукає Королівського Рубіна на всіх планетах, навіть на Нептуні, але ніде не знаходить. Тепер він вирушив на Місяць обстежити кратери, але навряд чи йому й там пощастить. Бо в душі Чарівник вірить, що Королівський Рубін схований на Сонці. А туди він не може полетіти. Кілька разів уже пробував, та надто пече. Все це мені розповіла Гафса.

— Гарна казка, — сказав Хропик. — Дай мені ще одного коржика.

Мумрик-Нюхайлик хвилину помовчав, а тоді сказав:

— Це не казка, а все правда.

— А звідки відомо, що той Чарівник існує? — недовірливо запитав Хропик.

— Я його бачив, — сказав Мумрик-Нюхайлик і запалив люльку. — Бачив Чарівника і його пантеру на острові Гатіфнатів. Він летів понад хмарами під час бурі.

— І нічого нам не сказав! — обурився Мумі-троль.

Мумрик-Нюхайлик здвигнув плечима.

— Я люблю мати таємниці, — сказав він. — До речі, Гафса розповідала, що Чарівник носить високого чорного капелюха.

— Невже ти гадаєш… — вражено спитав Мумі-троль і не докінчив.

— Це напевне він! — вигукнула Хропка.

— Атож, — додав Хропик.

— Що таке? — спитав Гемуль. — Про що ви?

— Про капелюх, а про що ж? — сказав Пхик. — Про високий чорний капелюх, якого я знайшов весною! Диво-капелюх! Його, мабуть, здуло вітром, коли Чарівник летів на Місяць!

Мумрик-Нюхайлик кивнув головою.

— А що як Чарівник вернеться по капелюха? — стривожено сказала Хропка. — Я нізащо не зважусь глянути в його червоні очі!

— Він ще на Місяці, — сказав Мумі-троль. — А туди далеко?

— Далеко, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — Та й скільки ще треба часу, щоб обстежити всі кратери!

Запала тривожна тиша. Всі думали про чорного капелюха, що стояв на їхньому столику під дзеркалом.

— Вкрути трохи лампу, — попросив Пхик.

— Ви нічого не чуєте? — прошепотіла Хропка. — Надворі…

Всі повернули голови до чорного отвору печери й прислухалися. Ледь чутний шурхіт — може, то скрадлива хода пантери?

— То дощ, — сказав Мумі-троль. — Почався дощ. Тепер лягаймо спати.

І вони позалазили кожен у свою ямку й позагорталися в укривала. Мумі-троль погасив лампу й заснув під шепіт дощу.

Гемуль прокинувся, бо його ямка була повна води. Надворі хлюпотів теплий літній дощ, по стінах печери збігали струмки й водоспадики, і вся вода, що зібралася назовні і всередині, потекла саме в Гемулеву ямку.

— Ой лишенько! — забідкався Гемуль.

Потім викрутив свій одяг і вийшов поглянути на погоду.

Скрізь було однаково — сіро, мокро й непривітно. Гемуль подумав, чи не скупатися йому, але лізти у воду не хотілося.

«Ніколи немає ладу на світі, — подумав він. — Учора було занадто гаряче, а тепер занадто мокро. Піду знову ляжу».

Хропикове ліжко було наче найсухіше.

— Посунься, — сказав Гемуль. — У моє ліжко натекло води.

— Тим гірше для тебе, — сказав Хропик і повернувся на другий бік.

— Я вирішив лягти з тобою, — пояснив Гемуль. — Тому не хропи.

Але Хропик ще трохи побурчав і знов заснув. І тоді Гемулеве серце сповнилося бажанням помсти. Він продовбав у піску канавку від свого ліжка до Хропикового.

— Це не по-гемулячому! — обурився Хропик, підводячись у мокрому укривалі. — Я б ніколи не повірив, що ти можеш придумати таку витівку!

— Вона сама придумалась! — радісно сказав Гемуль. — А що ми будемо сьогодні робити?

Хропик висунув надвір носа й поглянув на небо та на море. Тоді діловито сказав:

— Ловитимем рибу. Буди всіх, а я йду готувати човна.

І Хропик почалапав мокрим піском на пристань, яку збудував тато Мумі-троля. Хвилину він дивився на море. Воно було тихе-тихісіньке, нечутно падав дощ, і кожна крапля утворювала на блискучій водяній поверхні маленькі кола. Хропик кивнув сам собі і вибрав з повітки найдовший перемет. Потім прилаштував рибник під помостом пристані й заходився чіпляти на гачки принаду, насвистуючи мисливську пісню Мумрика-Нюхайлика.

Усе вже було готове, коли його друзі повиходили з печери.

— О, нарешті ви з’явилися! — сказав Хропик. — Гемулю, принеси щоглу й заклади кочети.

— Хіба неодмінно треба ловити рибу? — запитала його сестра. — Як ловиш рибу, то нічого не стається. Та й жалко маленьких щучок.

— Сьогодні неодмінно щось станеться, — відповів Хропик. — Сідай на прову, не так заважатимеш.

— Дай я тобі поможу, — сказав Пхик і схопився за скриньку з переметом.

Він шарпонув її, човен похитнувся, і перемет наполовину розсипався по човні, заплутавшись у кочетах і в якорі.

— Гарна робота, — сказав Хропик. — Дуже гарна. Матроси, зберігайте спокій у човнах і так далі. А найперше поважайте працю інших. Еге ж.

— Ти навіть не лаєш його? — здивувався Гемуль.

— Лаю? Я? — Хропик понуро засміявся. — Хіба капітан має щось казати? Ніколи. Нехай перемет лежить так, як є, щось та зловиться.

І Хропик заліз під кормову дошку й натяг на голову брезент.

— Ото лиха година! — сказав Мумі-троль. — Бери весла, Мумрику, зараз ми щось зробимо. Ти осел, Пхику.

— Авжеж, — вдячно погодився Пхик. — З якого кінця почнемо?

— З середини, — сказав Мумі-троль. — Але не вплутай туди ще й хвоста.

Мумрик-Нюхайлик поволі вивів «Шукача пригод» у море.

Поки вони ловили рибу, Мумі-мама вешталась по хаті й почувала себе пречудово. В садку лагідно шепотів дощ. Скрізь було тихо й спокійно.

— Як усе гарно ростиме, — сказала Мумі-мама сама до себе. — О, як добре, що діти в печері!

Вона вирішила трохи прибрати й почала визбирувати порозкидані шкарпетки, шкірки з яблук, якісь камінці, шматки кори та всякий інший непотріб. У музичній скриньці Мумі-мама знайшла кілька папоротей, що їх Гемуль забув засушити. Вона зв’язала їх докупи, дослухаючись до шепоту дощу.

— Як усе гарно ростиме! — знову сказала вона і неуважно впустила папороті з лап.

Пучечок упав просто в диво-капелюх, проте Мумі-мама не помітила цього. Вона подалася до своєї кімнати трохи відпочити, бо нічого так не любила, як спати під шелест дощу.

А в морі Хропиків перемет ловив рибу. Він лежав уже дві години, і Хропка гинула з нудьги.

— Постривай, ще буде цікаво, — втішав її Мумі-троль. — Бо ж на кожен гачок щось зловиться.

Хропка стиха зітхнула.

— Та вже добре хоч те, що опускаєш гачок і на ньому півсебелика, а витягаєш цілого окуня, — сказала вона. — І знаєш, що то цілий окунь.

— Або зовсім нічого! — сказав Мумрик-Нюхайлик.

— Або ж бичок, — додав Гемуль.

— Жінки в риболовлі нічого не тямлять, — зробив висновок Хропик. — Можна тягти. І щоб мені ніхто не кричав. Спокійно! Тягніть поволі!

З води з’явився перший гачок.

Він був порожній.

Другий також порожній.

— Це свідчить, що риба потягла в глибину, — пояснив Хропик. — І що вона величезна. Ану сидіть тихо!

Він витяг четвертий порожній гачок і сказав:

— Якась хитра бестія. Поз’їдала нашу принаду. Ото, мабуть, велика, аж страшно!

Всі поперехилялися через облавок і вдивлялись у чорну глибину, де звивався перемет.

— Як ти думаєш, що то за рибина? — запитав Пхик.

— Щонайменше Мамелюк, — сказав Хропик. — Гляньте, ще десять порожніх гачків.

— Ха-ха-ха! — засміялася Хропка.

— Не регочи, — сердито гримнув брат, і далі витягаючи гачки. — Цитьте, а то злякаєте рибину!

Вони вкладали перемет у скриньку. Клапті морської трави, водорості. І жодної рибини. Хоч би тобі однісінька!

Раптом Хропик закричав:

— Дивіться! Він тягне! Присягаюся, що він тягне!

— Хто, Мамелюк? — запитав Пхик.

— Тепер не розгубіться, — звелів Хропик з войовничим спокоєм. — І ні пари з уст! Ось він пливе!

Натягнений перемет послабився, але далеко внизу, в темно-зеленій глибині, полискувало щось біле. Чи то не білий Мамелюків живіт? З таємничого морського дна, наче гірський кряж, щось здіймалося вгору… Щось велике, загрозливе, нерухоме. Зелене, вкрите мохом, наче стовбур велетенського дерева, воно ковзнуло під човном.

— Сачок! — крикнув Хропик. — Де сачок?

Тієї миті повітря сповнилось гуркотом і білою піною. Могутня хвиля підняла «Шукача пригод» на гребінь і розкидала перемет. Тоді раптом знову стало тихо.

Тільки порваний перемет сумно подзенькував об човен і вир води позначав дорогу чудовиська.

— Ти й досі вважаєш, що то був окунь? — запитав Хропик сестру дивним тоном. — Такої рибини я більше ніколи не впіймаю. І ніколи не буду вже по-справжньому веселий.

— Ось тут він порвався, — сказав Гемуль, піднімаючи перемет. — І хай-но хто мені скаже, що волосінь була затонка.

— Ідіть купатися, — мовив Хропик і затулив очі лапою.

Гемуль хотів щось сказати, та Мумрик-Нюхайлик штовхнув його по лапі. В човні запала тиша. Нарешті Хропка обережно озвалася:

— А може, ще раз спробувати? Фалінь напевне не порветься.

Хропик зневажливо пирхнув. Але за хвилину промурмотів:

— А гачок де візьмемо?

— Причепимо твого складаного ножика, — сказала Хропка. — Коли відчинити обидва вістря, і коркотяг, і викрутку, і шило, то щось спіймається.

Хропик відняв лапу від очей і сказав:

— Добре, але нема принади.

— Настромимо пиріжка, — порадила йому сестра.

Хропик хвилину зважував, а його друзі напружено чекали. Нарешті він заявив:

— Якщо Мамелюк їсть пиріжки, то, звичайно, не можна кидати полювання.

Вони міцно прикрутили ножик до фаліня шматком дроту, який Гемуль знайшов у кишені, настромили на ножик пиріжка і опустили у воду. Тоді мовчки почали чекати.

Раптом човном шарпонуло.

— Ц-с-с! — зашипів Хропик. — Клює!

Знову поштовх, уже дужчий. І ще один, такий сильний, що всі покотилися помостом.

— Рятуйте! — крикнув Пхик. — Він поїсть і нас!

Човен занурився провою у воду, але відразу ж випірнув і стрілою помчав у море. Фалінь був натягнений, мов струна, і там, де він заходив у воду, здіймалися два білі вуса з бризок.

— Мамелюкові, мабуть, сподобався наш пиріжок.

— Спокійно! — наказував Хропик. — Спокійно в човні! Хай кожен буде на своєму місці!

— Аби він тільки не пірнав, — сказав Мумрик-Нюхайлик, добравшись рачки до прови.

Але Мамелюк плив рівно, все далі й далі в море. Скоро вже берег здавався їм тільки тоненькою смужкою.

— Як ви думаєте, скільки він зможе отак гнатися? — спитав Гемуль.

— В крайньому разі ми переріжемо мотузку, — сказав Пхик. — А то ми дуже ризикуємо!

— Нізащо! — вигукнула Хропка й тріпнула гривкою.

Мамелюк майнув у повітрі своїм могутнім хвостом, повернувся і поплив назад до берега.

— Тепер він уже мчить трохи повільніше! — втішився Мумі-троль, що стояв навколішки на кормі й стежив за кільватером. — Він починає стомлюватися!

Мамелюк стомився, але став ще лютіший. Він смикав за мотузку, кривуляв сюди й туди, мало не перевертаючи човна.

Часом Мамелюк спинявся, щоб обдурити їх, тоді кидався вперед так швидко, що хвилі здіймалися понад провою. Мумрик-Нюхайлик витяг свою гармонію і заграв мисливську пісню. Решта всі почали пристукувати йому в лад по помості. І ти ба! Тієї миті Мамелюк виринув догори животом.

Більшої здобичі годі було й уявити. Якусь мить вони мовчки дивилися на рибину, тоді Хропик сказав:

— А все-таки я його спіймав.

— Атож! — гордо потвердила його сестра.

Поки вони тягли Мамелюка до берега, дощ припустив ще дужче. Гемуль змок до нитки, а Мумриків капелюх геть утратив свою форму.

— В печері тепер дуже мокро, — сказав Мумі-троль, що сидів біля весел і тремтів з холоду. — Може, мама хвилюється за нас, — додав він по хвилі.

— Ти вважаєш, що нам треба помаленьку рушати додому? — запитав Пхик.

— Так, і показати рибину, — відповів Хропик.

— Вертаймось, — погодився Гемуль. — Часом хочеться чогось незвичайного: послухати страшну історію, змокнути, опинитися в небезпеці і самому дати собі раду. Але як незвичайне триває довго, воно набридає.

Вони підклали під Мамелюка дошку й гуртом понесли його лісом. Роззявлена Мамелюкова паща була така велика, що чіплялася зубами за дерева, а важив він так багато кілограмів, що їм доводилось відпочивати на кожному повороті. А дощ ішов дедалі густіший і густіший. Коли вони дійшли до долини Мумі, то через дощ не видно було й будинку.

— Ми його тут залишимо, — запропонував Пхик.

— Нізащо! — обурився Мумі-троль.

І вони понесли рибину садком. Раптом Хропик спинився і сказав:

— Ми заблукали.

— Що ти мелеш! — обурився Мумі-троль. — Он бачиш нашу повітку, а ось місток.

— Бачу, а де хата? — запитав Хропик.

Дивно, дуже дивно. Хата кудись зникла. Її не стало, просто як не було. Вони поклали Мамелюка на золотий пісок перед ганком. Тобто, ганку теж не було, а натомість…

Але спершу треба пояснити, що сталося в долині Мумі, поки вони ловили Мамелюка.

Коли ми недавно згадували про маму Мумі-троля, вона збиралася спати. Та перед тим вона зв’язала в пучечок Гемулеві папороті і ненароком упустила їх у диво-капелюх. Краще б вона була взагалі не прибирала!

Бо як будинок поринув у післяобідній сон, папороті в капелюсі почали рости чарівним способом.

Вони поволі висунулися з диво-капелюха й поповзли по підлозі. Витке пагіння полізло на стіни, почіплялося за фіранки та жалюзі, проникло крізь щілини, кватирки і шпарки на ключ. У вологому повітрі з неймовірною швидкістю розпукувалися квітки й дозрівали овочі. Розкішні бруньки витикалися на ганок, виткі рослини обмотали ніжки столу й звисали з лампи, мов клубки гадюк.

Всяке зілля заполонювало будинок, шурхотіло, розростаючись, часом чувся легенький луск, коли розпукувалася якась велетенська квітка чи падав на килим плід. Проте Мумі-мама, гадаючи, що то просто дощ, поверталася на другий бік і навіть не розплющувала очей.

А в сусідній кімнаті сидів Мумі-тато й писав свої мемуари. «Відтоді, як я збудував пристань, не сталося нічого цікавого», — виводив він, а сам згадував про своє дитинство. І ті згадки так зворушили його, що він мало не заплакав. Він був незвичайною, обдарованою дитиною, якої ніхто не розумів. А коли підріс, його так само не розуміли. Лихо та й годі! Мумі-тато писав і думав, як усі каятимуться, коли прочитають його мемуари. Від цих думок він знову повеселішав і сказав сам до себе:

— Так їм і треба!

Тієї миті згори впала слива й залишила на папері велику пляму.

— Присягаюся своїм хвостом! — вигукнув Мумі-тато. — Ви вже дома?

Та коли він обернувся, то побачив не дітей, а буйні зарості, всіяні жовтими плодами. Він схопився на ноги, і відразу додолу посипався град слив. Під стелею розгалужувалося могутнє віття, що росло на очах і тяглося зеленим пагінням у напрямку вікна.

— Агов! — гукнув Мумі-тато. — Вставай! Ходи сюди!

Мумі-мама враз схопилася і вражено обвела очима свою кімнату, повну білих квіток. Вони звисали зі стелі на тоненьких стебельцях, оточені віночками з листя.

— О, які гарні! — зраділа Мумі-мама. — Це їх, мабуть, поначіпляв Мумі-троль, щоб потішити мене.

Вона обережно прогорнула ту квіткову завісу і встала з ліжка.

— Агов! — кричав за стіною Мумі-тато. — Відчини! Я не можу вийти!

Та Мумі-мама дарма пробувала відчинити двері. Товсте гілля витких рослин безнадійно забарикадувало їх. Тоді вона вибила шибку в тих дверях, що виходили на ганок, і на превелику силу вилізла через дірку. На ганку росли фігові кущі, а вітальня обернулася на справжній бір.

— Ой-ой-ой! — забідкалася Мумі-мама. — Це, певне, знову той капелюх.

Вона сіла долі й заходилась обмахуватися пальмовим листком.

З ванної кімнати, що геть заросла папороттю, визирнув Ондатр і сказав плаксивим голосом:

— Ось вам наслідки дурної забаганки збирати рослини! Я ніколи не довіряв Гемулеві!

Крізь димар повитикалися ліани, поповзли вниз по даху і вкрили будинок буйним зеленим килимом.

А надворі, на дощі, стояв розгублений Мумі-троль і дивився на величезну зелену купу, де безперестанку розпукувалися квіти й достигали плоди — з зелених ставали жовті, а з жовтих червоні.

— Принаймні будинок стояв тут, — сказав Пхик.

— Він усередині, — сумно озвався Мумі-троль. — Ніхто з нього не зможе вийти, і ніхто не зайде туди. Все пропало!

Мумрик-Нюхайлик ходив навколо й зацікавлено принюхувався. Жодного тобі вікна, жодних дверей! Тільки густий буйний килим заростів. Він учепився за гіллячку й шарпнув її. Гіллячка подалася, мов гумова, і скинула йому з голови капелюха, зачепившись за нього.

— Знову чари, — сказав Мумрик-Нюхайлик. — Уже аж набридло.

Тим часом Пхик нишпорив коло зарослої веранди.

— Віконце в підвалі! — вигукнув він. — Віконце відчинене!

Мумі-троль кинувся до віконця й зазирнув у темний підвал.

— Лізьмо! — рішуче сказав він. — Але мерщій, поки воно не заросло!

Вони один по одному спустилися в підвал.

— Чекайте! — крикнув Гемуль, що був останній. — Я не влажу!

— То лишайся надворі й стережи Мамелюка, — сказав Хропик. — І можеш узяти собі цілий будинок до колекції.

Поки сердешний Гемуль невдоволено бурмотів щось про дощ, всі пробралися в будинок східцями з підвалу.

— Нам пощастило! — зрадів Мумі-троль. — Двері не замкнені. Бачите, часом добре бути недбалому!

— Це я забув їх замкнути, — заявив Пхик, — отже, похвала належиться мені!

Їх зустріла дивна картина. Ондатр сидів на сучку дерева і їв грушу.

— Де мама? — спитав Мумі-троль.

— Пробує видобути тата з кімнати, — понуро відповів Ондатр. — Сподіваюся, що для Ондатрів на небі приготовано гарний рай, бо мені скоро буде кінець.

Вони прислухалися. Хтось так гупав сокирою, що навколо них аж листя тремтіло. Нарешті щось упало й почувся радісний крик. Мумі-тато опинився на волі!

— Мамо! Тату! — крикнув Мумі-троль, пробираючись крізь зарості до сходів. — Що ви вкинули в капелюх, поки нас не було?

— Так, любий синку, — сказала Мумі-мама, — це знову той капелюх! Але ходи сюди. Я бачу в спальні кущ ожини!

Їм випав веселий день. Вони затіяли гру: Мумі-троль був Тарзан, а Хропка — Джейн. Пхик став Тарзановим сином, а Мумрик-Нюхайлик — Чітою. Хропик лазив попід деревами, зробивши собі зуби з помаранчевої шкірки,[5] і зображав ворога.

— Тарзан hungry! — заявив Мумі-троль і побрався ліаною нагору. — Тарзан eat now!

— Що він каже? — запитав Пхик.

— Каже, що голодний і зараз буде їсти, — пояснила Хропка. — Так треба, розумієш. Це по-англійському, всі так розмовляють, коли попадають у джунглі.

З шафи Тарзан заревів по-тарзанячому, і Джейн та її лісові друзі відразу відповіли йому.

— Гірше ніде бути не може, — пробурмотів Ондатр.

Він знову сховався в папороть та ще й замотав голову рушником, щоб нічого не чути.

— Я краду Джейн! — вигукнув Хропик, залигав хвостом Хропку й стягнув у печеру під столом.

Коли Мумі-троль вернувся додому в своє гніздо на дереві, то відразу помітив, що сталося. Він блискавично спустився вниз, сколихуючи джунглі своїм бойовим криком, і кинувся рятувати Джейн.

— Ой-ой-ой, їм, здається, весело! — вигукнула Мумі-мама.

— Мені також весело! — сказав Мумі-тато. — Будь ласка, подай мені банан.

Так усі розважалися до вечора. Ніхто не турбувався, що двері в підвал заростуть, і ніхто не згадував про сердешного Гемуля.

А він і далі сидів у мокрій сукні, що прилипала йому до лап, і стеріг Мамелюка. Час від часу він то їв яблуко, то брався рахувати тичинки на якійсь квітці, але найбільше зітхав.

Дощ перестав, почало вечоріти. І як тільки зайшло сонце, з зеленими хащами щось сталося. Вони почали в’янути так швидко, як досі росли. Плоди морщилися й падали на землю. Квітки губили пелюстки й скручувалися. Будинок знову сповнився шурхоту й луску. Гемуль хвильку дивився на те диво, тоді підійшов і шарпнув за гіллячку: вона зломилася, суха, мов трут. І Гемуль надумав ось що. Він зібрав купу гілля, знайшов у повітці сірники й розпалив посеред садка багаття.

Потім, радий та вдоволений, сів біля вогню й заходився сушити сукню. А за якийсь час йому спала ще цікавіша думка: він на превелику силу підтяг Мамелюків хвіст до вогню. Бо Гемуль нічого так не любив, як печену рибу.

Коли нарешті Мумі-троль з своїми друзями та його батьки пробралися верандою й відчинили двері, вони побачили щасливого Гемуля, що вже встиг з’їсти сьому частину Мамелюка.

— Ото негідник! — розсердився Хропик. — Як ми тепер зважимо рибину?

— Зваж мене і додай те, що я з’їв, — запропонував Гемуль. Він був у найкращому гуморі: такого чудового дня йому ще зроду не випадало.

— Будемо палити джунглі! — запропонував Мумі-троль.

Усі заходилися виносити з хати паливо на багаття. Такого багаття ніколи ще не бачила долина Мумі.

Вони спекли на жару Мамелюка і з’їли до останнього клаптика. Але потім ще довго сперечалися про те, який він був завдовжки: чи сягав від ганку до повітки, чи тільки до кущів бузку.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

де з’являються Махсля й Чубсля з загадковою валізкою, яких переслідує Мора, і де Хропик чинить суд

Рано-вранці на початку серпня тією горою, де Пхик знайшов диво-капелюх, ішли собі Чубсля й Махсля.

Вони спинилися на вершині й поглянули в долину Мумі. У Чубслі на голові була червона шапочка, а Махсля несла велику валізку. Вони йшли здалеку і були стомлені. Внизу під ними з димаря в будиночку Мумі курилося.

— Димсля, — сказала Махсля.

— Щось варитьсля, — додала Чубсля й кивнула головою.

Вони почали спускатися в долину, розмовляючи тією чудною мовою, що й усі Чубслі та Махслі. Її годі було второпати, та самі вони знали, про що їм ідеться, а це головне.

— Зайдемсля? — запитала Чубсля.

— Побачимосля, — відповіла Махсля. — Не тікайсля, коли вонисля будуть непривітні до нассля.

Вони обережно придибали до будиночка й несміливо спинилися перед ганком.

— Я не постукаюсля, — мовила Чубсля. — Уявисля, як вийде щось страшнесля.

Тієї миті мама Мумі-троля визирнула у вікно й гукнула:

— Кава готова!

Чубсля й Махсля так налякалися, що крізь віконце шаснули в підвал.

— Що то? — скрикнула Мумі-мама і аж підскочила. — Ага, то, мабуть, дві мишки сховалися в підвал. Пхику, скоч віднеси їм молока.

Потім вона побачила валізку, залишену перед ганком.

— І речі з ними, — мовила вона. — Ох-ох-ох, бачу, вони не просто зайшли дорогою, а хочуть пожити в нас.

І вона пішла просити Мумі-тата, щоб він зробив ще двоє ліжок. Але дуже маленьких.

Тим часом Чубсля й Махсля залізли в картоплю, тільки очі видно було, і, нажахані до смерті, чекали, що станеться далі.

— Принаймні кавусля вони варилисля, — промурмотіла Махсля.

— Хтось ідесля! — прошепотіла Чубсля. — Сиди тихо, як мишасля!

Зарипіли двері, і на верхньому східці з’явився Пхик із ліхтарем в одній лапі і мисочкою молока в другій.

— Гей, де ви, нате їсти! — гукнув він.

Чубсля й Махсля ще глибше залізли в картоплю і притулилися одна до одної.

— Хочете молока? — гукнув Пхик трохи дужче.

— Він дуритьсля нас, — прошепотіла Махсля до Чубслі.

— Гадаєте, що я так півдня стоятиму? — сердито мовив Пхик. — Або ви злодійки, або дурепи. Старі мишиська, а не знають, що треба заходити в двері!

Тоді Махсля неабияк образилась і сказала:

— Ти самсля мишиськосля!

— Ох, то ви з-за кордону! — сказав Пхик. — Краще я покличу маму Мумі-троля.

Він замкнув двері й побіг до кухні.

— Ну що, пили молоко? — запитала Мумі-мама.

— Вони балакають чужою мовою, — відповів Пхик. — І ніхто не збагне, що вони кажуть!

— А що вони казали? — спитав Мумі-троль, який підпирав з Гемулем вазон.

— Сказали «ти самсля мишиськосля», — відповів Пхик.

Мумі-мама зітхнула:

— Буде нам морока! Як я знатиму, що їм подарувати на іменини і скільки подушок покласти під голови?

— Ми навчимося їхньої мови, — сказав Мумі-троль. — Вона, здається, легка. Одинсля, двасля, трисля…

— Я начебто її розумію, — подумавши, мовив Гемуль. — Вони сказали, що ти, Пхику, стара облізла миша.

Пхик почервонів і стріпнув головою.

— Іди сам побалакай з ними, як ти такий розумний, — сказав він.

Гемуль швиденько подався до підвалу і ласкаво покликав:

— Прошусля, ходітьсля!

Чубсля й Махсля висунули голови з купи картоплі й витріщилися на нього.

— Молокосля, добресля! — вів своєї Гемуль.

Тоді Чубсля й Махсля подріботіли за ним східцями і ввійшли до вітальні.

Пхик глянув на чужинок і про себе відзначив, що вони куди менші за нього. Тому він злагіднів і поблажливо сказав:

— Добрий день! Заходьте!

— Дякуємсля! — відповіла Чубсля.

— У вас єсля кавасля? — спитала Махсля.

— Що ви кажете? — не зрозуміла Мумі-мама.

— Вони голодні, — пояснив Гемуль, — але й досі бояться страшного Пхикового вигляду.

— Передай їм, — сердито сказав Пхик, — що я зроду ще не бачив таких риб’ячих пик, як у них. А тепер я йду собі!

— Пхиксля сердитийсля! — пояснив Гемуль. — Дурнийсля.

— Ходіть випийте кави, — трохи стривожено сказала Мумі-мама.

Вона повела гостей на веранду. А Гемуль ішов ззаду й пишався своїм новим становищем перекладача.

Отак Чубсля й Махсля залишилися жити в будиночку Мумі. Вони поводилися дуже скромно, здебільшого ходили коло хати, тримаючись за руки. І валізку весь час носили з собою. Та коли настав вечір, вони якось дивно занепокоїлися, крутились на сходах і ховалися за килими.

— Щосля сталосьсля? — запитав Гемуль.

— Ідесля Мора! — прошепотіла Махсля.

— Мора? А хто це? — здивувався Гемуль, і собі трохи злякавшись.

Чубсля витріщила очі, вищирила зуби й щосили надулася.

— Лютасля й страшнасля, — сказала вона. — Замкніть дверісля!

Гемуль помчав до Мумі-мами й сказав:

— Ті чужинки кажуть, що йде страшна й люта Мора. Нам треба замкнути на ніч усі двері!

— Але ж у нас замикаються тільки двері до підвалу, — зажурилася Мумі-мама. — Отак завжди буває з чужинцями.

Вона пішла порадитися з Мумі-татом.

— Доведеться всім озброїтись і поприсувати під двері меблі, — сказав тато. — Та страшна Мора може виявитися дуже небезпечною. Я почеплю у вітальні дзвінок тривоги, а Чубсля й Махсля хай ляжуть під моїм ліжком.

Але Чубсля й Махсля вже сховалися в шухляду й боялися вилазити звідти. Мумі-тато похитав головою і пішов до повітки по рушницю. Надворі було вже темно, в садку скрізь лежали чорні тіні. З лісу долинав якийсь шурхіт, світляки з своїми ліхтариками вже повиходили зі сховків.

Татові теж було трохи моторошно, коли він ішов по рушницю. А що, як та Мора причаїлася десь за кущем? Аби хоч знати, яка вона на вигляд. Чи дуже велика?

Вернувшись на веранду, тато підпер двері канапою і сказав:

— Світло горітиме цілу ніч. Усі будьте готові, і нехай Мумрик-Нюхайлик спить сьогодні в хаті.

Запало прикре напруження. Мумі-тато постукав по шухляді й гукнув:

— Ми вас оборонимо!

Але звідти не чутно було ні звуку. Тоді він висунув шухляду, щоб поглянути, чи, бува, Чубслю й Махслю вже не вкрадено, і побачив, що вони спокійно сплять, а біля них стоїть валізка.

— Мабуть, і ми підемо спати, — сказав він. — Але захопіть зброю!

Схвильовані й збуджені, всі подалися до своїх ліжок, і невдовзі в будинку стало тихо. Тільки гасова лампа самітно горіла на столі у вітальні.

Минула дванадцята година. Вибило першу. Десь після другої Ондатр прокинувся й захотів вийти надвір. Він потупав сонний верандою і вражено спинився перед канапою, що підпирала двері. Канапа була досить важка.

— Що їм тільки не спадає на думку! — промурмотів він і заходився щосили відсувати канапу.

І тоді, звичайно, задзеленчав дзвінок тривоги, якого почепив Мумі-тато.

За мить будинок сповнився крику, брязкоту зброї й тупоту. Всі примчали вниз, хто з сокирою, хто з ножицями, хто з каменем, хто з лопатою чи ножем, а хто з граблями, і вражено витріщили очі на Ондатра.

— Де Мора? — запитав Мумі-троль.

— Та це я, — сердито відповів Ондатр. — Я лише хотів вийти прогулятися. І геть забув про ту вашу безглузду Мору.

— Ну то гайда, — сказав Хропик. — Але більше такого не робіть.

Він відчинив навстіж двері.

І тоді… тоді всі побачили Мору. Вона сиділа непорушно перед ганком і дивилася на них круглими, без жодного виразу, очима.

Виявилося, що Мора не надто велика й не дуже небезпечна. Відчувалося тільки, що вона безмежно лиха і здатна чекати скільки завгодно.

А це було страшно.

Нікому не довелося нападати на неї. Вона ще трохи посиділа, тоді зникла в темряві садка. Але там, де вона сиділа, земля геть замерзла.

Хропик зачинив двері й здригнувся.

— Бідні Чубсля й Махсля, — сказав він. — Гемулю, поглянь, чи вони не прокинулись.

Вони справді не спали.

— Мора пішласля? — спитала Махсля.

— Спітьсля спокійносля, — сказав Гемуль.

Чубсля полегшено відітхнула:

— Дякуватисля богусля.

Вони посунули валізку далі в куток шухляди і знову поснули.

— Можна тепер лягати? — запитала Мумі-мама, поклавши сокиру.

— Лягайте, — сказав Мумі-троль. — А ми з Мумриком-Нюхайликом стерегтимемо вас, поки зійде сонце. Але про всяк випадок сховайте свою торбинку під подушку.

Мумі-троль з Мумриком-Нюхайликом сиділи у вітальні до ранку і грали в карти. Тієї ночі Мора більше не з’являлася.

Другого ранку Гемуль зайшов до кухні і стурбовано заявив, що він розмовляв з Чубслею і Махслею.

— Ну, що там у них знову? — зітхнувши, запитала Мумі-мама.

— Мора хоче забрати в них валізку, — пояснив Гемуль.

— Ото потвора! — обурилася мама. — В них того добра нема на що глянути, а вона й те хоче пограбувати!

— Я теж так кажу, — погодився Гемуль. — Але є одна обставина, що ускладнює справу. Та валізка, здається, Морина.

— Гм, це справді ускладнює справу, — сказала Мумі-мама. — Треба побалакати з Хропиком, він на все знаходить раду.

Хропик дуже зацікавився.

— Це незвичайний випадок, — сказав він. — Треба вчинити суд. О третій годині зберімося всі біля кущів бузку й розгляньмо цю справу.

Стояло тепле, сонячне надвечір’я. Пахли квітки, гули бджоли. Садок, у яскравих барвах пізнього літа, був такий гарний, мов букет нареченої.

Ондатрів гамак знову прив’язали між деревами і до нього причепили табличку з написом: «Морин звинувач». Хропик сидів на скриньці й чекав, поки всі зберуться. На голову він натяг перуку з лика, так кожен бачитиме, що він суддя. Перед ним, за переділкою для підсудних, примостилися Чубсля й Махсля і їли вишні.

— Прошу дозволу бути їхнім звинувачем, — сказав Пхик (він не міг забути, як Чубсля й Махсля назвали його старою облізлою мишею).

— Тоді я буду їхній оборонець, — заявив Гемуль.

— А я хто? — запитала Хропка.

— Присяжний засідатель, — сказав їй брат. — Мумі будуть свідками. А Мумрик-Нюхайлик хай веде протокол. Але щоб нічого не пропустив.

— Виникає питання, чому Мора не має адвоката? — сказав Пхик.

— Їй не треба адвоката, — заявив Хропик. — На її боці право. Ви ж самі чули. Ну, годі. Починаємо!

Він тричі стукнув молотком по скриньці.

— Ти щось розумієшсля? — запитала Чубсля.

— Нічогісінькосля, — відповіла Махсля і стрельнула кісточкою в суддю.

— Будете говорити, коли я вас запитаю, — сказав Хропик. — Так або ні. І більше нічого. Ця валізка ваша чи Морина?

— Таксля! — сказала Чубсля.

— Нісля! — сказала Махсля.

— Запиши, що вони плутають! — вигукнув Пхик.

Хропик постукав по скриньці і сказав:

— Тихо! Питаю вас востаннє: чия це валізка?

— Нашасля! — відповіла Махсля.

— Вони кажуть, що їхня, — переклав Гемуль. — А вранці казали навпаки.

— Ну, то ми можемо віддати її Морі, — з полегкістю мовив Пхик. — Хоч мені й дуже шкода.

Чубсля стала навшпиньки й щось прошепотіла Гемулеві.

— Вона каже, — переклав Гемуль, — ніби тільки те, що у валізці, належить Морі.

— Ха! — пирхнув Пхик. — Цілком вірю. Тепер справу з’ясовано. Мора дістане те, що всередині, а ці риб’ячі пики нехай тримають свою стару валізку.

— Нітрохи не з’ясовано, — відважно заперечив Гемуль. — Річ не в тім, чиє те, що лежить у валізці, а в тім, хто має на нього більше права. Добра річ має бути в доброму місці. Ви всі бачили Мору. От я й питаю вас, чи по ній видно, що вона має право на сховане в валізці?

— Слушно, — сказав вражений Пхик. — Ти таки справді розумний! Але ж уяви собі, яка самітна Мора через те, що її ніхто не любить і вона про всіх думає погано! Те, що у валізці, — мабуть, усе її майно. Невже треба і його відняти в неї? Самітної, відштовхнутої, — вів далі Пхик тремтячим голосом. — У бідолахи, в якої Чубсля й Махсля хитро видурили єдину її втіху…

Він схлипнув і замовк.

Хропик постукав по скриньці:

— Морі не треба захисника! Крім того, твої докази спираються на почуття, і Гемулеві також. Давайте сюди свідків. Нехай вони скажуть своє слово!

— Нам дуже сподобалися Чубсля й Махсля, — заявили Мумі. — А Мора з першого погляду видалась недоброю і лихою. Шкода, що доведеться віддати їй сховане у валізці.

— Закон є закон, — урочисто мовив Хропик. — Говоріть про діло. Тим паче, що Чубсля й Махсля не вміють відрізнити, на що вони мають право, а на що ні. Така вже їхня натура, нічого не вдієш. Звинувачу, а ви що скажете?

Та Ондатр уже заснув у гамаці.

— Ну так, — мовив Хропик, — йому байдуже. Більше ніхто не хоче говорити?

— Вибачте, — озвався присяжний засідатель, — а чи не легше було б розсудити їх, якби ми знали, що там у валізці?

Чубсля знову щось прошепотіла, і Гемуль кивнув головою.

— Це таємниця, — сказав він уголос. — Чубсля й Махсля вважають, що воно найкраще, а Морі воно тільки найдорожче.

Хропик похитав головою і наморщив лоба.

— Складний випадок, — заявив він. — Чубсля й Махсля розважили слушно, але все ж таки вчинили хибно. А закон є закон. Мені треба поміркувати. Не заважайте мені.

Запала мертва тиша. Тільки гули бджоли й сонце осявало садок.

Раптом над травою повіяло холодом, сонце зайшло за хмару, а садок посірів.

— Що сталося? — запитав Мумрик-Нюхайлик і підвів голову від протоколу.

— Вона знову прийшла, — прошепотіла Хропка.

На обмерзлій траві справді сиділа Мора і дивилася на них.

Спинивши погляд на Чубслі й Махслі, Мора загарчала й поволі почала наближатися.

— Рятуйтесля! — крикнула Чубсля. — Поможітьсля!

— Стривай, Моро, — сказав Хропик. — Я ще тобі нічого не сказав!

Мора спинилася.

— Я саме скінчив обдумувати вашу справу, — вів далі Хропик. — А що, якби Чубсля й Махсля захотіли купити в тебе сховане у валізці? Скільки ти заправиш?

— Дорого, — крижаним голосом сказала Мора.

— Стане моєї золотої гори на острові Гатіфнатів? — запитав Хропик.

Мора похитала головою.

— Б-р-р, як холодно, — сказала Мумі-мама. — Піду візьму хустку.

І вона побігла на веранду через садок, де лишилися морозяні сліди Мори.

Запинаючись у хаті, Мумі-мама мимохідь глянула на диво-капелюх, і раптом їй спала чудова думка. Може, він сподобається Морі?

Вона хутенько захопила диво-капелюха з собою і, вернувшись, поклала його на траву:

— Ось найкоштовніша річ у цілій долині Мумі. В цьому капелюсі, щоб ти знала, Моро, утворюються найкращі хмарки, виростають найбуйніші садки, вода обертається на сік. Це єдиний диво-капелюх на світі.

— Доведи! — глузливо сказала Мора.

Тоді Мумі-мама вкинула в капелюх кілька кісточок з вишень. Запала глибока тиша.

— Аби тільки з нього не вилізло щось погане, — пошепки сказав Мумрик-Нюхайлик Гемулеві.

Проте їм пощастило. Коли Мора зазирнула в капелюх, там лежали червоні рубіни.

— Ось бачиш! — зраділа Мумі-мама. — А уяви собі, що буде, як туди покласти, скажімо, цілий гарбуз!

Мора глянула на капелюха. Тоді перевела погляд на Чубслю й Махслю. Потім знову на капелюха. Видно було, що вона вагається.

Нарешті Мора мовчки сягнула по капелюх і зникла, мов холодна сіра тінь. Більше вона не з’являлася в долині Мумі, і більше ніхто нічого не чув про диво-капелюх.

Відразу засвітило сонце, садок засяяв барвами, сповнився гомону й пахощів.

— Дякувати богу, що ми спекалися того капелюха, — мовила Мумі-мама. — Хоч раз він нам пригодився на щось путнє.

— Але хмарки були гарні, — сказав Пхик.

— І гратися в джунглях було приємно, — мрійливо додав Мумі-троль.

— Чудовосля все вийшлосля, — радісно сказала Махсля й забрала валізку, що досі стояла перед звинувачем.

— Кращесля й бути не можесля! — додала Чубсля і взяла її за руку.

І вони подріботіли до будинку Мумі.

Всі стояли й дивилися їм услід.

— Що вони сказали? — запитав Пхик.

— Майже, те саме, що «До побачення», — пояснив Гемуль.

РОЗДІЛ ОСТАННІЙ,

дуже довгий, де розповідається, як Мумрик-Нюхайлик вирушив у мандри, як виявилося, що було у валізці, як Мумі-мама отримала назад свою торбинку й на радощах улаштувала бучний бенкет, і нарешті, як у долину Мумі завітав Чарівник

Це було наприкінці серпня. Вночі кричали сови і темними зграями нечутно мигтіли над садком кажани. Шумів ліс, і хвилювалося море. В повітрі вчувалося якесь чекання й сум, а місяць висів великий та червонястий. Мумі-троль завжди найдужче любив останні тижні літа, але ніколи не задумувався, чому саме.

Голоси вітру й моря зливалися в одне, все пахло зміною, дерева були вже готові до зміни.

«Чи, бува, не станеться сьогодні чогось незвичайного», — подумав Мумі-троль.

Він прокинувся й лежав, дивлячись у стелю.

«Гарно, коли вранці встанеш і світить сонце», — знову подумав він.

Тоді повернувся й побачив, що ліжко Мумрика-Нюхайлика порожнє.

Тієї миті він почув таємний сигнал під вікном — довгий посвист і два короткі, що означало: «Які в тебе на сьогодні плани?»

Мумі-троль схопився з ліжка й виглянув надвір. Там було ще досить темно й прохолодно. А під вікном стояв Мумрик-Нюхайлик.

— Агов! — озвався Мумі-троль, але тихенько, щоб нікого не збудити. Потім спустився мотузяною драбиною.

— Привіт! — сказав він.

— Привіт! — відповів Мумрик-Нюхайлик.

Вони пішли до річки, посідали на поруччя містка й замахали ногами. Сонце вже визирнуло з-за верхівок дерев і світило їм в обличчя.

— Отак ми сиділи весною, — нагадав Мумі-троль. — Першого ж дня, коли прокинулися з зимової сплячки. А всі ще спали.

Мумрик-Нюхайлик кивнув головою. Він робив з очерету човники і пускав за водою.

— Куди вони пливуть? — запитав Мумі-троль.

— Туди, де немає мене, — відповів Мумрик-Нюхайлик.

Човники один по одному зникали за поворотом.

— Навантажені цинамоном, акулячими зубами, смарагдами, — мрійливо сказав Мумі-троль.

Мумрик-Нюхайлик зітхнув.

— Ти питав мене про плани, — мовив Мумі-троль. — А в тебе є якісь плани?

— Є, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — Один план. Але він тільки для мене самого.

Мумі-троль уважно подивився на нього й запитав:

— Ти хочеш іти в мандри?

Мумрик-Нюхайлик кивнув головою.

Якийсь час вони сиділи мовчки, тільки вимахували ногами. Річка під ними пливла кудись у чужі краї, за якими тужив Мумрик-Нюхайлик і в які хотів податися сам один.

— Коли ти вирушаєш? — запитав Мумі-троль.

— Зараз! — відповів Мумрик-Нюхайлик і викинув у воду всі човники.

Він сплигнув з поруччя і потягнув носом повітря. День був чудовий, якраз мандрувати. В сонячному промінні червоніли гірські хребти, дорога звивалася до них і зникала з другого боку. Там була інша долина, а тоді знов інші гори…

Мумі-троль дивився, як Мумрик-Нюхайлик складав намет.

— Довго ти мандруватимеш? — запитав він.

— Ні, першого ж весняного дня вернуся, — відповів Мумрик-Нюхайлик. — І свисну тобі під вікном. Рік скоро мине.

— Еге ж, — зітхнув Мумі-троль. — Ну, то прощай!

— Прощай! — відповів Мумрик-Нюхайлик.

Мумі-троль лишився на мості. Він дивився, як Мумрик-Нюхайлик ставав дедалі менший і врешті зник між березами та яблунями. Аж ось він почув звуки губної гармонії. Мумрик-Нюхайлик грав: «Гей, тваринки, почіпляйте банти на хвости».

«Тепер він веселий», — подумав Мумі-троль.

Мелодія ставала тихіша й тихіша, а тоді й зовсім затихла. Мумі-троль пішов назад росяним садком.

На ганку він побачив Чубслю й Махслю, що грілися на сонечку.

— Вітаємосля тебесля, — озвалася до нього Чубсля.

— Привіт, — відповів Мумі-троль, бо вже навчився розуміти їхню мову (хоч розмовляти йому було важко).

— Ти плакавсля? — запитала Махсля.

— Ет, — сказав Мумі-троль. — Мумрик-Нюхайлик пішов від нас.

— Шкодасля, — співчутливо мовила Чубсля. — Чи ти не втішишсля, коли поцілуєшсля мене в ніссля?

Мумі-троль ласкаво поцілував Чубслю в ніс, але не повеселішав.

Чубсля й Махсля нахилилися одна до одної і довго шепотілися. Потім Махсля урочисто заявила:

— Ми вирішилисля показати тобісля схованесля.

— У валізці? — запитав Мумі-троль.

Махсля й Чубсля жваво закивали головами.

— Ходімосля, мерщійсля! — сказали вони й побігли під живопліт.

Мумі-троль поліз за ними і серед найгустіших заростів, де було майже темно, побачив таємний сховок Чубслі й Махслі. Землю в ньому вони встелили пухом, а гілля навколо прикрасили черепашками та біленькими камінцями. Ніхто б не здогадався, що там є сховок, хоч би навіть ішов повз живопліт. На ликовій маті стояла валізка.

— Це Хропчина мата, — сказав Мумі-троль. — Вона вчора шукала її.

— Таксля, — сказала Махсля. — Вона не знаєсля, що ми її взялисля!

— Гм, — буркнув Мумі-троль. — Ви хочете показати мені, що сховане у валізці?

Чубсля й Махсля радісно кивнули. Вони поставали обабіч валізки й почали урочисто рахувати:

— Разсля, двасля, трисля! — І одним махом відчинили її.

— Ото лиха година! — вигукнув Мумі-троль.

Темний сховок наповнився лагідним червоним світлом. Перед ним лежав рубін, великий, як голова пантери, яскравий, як сонце навзаході, мерехтливий, мов полум’я чи брижі на воді.

— Сподобавсля тобісля? — запитала Чубсля.

— Так, — стиха відповів Мумі-троль.

— Ти більше не будешсля плакатисля? — спитала Махсля.

Мумі-троль похитав головою.

Чубсля й Махсля полегшено відітхнули й сіли помилуватися самоцвітом. Вони дивилися на рубін мовчки, з щирим захватом.

А він мінився, як море. То був просто ясний, то рожевів, як снігові вершини, коли сходить сонце, то раптом зсередини його пробивався багряний блиск, а то ще здавався чорним тюльпаном з іскристими тичинками.

— О, якби його побачив Мумрик-Нюхайлик! — сказав Мумі-троль.

Він довго-довго дивився на самоцвіт. Час поволі спливав, а в голові його роїлися різні думки.

— Гарний самоцвіт, — сказав він нарешті. — Можна мені буде ще колись поглянути на нього?

Але Чубсля й Махсля нічого йому не відповіли.

Мумі-троль виліз з-під живоплоту, і йому аж у голові трохи запаморочилося від білого денного світла. Довелося посидіти на траві, поки все минулося. «Ото лиха година, — думав він. — Я ладен собі хвоста відкусити, коли це не Королівський Рубін, якого Чарівник подався шукати на Місяць. А він у Чубслі й Махслі, ці маленькі дивачки весь час носять його в своїй валізці!»

Мумі-троль глибоко задумався. Він не помітив, як Хропка підійшла садком і сіла коло нього. За хвилинку вона обережно полоскотала його за хвіст.

— О, це ти! — аж підскочив Мумі-троль.

Хропка всміхнулася.

— Як тобі подобається моя нова зачіска? — запитала вона й покрутила головою.

— Ага, — сказав Мумі-троль.

— Ти думаєш про щось інше? Цікаво, про що ж?

— Цього я тобі не скажу, моя зоре, та Мумрик пішов, і гнітить мене горе, — продекламував Мумі-троль.

— Ти жартуєш! — сказала Хропка.

— Ні. Але зі мною він попрощався. Нікого не збудив попрощатися, тільки мене, — сказав Мумі-троль.

Вони сиділи на траві, сонце здіймалося вище й пригрівало дужче. На ганок вийшли Пхик і Хропик.

— Агов! — покликала їх Хропка. — Ви знаєте, що Мумрик-Нюхайлик подався в мандри на південь?

— Без мене? — обурився Пхик.

— Часом хочеться побути самому, — сказав Мумі-троль. — Ти надто малий, щоб це збагнути. А де ще наші?

— Гемуль пішов по гриби, — відповів Хропик, — а Ондатр забрав до хати гамак, бо ночі стали холодні. До речі, твоя мама сьогодні в кепському гуморі.

— Сердита чи засмучена? — вражено спитав Мумі-троль.

— Мабуть, швидше засмучена, — відповів Хропик.

— То я негайно біжу до неї, — сказав Мумі-троль і підвівся. — Що там за біда?

Мумі-мама сиділа у вітальні і, видно, справді була дуже засмучена.

— Що сталося? — запитав Мумі-троль.

— Страшне лихо, серденько моє, — мовила вона. — Пропала моя торбинка. А я без неї не можу. Я вже скрізь шукала, та дарма.

— Який жах! — сказав Мумі-троль. — Треба її знайти.

І всі кинулися на пошуки. Всі, крім Ондатра.

— З усіх непотрібних речей торбинки найнепотрібніші, — заявив він. — Самі поміркуйте: дні йдуть за днями однаково, чи пані Мумі має торбинку, чи ні.

— Зовсім не однаково, — заперечив Мумі-троль. — Мені мама здається чужою, коли вона без торбинки. Бо досі я без торбинки ніколи її не бачив!

— Там було щось коштовне? — запитав Хропик.

— Ні, — відповіла Мумі-мама. — Тільки те, що може раптом знадобитися: сухі панчохи, цукерки, шматок дроту, порошок від шлунку та інший дріб’язок.

— А яку ми дістанемо винагороду, коли знайдемо торбинку? — запитав Пхик.

— Яку схочете, — відповіла мама. — Влаштую вам бучний бенкет, і на обід подам саме тільки солодке, і не загадаю вмиватися й лягати зарані в ліжко!

Тоді всі кинулися шукати ще пильніше. Перетрусили весь будинок, заглядали за килими й під ліжка, в плиту і в підвал, на горище й на дах. Шукали по всьому садку, в повітці, біля річки. Та дарма.

— Ви часом не вилазили з нею на дерево або не купалися? — запитав Пхик?

— Ні, — відповіла Мумі-мама. — Ох, яка я нещасна!

— Розішлемо телеграму, — запропонував Хропик.

Так вони й зробили. В телеграмі були дві приголомшливі новини:

«МУМРИК-НЮХАЙЛИК ПОКИНУВ ДОЛИНУ МУМІ! Таємно виїхав на світанку! — а далі знову великими літерами — ПРОПАЛА ТОРБИНКА МУМІ-МАМИ! Жодних слідів! Пошуки тривають! Винагорода — бучний бенкет!»

Почувши новину, вся звірина в лісі, в горах і над морем заворушилася. Всі, до найменшої миші, подались на пошуки. Лише старі й немічні залишилися вдома. Долина Мумі аж гула від голосів і тупоту.

— Ой-ой-ой, таке зчинилося! — казала Мумі-мама, але сама була вдоволена.

— Що там шукаютьсля? — запитала Махсля.

— Та ж мою торбинку, — відповіла Мумі-мама.

— Таку чорнусля? — допитувалась Чубсля. — З чотирмасля кишенькамисля і люстеркомсля?

— Що ти кажеш? — запитала Мумі-мама: вона була надто схвильована й не дуже дослухалася.

— Чорнусля з чотирмасля кишенькамисля?

— Так, так, — сказала мама. — Ідіть, любі, грайтеся і не журіться мною.

— Що ти думаєшсля? — запитала Махсля Чубслю, коли вони вийшли в садок.

— Я не можусля дивитись, як вона сумуєсля, — відповіла Чубсля.

— Требасля віддати, — зітхнула Махсля. — А таксля було гарносля спати в кишенькахсля.

Вони подалися до свого сховку, якого ніхто ще не знайшов, і витягли з-під куща троянди торбинку Мумі-мами.

Була рівно дванадцята година, коли Чубсля й Махсля тягли садком торбинку. Яструб відразу помітив їх і розголосив новину по цілій долині. Знову скрізь розіслано телеграму: «ТОРБИНКА МУМІ-МАМИ ЗНАЙШЛАСЯ! На неї натрапили Чубсля й Махсля! Зворушлива сцена в будинку Мумі!»

— Справді зворушлива, — сказала Мумі-мама. — О, яка я рада! Де ви її знайшли?

— В кущахсля, — пояснила Чубсля. — Так було гарносля спатисля…

Але маму якраз усі почали вітати зі знахідкою, і вона так і не дізналася, що Чубсля та Махсля зробили з торбинки собі спальню (та й добре, мабуть, що не дізналася).

Зрештою, всяк тепер думав тільки про бенкет. Треба було все приготувати, поки зійде місяць. Уявіть собі, приготуватись до бучного бенкету, запросити всіх, кого слід, і зробити так, щоб усім було весело!

Навіть Ондатр зацікавився.

— Треба поставити багато столів, — сказав він. — Маленьких і великих. І в несподіваних місцях. На бенкеті ніхто не любить весь час сидіти на одному місці. Боюся, що гості будуть скрізь нишпорити, і буде ще гірше, як звичайно. І пригощайте їх спершу найкращим, що є. Потім їм буде байдуже, вони й так веселитимуться. І не заважайте їм усякими виставами, концертами тощо, нехай самі себе розважають.

Сказавши цю дивовижну життєву мудрість, Ондатр вернувся до свого гамака читати далі книжку «Про все непотрібне».

— Що мені одягти? — спитала Хропка. — Чи прикрасу з блакитних пер, чи діадему з перлин?

— Одягни пера, — порадив Мумі-троль. — Прикрась ними вуха й кісточки лап. Можна ще причепити двоє чи троє на кінчик хвоста.

— Дякую за пораду, — сказала Хропка й побігла одягатися.

У дверях вона нагналася на Хропика, що виносив різнобарвні паперові лампіони.

— Дивися, куди біжиш! — гримнув він. — Усе пом’яла! І хто тих сестер видумав!

Він пішов у садок і заходився вішати на дерева лампіони. Тим часом Гемуль готував у відповідних місцях фейєрверк. У нього були блакитний зоряний дощ, вогненні змії, бенгальський снігопад, срібні водограї та ракети з патронами.

— Я такий схвильований! — сказав Гемуль. — Не могли б ми одну вистрілити на пробу?

— Вдень нічого не видно буде, — сказав Мумі-тато. — Але як хочеш, то візьми одного вогненного змія й запали в підвалі.

Мумі-тато стояв на ганку й готував у барильцях пунш. Насипав туди родзинок, мигдалю, варення з лотоса, імбиру, цукру, цвіту мускатного горіха, цитрин і залив кількома літрами лікеру з горобини, щоб вийшов гарний колір.

Час від часу він куштував, що виходить, і приказував:

— Смачно.

— Одне тільки погано, — сказав Пхик. — Немає в нас музики. Мумрик-Нюхайлик пішов…

— Ми ввімкнемо підсилювач до нашої старої музичної скриньки. Все якось уладнається. І другий тост вип’ємо за Мумрика-Нюхайлика.

— А за кого перший? — з надією запитав Пхик.

— Звичайно, за Чубслю й Махслю, — відповів Мумі-тато.

Вся околиця готувалась до бенкету. Мешканці долини, лісу, гір і берега поспішали до садка з наїдками та напоями і складали їх на столи, що аж угиналися під купами лискучих овочів і тацями, повними бутербродів. На маленьких столиках під кущами стояли горіхи, зв’язане в пучечки листя, нанизані на нитки ягоди, морква, буряки, ріпа і пшеничне колосся. Мумі-мама замісила тісто на пиріжки в пральній балії, бо інший посуд був замалий. Потім винесла з підвалу одинадцять величезних дзбанів з варенням (слоїк, на жаль, лопнув, коли Гемуль влаштував у підвалі фейєрверк, але нічого, Чубсля й Махсля вилизали майже все, що витекло з нього).

— Подуматисля! — дивувалась Чубсля, — стільки метушнісля задля нассля!

Їх посадовили на почесному місці за найбільшим столом.

Коли вже стемніло й можна було засвічувати лампіони, Гемуль вдарив у гонг, що означало: «Починаємо!»

Бенкет почався дуже врочисто.

Всі причепурилися, хто як умів, і почували себе трохи ніяково. Віталися, кланялись, перекидались такими зауваженнями: «Добре, що нема дощу» або «Диви, торбинка таки знайшлася». Ніхто не зважувався сісти.

Мумі-тато почав з коротенької промови, нагадав, з якої причини влаштовано бенкет, подякував Чубслі й Махслі.

Далі він щось сказав про коротке північне літо, яким, мовляв, треба користатися й веселитись, поки можна, потім згадав свою молодість.

Мумі-мама притягла цілий візок пиріжків, і всі заплескали в долоні.

Відразу стало не так урочисто, а за годину всі вже бенкетували, аж гуло. Цілий садок — та що там! Ціла долина була повна освітлених столиків. Мигтіли світляки й блискуча гусінь, а лампіони на деревах гойдалися від нічного вітерця, мов величезні спілі яблука.

У серпневе небо знявся пучок ракет; описавши горду дугу, вони лопалися вгорі й дощем білих зірок поволі спадали додолу. Було так гарно, що всі позадирали носи й закричали:

— Слава!

Ось шугнув срібний водограй, потім завирував між деревами бенгальський снігопад! А тим часом Мумі-тато викотив стежкою в садок велике барило червоного пуншу. Всі кинулися до нього з посудом, хто з чашкою, хто з чаркою, з келихом, а хто з черепашкою або й скрученим листком, і кожного Мумі-тато пригостив.

— Тост за Чубслю й Махслю! — луною покотилося по долині.

— Слава! Слава!

— Славасля! — й собі закричали Чубсля й Махсля і почали з усіма цокатись.

Потім Мумі-троль вибрався на стілець і сказав:

— Вип’ємо за Мумрика-Нюхайлика, що десь тепер мандрує на південь, сам один, але напевне такий веселий, як і ми. Побажаймо йому гарного місця під намет і доброго гумору!

І знову вся долина підняла чарки.

— Ти гарно говорив, — похвалила його Хропка, коли він знову сів.

— Так, — скромно мовив Мумі-троль, — я наперед подумав, що скажу!

Мумі-тато виніс у садок музичну скриньку і з’єднав її з великим гучномовцем. І вся долина пішла в танок. Хто стрибав, хто тупцяв, хто літав. Жуки витанцьовували в повітрі, аж вуса маяли, а миші, притупуючи негнучкими ніжками, кружляли парами навколо альтанок.

— Дозвольте! — сказав Мумі-троль і вклонився Хропці.

Він глянув угору й побачив над верхів’ями дерев червону заграву.

То сходив серпневий Місяць. Великий-величезний, жовтогарячий, мов помаранча, і ніби з торочками по краях, він таємниче засяяв над долиною, сповненою світла й тіней.

— Такої ночі, як сьогодні, можна побачити й кратери, — сказала Хропка. — Глянь!

— Там, мабуть, страшенно порожньо, — задумливо сказав Мумі-троль. — Бідний Чарівник, як йому сумно блукати по кратерах у пошуках рубіна!

— Коли б ми мали добрий бінокль, то побачили б і його, — сказала Хропка.

— Авжеж, — сказав Мумі-троль. — Ну, та ходімо танцювати!

Бенкет був у розпалі.

— Ти втомиласля? — запитала Махсля.

— Нісля, — відповіла Чубсля. — Я думаласля. Всісля до нас такі добрісля. Треба б їх трохисля втішитисля.

Вони пошепотілися хвилину, покивали головами, тоді полізли до свого сховку й витягли звідти валізку.

Було вже за північ, коли садок раптом сповнився рожевого сяйва. Всі перестали танцювати, думаючи, що буде знову фейєрверк. А то просто Чубсля й Махсля відчинили валізку. На траві лежав гарний-прегарний Королівський Рубін. Вогонь, світло, навіть Місяць померкли при його сяйві. Мовчки, врочисто всі збиралися навколо полум’яного самоцвіту дедалі щільнішим кільцем.

— І є ж на світі така краса! — мовила Мумі-мама.

А Пхик глибоко зітхнув і сказав:

— Щасливі Чубсля й Махсля!

Королівський Рубін блищав, ніби червоне око на тлі темної Землі, і Чарівник помітив його з Місяця. Він уже кинув пошуки, сидів стомлений, сумний на краю кратера й відпочивав, а його чорна пантера спала неподалік.

Чарівник відразу здогадався, що означає та червона цятка на Землі. То був найбільший рубін, Королівський Рубін, якого він шукав не одну сотню років! Чарівник схопився на ноги і, натягаючи рукавиці та плащ, палючими очима дивився на Землю. Камені, які він зібрав, розсипалися, та він тепер думав тільки про один самоцвіт, про той, що менше ніж за півгодини повинен бути в його руках.

Пантера кинулась у простір, несучи на спині свого господаря. Швидше за світло мчали вони світовим безмежжям. Їм перетинали дорогу шипучі метеори, а зоряний пил укрив Чарівників плащ, мов сніг у метелицю.

Під ним дедалі яскравіше променіла червона іскра. Він скерував пантеру просто в долину Мумі і невдовзі сплигнув з неї на поблизькій горі.

Мешканці долини ще й досі зачаровано дивилися на Королівський Рубін. Сяйво дивовижного самоцвіту викликало в них спогади про найсміливіші їхні вчинки, про найкраще, що вони спізнали в житті або про що мріяли: вони ніби переживали його знову. Мумі-троль згадав про нічну мандрівку з Мумриком-Нюхайликом, Хропка думала про те, як гордо вона скорила дерев’яну королеву, а Мумі-мамі здавалося, ніби вона знову гріється до сонця на теплому піску й бачить над собою небо та морські гвоздики, що похитують голівками.

Геть усі полинули в свої спогади, тому аж стрепенулися, коли зненацька з темряви з’явилася біла миша з червоними очима й подріботіла просто до Королівського Рубіна. За нею вийшла чорна, як сажа, кицька і обляглася на траві.

Всім було відомо, що в долині не жила ані біла миша, ані чорна кицька.

— Киць-киць! — покликав Гемуль.

Проте вона дрімала собі й не думала відповідати.

— Добрий вечір, сестро! — привіталася лісова миша.

Але біла миша тільки підвела червоні очі й зміряла її довгим, понурим поглядом.

Мумі-тато простяг прибульцям по келихові пуншу, та вони не звернули на нього уваги.

Долину скувало якесь напруження, всі перешіптувалися й дивувались. Чубсля й Махсля занепокоїлися, сховали рубін у валізку й замкнули її. Та тільки-но вони взяли валізку в руки, як біла миша зіп’ялася на задні лапки й почала рости.

І виросла майже така, як будиночок Мумі, і з неї зробився Чарівник у білих рукавичках і з червоними очима. Коли Чарівник зовсім виріс, він сів на траву й подивився на Чубслю та Махслю.

— Йдисля геть, дідуганесля! — сказала Махсля.

— Де ви знайшли Королівський Рубін? — запитав Чарівник.

— Не твоє ділосля, — відрубала Чубсля.

Ніколи ще Чубсля й Махсля не були такі відважні, як тепер.

— Я шукав його триста років, — сказав Чарівник, — І, крім нього, мені не треба нічого на світі.

— Намсля такожсля! — сказала Махсля.

— Ви не маєте права відняти в них рубіна, — озвався Мумі-троль. — Він чесно куплений у Мори.

Мумі-троль промовчав, що його куплено за Чарівників-таки капелюх (до речі, Чарівник уже мав іншого капелюха на голові).

— Дайте мені чимось підживитися, — попросив Чарівник. — Усе це дуже мене знервувало.

Мумі-мама поспішилася з великою тарілкою пиріжків та варення.

Поки Чарівник їв, усі підступили трохи ближче. Бо той, хто їсть пиріжки з варенням, не може бути дуже небезпечний. З ним, либонь, можна поговорити.

— Смакуєсля? — запитала Чубсля.

— Так, дякую, — відповів Чарівник. — Я не їв пиріжків уже вісімдесят років.

Усім відразу стало шкода Чарівника: вони підступили ще ближче.

Попоївши, Чарівник утер вуса і звернувся до Чубслі й Махслі:

— Я не можу забрати у вас Королівський Рубін, бо куплену річ ви повинні або продати, або подарувати. Чи не продали б ви мені його, скажімо, за дві гори діамантів і долину різних самоцвітів?

— Нісля, — в один голос заявили Чубсля й Махсля.

— То, може, подаруєте?

— Нісля, — сказали Чубсля й Махсля.

Чарівник зітхнув, посмутнів і якийсь час замислено мовчав. Потім сказав:

— Бенкетуйте собі далі. А я вам трохи почарую. Кожному щось вичарую. Будь ласка, замовляйте. Господарі перші.

Мумі-мама трохи повагалася, нарешті спитала:

— А замовляти можна тільки якісь видимі речі чи й поняття? Не знаю, чи ви розумієте, що я маю на думці…

— Авжеж, розумію, — відповів Чарівник. — Речі, звісно, легше вичарувати, але можна й щось інше.

— Тоді я б дуже хотіла, щоб Мумі-троль не сумував за Мумриком-Нюхайликом, — сказала Мумі-мама.

— Я не знав, що по мені видно, — промурмотів Мумі-троль і почервонів.

А Чарівник махнув полою плаща, і Мумі-троль відразу повеселішав. Смуток змінився чеканням, а це почуття куди приємніше.

— Мені ось що спало на думку! — сказав Мумі-троль. — Любий Чарівниче, нехай цей стіл і все, що на ньому, полетить до Мумрика-Нюхайлика, хоч де б він тепер був!

Тієї миті стіл піднявся між деревами й полетів у південному напрямку з пиріжками, варенням, садовиною, квітками, з пуншем, цукерками і Ондатровою книжкою, що лежала скраю.

— Ну ні! — обурився Ондатр. — Прошу вас, негайно відчаруйте назад мою книжку!

— Що зроблене, те зроблене, — відповів Чарівник. — Але як хочете, то ви матимете нову книжку. Прошу!

— «Про все потрібне», — прочитав заголовок Ондатр. — Це помилка! В моїй книжці мовилося про все непотрібне!

Та чарівник тільки засміявся у відповідь.

— Тепер уже моя черга, — сказав Мумі-тато. — Але страшенно важко щось вибрати! Спадає на думку безліч речей, проте всі ні до чого. Теплицю я можу зробити сам. Човна також. Та я вже й маю його!

— Може, ви взагалі нічого не бажатимете? — втішився Пхик. — То дозвольте мені побажати двічі.

— Е ні, — відповів Мумі-тато. — Коли вже маєш право чогось побажати…

— Тільки не гайся, — сказала Мумі-мама. — Можеш побажати гарні палітурки до своїх мемуарів!

— О, це було б добре! — зрадів тато.

І всі аж охнули з дива, коли Чарівник простяг йому прикрашені перлами палітурки з червоного й золотого сап’яну.

— Тепер я! — нетерпеливився Пхик. — Я хочу мати човен! Човен з червоним вітрилом, зі щоглою з рожевого дерева й смарагдовими кочетами!

— Багато ти хочеш, — лагідно сказав Чарівник і махнув плащем.

Усі затамували віддих, але човен не з’являвся.

— Не вичарувався? — засмучено спитав Пхик.

— Він є, — відповів Чарівник. — Але я, звичайно, поставив його при березі. Завтра побачиш свого човна.

— Зі смарагдовими кочетами?

— Авжеж. Чотири закладені й один запасний, — сказав Чарівник. — Хто далі?

— Дозвольте мені, — озвався Гемуль. — Я, бачите, позичив ботанічну лопатку в Хропика, а хотів би мати зовсім свою.

І він чемно присів по-дівчачому,[6] коли Чарівник простяг йому нову лопатку.

— Ви не втомлюєтесь чарувати? — запитала Хропка.

— Ні, коли просять чогось легкого, — відповів Чарівник. — А що б ти хотіла, люба панно?

— Це буде трохи важче. Можна сказати вам на вухо?

І коли Хропка щось прошепотіла йому, Чарівник здивовано запитав:

— А ти певна, що тобі личитиме?

— Аякже! — одним духом випалила Хропка.

— Ну, нехай, — погодився Чарівник.

Наступної миті всі вражено охнули: перед ними стояла Хропка з зовсім іншим обличчям.

— Що ти з себе зробила? — схвильовано вигукнув Мумі-троль.

— Я попросила таких очей, як у дерев’яної королеви. Вони ж тобі сподобалися!

— Так, але… — пригнічено промурмотів Мумі-троль.

— То вони тобі не гарні? — спитала Хропка й заплакала.

— Ну, чого ти, — мовив Чарівник. — Якщо вони тобі не личать, то скажи братові, хай попросить, щоб вернулися твої давні очі.

— Так, але я хотів попросити щось інше, — заперечив Хропик. — Я не винен, що в неї такі дурні бажання.

— А чого ж ти хочеш? — запитав Чарівник.

— Лічильну машину! — сказав Хропик. — Таку, що могла б вирахувати, чи якийсь вчинок справедливий чи ні, гарний чи поганий.

— Це занадто важке бажання, — похитав головою Чарівник. — Я з ним не впораюся.

— Ну, то друкарську машинку, — сказав Хропик. — А сестра проживе й з такими очима!

— Так, але буде не така гарна, — мовив Мумі-троль.

— Ну, любий! — плакала Хропка, вдивляючись у дзеркало. — Побажай, щоб вернулися мої колишні очі! Я така страшна з цими новими!

— Добре, — зглянувся брат. — Тільки задля родинної честі. І щоб надалі не була дурна!

Хропка знову глянула в дзеркало й радісно скрикнула, побачивши свої звичні маленькі очі. Тільки вії стали довші. Променіючи, вона обняла брата й вигукнула:

— О любий Хропику! Ти дістанеш друкарську машинку від мене у весняний подарунок!

— Та годі тобі, — засоромився Хропик. — Хто це цілується при людях! Я не міг дивитися на тебе з тими баньками, от і все.

— Ну, лишилися ще Чубсля й Махсля, — сказав Чарівник. — Побажайте щось одне на двох, бо вас не можна розпізнати!

— А для себесля Ви не можетесля щось побажати? — запитала Чубсля.

— Ні, — сумно сказав Чарівник. — Я можу тільки виконувати бажання інших і змінюватися в що завгодно.

Чубсля й Махсля пильно глянули на нього, тоді нахилились одна до одної і хвилинку про щось шепотілися.

Врешті Махсля врочисто заявила:

— Ми вирішилисля побажати для вас, бо висля добрийсля. Ми хочемо матисля такий самийсля завбільшки рубінсля, як нашсля, і такий самий гарнийсля.

Усі вже бачили, як Чарівник сміється, але ніхто не сподівався, що він уміє всміхатися. А в нього засяяло усмішкою все: і обличчя, і вуха, і капелюх, і черевики. Не промовивши й слова, він махнув плащем над травою… і диво! Знову садок сповнило рожеве світло, бо перед Чарівником лежав близнюк Королівського Рубіна — Королевин Рубін.

— Теперсля ви вдоволенісля? — спитала Чубсля.

— Ще б пак! — вигукнув Чарівник і ніжно поклав блискучий самоцвіт на плащ. — Нехай усі лісові істоти кажуть, що кому хотілося б. Я виконуватиму ваші бажання до світанку, бо перше ніж зійде сонце, мені треба бути вдома!

У долині аж загуло від веселих голосів.

Перед Чарівником вишикувалася довга черга писклявих, жартівливих, буркотливих, крикливих мешканців лісу, кожне з якимось бажанням. Коли то була навіть якась дурниця, Чарівник виконував і її, бо був у чудовому гуморі. Знову почалися танці, знову до садка привезено цілий візок пиріжків. Гемуль запалював один за одним фейєрверки, а Мумі-тато приніс свої мемуари в нових палітурках і заходився голосно читати про свою молодість.

Ніколи ще в долині Мумі не було такого бучного бенкету!

А коли вже все було з’їдене й випите, коли про все переговорено, коли ноги підгиналися від танців, гості розійшлися додому, щоб трохи поспати в такий передранковий час.

Чарівник полетів на край світу, а лісова миша залізла в своє трав’яне гніздо — проте обоє були однаково вдоволені.

Та, мабуть, найщасливіший був Мумі-троль. Він вертався садком додому разом з мамою, саме тоді, коли місяць почав блякнути перед сходом сонця, коли дерева зашепотіли від ранкового вітру, що подув з моря. В долині Мумі наступала прохолодна осінь. Так і мало бути, а то як би потім прийшла весна?

Примітки

1

Гемуль завжди ходив у сукні, успадкованій від своєї тітки по матері. Я маю підозру, що всі Гемулі ходили в сукнях. Дивно, але це щира правда (прим. авт.).

2

Хропики часто міняють колір, коли хвилюються (прим. авт.).

3

Коли хочете довідатися, на що змінилися в диво-капелюсі штучні зуби, запитайте у своєї мами. Вона знає (прим. авт.).

4

Фалінь — линва, якою прив’язують човен до пристані.

5

Спитайте в своєї мами, як їх робити (прим. авт.).

6

Усі Гемулі присідають, а не кланяються, бо ж вони ходять у сукні (прим. авт.).

Content

Туве ЯНССОН
ДИВО-КАПЕЛЮХ
Повість

ВСТУП

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ,

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

РОЗДІЛ ОСТАННІЙ,

Примітки