Шарлот Бронте

Вийет

ГЛАВА ПЪРВА

БРЕТЪН

Кръстница обитаваше красива къща в спретнатия и старинен град Бретън. Семейството на съпруга й бе живяло тук от много поколения и носеше всъщност името на родното си място — Бретън, от Бретън; дали бе случайност, или пък защото някой далечен прадядо е бил личност дотолкова видна, че да остави името си на местността, това не знам.

Докато бях малка, посещавах Бретън два пъти годишно и много обичах да ходя там. Домът с неговите обитатели особено ми допадаше. Просторните приветливи стаи, хубавата наредба, чистите големи прозорци, балконът с изглед към чудната старинна уличка, на която сякаш цареше вечна неделя или празник — тъй тиха беше и толкова чиста, — всичко това ми харесваше много.

Когато в семейство от възрастни има едно-единствено дете, обикновено то бива обграждано с особени грижи, та затова и аз бях център на вниманието на мис Бретън, останала вдовица с един син, преди да я познавам; съпругът й, лекар, починал, докато била още млада и хубава жена.

Когато я опознах, тя вече не беше млада, но бе все още хубава, стройна, снажна и макар да бе необичайно тъмна за англичанка, от матовите страни и веселите й черни очи се излъчваше здраве. Всички съжаляваха, че синът й не е тъмен като нея — той имаше сини очи, чийто поглед още от млади години бе много проницателен, а близките им се решаваха да назоват цвета на дългите му коси само когато те биваха огрени от слънцето и тогава ги определяха като „златисти“. Но бе наследил чертите на майка си; тъй също хубавите й зъби, снагата й (или по-скоро обещанието за нейната снага, защото бе още твърде малък) и най-вече — което бе още по-добро — чудесното й здраве, както и нейния справедлив характер, нещо по-ценно за притежателя си от несметно богатство.

През есента на… годината се намирах в Бретън; сама кръстница бе дошла да ме вземе от роднините, при които живеех по онова време. Тогава тя, предполагам, е очаквала да се случат събития, които изобщо не подозирах, макар че някакво далечно предчувствие за бъдещето ме изпълваше с неспокойна тъга и мисълта за тази промяна на обстановката и околните ми доставяше радост.

Дните, прекарани край кръстница, течаха неусетно; не забързано и бурно, а кротко, подобно тихите води на дълбока река в ширна равнина. Гостуването ми при нея приличаше на разходка край някакъв поток, „с брегове, обрасли с дървета и поляни, обсипани с лилии през цялата година“. Нямаше ги прелестта на разнообразието, нито трепета от неочакваното; но за мен спокойствието беше най-драгоценно, не търсех възбуда на вълнението и когато ме сполетя, усетих го по-скоро като неприятен дразнител и бих предпочела да ме бе отминало.

Един ден се получи писмо, чието съдържание видимо изненада и разтревожи мисис Бретън. Първо си помислих, че е от дома, и се уплаших, очаквайки кой знае каква трагична вест, но тя не ми каза нищо и облакът като че ли се разнесе.

На следващия ден, завръщайки се от дълга разходка, когато влязох в спалнята си, забелязах промяна. В допълнение към моето легло в сенчестата ниша в отсрещния ъгъл се бе появило малко детско креватче, драпирано в бяло; освен махагоновия скрин видях още едно скринче от розово дърво. Огледах се и размислих.

„Какво означават и вещаят тези предмети?“ — запитах се аз. Отговорът бе очевиден: „Ще дойде нов гост, мисис Бретън очаква други посетители.“

Когато слязох за вечеря, обяснението не закъсня. Каза ми се, че скоро ще имам за другарка едно малко момиченце, дъщерята на приятел и далечен роднина на покойния доктор Бретън. Това момиченце, разбрах, неотдавна било загубило своята майка; макар че, додаде мисис Бретън, загубата не била чак толкова голяма. Мисис Хоум (очевидно те се наричаха Хоум) била много красива , но празноглава, лекомислена жена, която пренебрегвала детето си и разочаровала и огорчавала съпруга си. Бракът се оказал толкова несполучлив, че накрая се разделили — раздяла по взаимно съгласие, а не след бракоразводен процес. Наскоро подир това събитие дамата се преуморила на някакъв бал, настинала, заболяла и след кратко боледуване починала. Съпругът й, много чувствителен човек, потресен неизразимо от внезапната вест, сега бил дълбоко убеден, че именно неговата жестокост, липсата на търпение и неспособността му да прощава са ускорили нейния край. Тази мисъл го обсебила тъй дълбоко, че накрая разумът му се помътил; лекарите препоръчали пътешествията като средство за лечение, а мисис Бретън предложила да се грижи за момиченцето, докато той отсъствува.

— И дано — додаде кръстница накрая — детето не прилича на майка си; защото никой разумен мъж не се е женил за по-вятърничава и повърхностна жена. Тъй като — каза тя — мистър Хоум е наистина разумен човек, макар и не много практичен и половината от времето си прекарва в една лаборатория, където прави опити — нещо, което лекомислената му жена нито разбира, нито пък можа да понесе; но всъщност — призна кръстница — не знам дали бих го понесла и аз.

В отговор на един мой въпрос тя ми съобщи още, че според нейния покоен съпруг, мистър Хоум наследил тази склонност към науката от един свой чичо, френски учен; защото мистър Хоум бил от смесено френско-шотландско потекло и днес още имал роднини във Франция, повечето от които изписвали пред името си „дьо“ и били благородници.

Същата сутрин към девет часа един прислужник отиде да посрещне дилижанса, с който идваше нашата малка гостенка. Мисис Бретън и аз стояхме в гостната, очаквайки пристигането й: Джон Греъм Бретън бе заминал при свой съученик някъде в провинцията. Кръстница четеше вечерния вестник, аз шиех. Беше дъждовна нощ, дъждът блъскаше о стъклата, а вятърът виеше гневно и неспокойно.

— Бедното дете! — възкликваше от време на време мисис Бретън. — Какво време за пътуване! Дано пристигне по-скоро.

Някъде към десет звънецът на входната врата съобщи за завръщането на Уолън. С отваряне на вратата аз вече бях в антрето. Видях пътнически сандък и няколко кутии за шапки, до тях стоеше гувернантка, а в подножието на стълбището беше Уорън с голям, увит в шал вързоп.

— Това ли е детето? — запитах.

— Да, госпожице.

Преди още да разтворя шала и да надникна, лицето му бързо се извърна от мен към рамото на Уорън.

— Свалете ме, моля — изрече тънък гласец, когато Уорън отвори вратата на гостната, — и махнете този шал — продължи детето, отметна с ръчичка шала и нетърпеливо отхвърли тежката материя. Съществото, което се измъкна отвътре, се опита неумело да сгъне шала; но той беше твърде тежък и голям, за да бъде задържан и оправен от неговите ръце. — Дайте го на Хариет, моля — прозвуча нареждането, — тя да го прибере.

След тези думи детето се извърна и впери очи в мисис Бретън.

-Ела тук, миличка — рече дамата. — Ела да видим дали не си замръзнала и мокра: ела да те постопля край огъня.

То пристъпи смело. Освободено от завивките, изглеждаше съвсем дребно; но фигурката му беше стегната, елегантна, тъничка, изпъната и стройна. Кацнало на широкия скут на кръстница, то приличаше на малка кукла; вратлето като от восък и главата, в ореол от копринени къдри, засилваха приликата.

Мисис Бретън му говореше мило, докато разтъркваше ръцете, раменете и нозете му; отначало тя бе наблюдавана замислено, но сетне получи в отговор една усмивка. Мисис Бретън не беше от гальовните жени; дори и към възлюбения си син се отнасяше сдържано, често пъти и хладно; ала когато малката й гостенка се усмихна, тя я целуна и запита:

— Как се казва моето момиченце?

— Миси.

— А освен миси?

— Папа я нарича Поли.

— Иска ли Поли да живее при мене?

— Не завинаги, но докато се върне татко. Татко замина. — То поклати многозначително глава.

— Той ще се върне при Поли или пък ще прати да я вземат.

— Наистина ли, госпожо? Сигурна ли сте?

— Мисля, че да.

— Но Хариет смята; че не: поне за дълго време. Той е болен.

Очите й се насълзиха. Поли измъкна ръката си от ръката на мисис Бретън и се опита да слезе от скута й; отначало не я пуснаха, но тя каза:

— Моля ви, искам да сляза. Мога да седна и на стол.

Оставиха я да се смъкне от коляното й като хвана едно столче за крака, тя го отнесе в най-тъмния ъгъл и седна там. Макар да бе властна, а при по-сериозни въпроси дори деспотична жена, мисис Бретън често оставяше дреболиите да минат незабелязано; тя позволи на детето да стори каквото желаеше. А на мен ми каза:

— Засега не й обръщай внимание.

Но аз наблюдавах внимателно; видях как Поли отпусна малкия си лакът на коляното и подпря глава на ръката; забелязах как измъкна миниатюрна носна кърпа от кукленското джобче на кукленската си поличка, а сетне я чух да плаче. Други деца, обхванати от мъка или болка, реват на висок глас, без свян и задръжка, а това дете само плачеше и единствено тихото подсмърчане показваше чувствата му. Мисис Бретън все едно че не чуваше, което беше хубаво. След малко един глас от ъгъла запита:

— Може ли да позвъните на Хариет?

Позвъних. Гувернантката се появи.

— Хариет, трябва да ме сложите в леглото — нареди малката господарка. — Запитайте къде ми е леглото.

Хариет съобщи, че вече е запитала.

— Запитайте дали ще спите при мене, Хариет.

— Не, миси — отвърна гувернантката. — Вие ще спите в една стая с тази млада дама. — И ме посочи.

Миси не стана от мястото си, но усетих, че очите й ме търсят. След няколко минутно мълчаливо оглеждане тя напусна своя ъгъл.

— Госпожо, желая ви лека нощ — рече тя на мисис Бретън; но мене отмина безмълвно.

— Лека нощ, Поли — казах аз.

Нямам нужда да си казваме лека нощ, щом ще спим в една стая — долетя отговорът, след който тя напусна гостната. Чухме как Хариет предлага да я отнесе на ръце. — Няма нужда — долетя отговорът й. — Няма нужда, няма нужда.

И малките крачка затропаха уморено нагоре.

След час, когато и аз отидох да си легна, я намерих будна. Подредила бе възглавниците така, че да поддържат облегнато мъничкото й тяло: ръцете, стиснати една в друга, почиваха тихо на чаршафа с едно спокойствие, присъщо по-скоро на възрастен, отколкото на дете. Известно време се въздържах да заговоря, но преди да духна свещта, й предложих да си легне.

— След малко — отговори.

— Но така ще настинеш, миси.

Тя взе някаква дрешка от стола до леглото и се уви с нея. Оставих я да постъпва както желае. Ослушвайки се в тъмнината, разбрах, че още плаче — плачеше сдържано, тихо и скрито.

На утринта, когато се събудих, дочух да тече вода. Виж ти! Тя беше станала и покачена на стола до умивалника, с усилие и мъка навеждаше каната (която не можеше да вдигне), за да я излее в легена. Интересно ми бе да я наблюдавам как се мие и облича — такава мъничка, усърдна и безшумна. Очевидно не бе свикнала да се оправя сама; закопчалките, връзките, секретните копчета й създаваха затруднения, които тя преодоляваше с възхитително упорство. Сгъна нощницата си, изпъна гладко покривката на леглото и като се оттегли в един ъгъл, където диплата на бялата завеса я скриваше от погледа, притихна. Надигнах се и протегнах глава да видя какво прави. Беше коленичила с чело, облегнато на ръката — разбрах, че се моли.

Гувернантката почука на вратата. Тя се стресна.

— Вече се облякох, Хариет. Облякох се сама, но ми се струва, че съм раздърпана. Оправи ме!

— Защо сте се облекли сама, миси?

— Шт! Говори тихо, Хариет, да не събудиш момичето (имаше предвид мен, която лежах със затворени очи). — Облякох се сама, та да се науча, защото ти скоро ще ме оставиш.

— Искате ли да си отида?

— Когато си ядосана, често съм се молила да си отидеш, но не и сега. Завържи добре колана ми; приглади косата ми, моля ти се.

— Коланът е вързан чудесно. Какво необикновено момиче сте вие!

— Трябва да се върже отново. Моля те, вържи го.

— Ето, готово. Когато ме няма, ще трябва тази млада госпожица да ви облича.

— В никакъв случай.

— Защо? Тя е много мила млада дама. Вярвам, че ще се държите добре с нея, миси, и няма да се показвате надменна.

— Тя няма да ме облича в никакъв случай.

— Смешно малко момиченце!

— Кривиш гребена, Хариет; пътят ми няма да е прав.

— Ах, трудно е да ви се угоди. Така добре ли е?

— Много добре. А сега, след като съм облечена, къде трябва да отида?

— Ще ви заведа в стаята за закуска.

— Хайде тогава.

Тръгнаха към вратата. Тя се спря.

— О! Хариет, защо не сме си у дома! Не ги познавам тези хора.

— Бъдете послушно дете, миси.

— Аз съм послушна, но ей тук ме боли. — И тя сложи ръка на сърцето си и с въздишка изстена: — Татко! Татко!

Аз се привдигнах и станах, за да прекъсна тази сцена, докато още бе възможно.

— Кажете добро утро на младата дама — нареди Хариет.

Тя каза „добро утро“ и излезе след гувернантката. Хариет напусна временно още същия ден, отиде на гости у свои приятели, които живееха наблизо.

Когато слязох долу, намерих Полина (детето се назоваваше Поли, но истинското му име беше Полина-Мери) да седи на масата до мисис Бретън. Пред нея имаше чаша с мляко, в ръката й, която лежеше неподвижна на масата, имаше филия хляб, но тя не ядеше.

— Как да утешим това малко създание, не зная — каза мисис Бретън. — Не хапва нищо, а както я гледам, не е и спала.

Изразих надежда, че времето и доброто отношение ще помогнат.

— Ако успее да се привърже към някого от нас, ще свикне тук, но дотогава не зная — отвърна тя.

ГЛАВА ВТОРА

ПОЛИНА

Изминаха няколко дни и по всичко личеше, че тя трудно ще се привърже към някого от нас. Не се държеше нито невъзпитано, нито капризно: всъщност беше много послушна; но човек мъчно би могъл да си представи същество, по-неподатливо на утешение, дори на успокояване. Беше изпаднала в униние, едва ли възрастен би могъл да преживява по-искрено от нея това печално състояние, едва ли сбръчкан старец, копнеещ за Европа в отдалечен от континента край, би носил на лицето си следите на носталгия тъй видимо, както се бяха отпечатали те на нейния детски лик. Тя сякаш остаряваше и ставаше някак неземна. Аз, Люси Сноу, заявявам, че не страдам от проклятието, наречено прекалено и развинтено въображение, ала всякога, щом надникна в някоя стая и я виждах да седи в ъгъла сама, с глава, подпряна на сухата й детска ръка, изпитвах чувството, че стаята се обитава не от човек, а от привидение.

А в лунните нощи, когато се случваше да се събудя и да видя нейната фигура, коленичила в леглото, бяла и открояваща се в светлата нощница, да се моли подобно фанатичен католик или методист — като ранозрял светец, — тогава ми бе трудно да определя мислите, които ме обземаха, но знам, че и те бяха също тъй нереални и болезнени като ония, обхванали ума на детето.

Не долавях думите на молитвите й, защото ги изговаряше шепнешком; понякога дори не ги шепнеше, а само ги изстрадваше, но в оскъдните изречения, които долавях, всякога се чуваха горчивите слова „татко, татко мой!“ Разбрах, че това е личност, която бива обсебена от една-единствена идея, и знам, че хората, които се поддават на подобна склонност, са най- нещастните сред мъжете и жените.

Какъв щеше да бъде изходът от това терзание, ако не беше спряно, би могло само да се гадае. Ала то получи внезапен обрат.

Един следобед мисис Бретън, за да я измъкне от обичайното й убежище в ъгъла, я бе сложила да седне на пейката под прозореца и за да задържи вниманието й, накарала я бе да наблюдава минувачите и да брои колко жени ще минат по улицата за определено време. Тя бе застанала неподвижна, загледана разсеяно, без да брои, когато — понеже я наблюдавах — съзрях в очите й странна промяна. Тези нервни, опасни характери — чувствителни, както ги зоват — предлагат възможност за интересни наблюдения за оня, когото по-хладнокръвния темперамент предпазва от съучастие във внезапните им приумици. Втренченият, тежък поглед се замъти, трепна, а сетне в него припламна огън, малкото потъмняло чело се проясни, унилите, отчаяни черти се оживиха, тъжното изражение изчезна и се замени с внезапна възбуда, с напрегнато очакване.

— Истина е! — възкликна тя.

Подобно птичка или стрела, или каквото да било бързо подвижно нещо тя вече бе изхвръкнала от стаята. Как е успяла да отвори пътната врата, не зная — може би е била открехната, а може и Уорън да е бил там и да се е подчинил на заповедта й, която е била непрекословна. Аз — наблюдавайки хладнокръвно през прозореца — я видях с черната рокличка и малката плисирана престилка (тя ненавиждаше детските мантички) да притичва към средата на улицата. И тъкмо когато се канех да се извърна и спокойно да съобщя на мисис Бретън, че детето е полудяло и трябва незабавно да се хване, видях да я повдигат и тя изчезна от хладнокръвния ми поглед и от учудения взор на минувачите. Един господин бе извършил това добро дело и сега, като я загръщаше в своето наметало, бе тръгнал да я върне в дома, от който я бе видял да излиза.

Реших, че ще я предаде на прислужника и ще се оттегли, ала той влезе и като се позабави малко долу, се изкачи по стълбата.

Начинът, по който бе приет, веднага показа, че е познат на мисис Бретън. Тя го поздрави, ала беше възбудена, изненадана, стресната. Във вида и държането й се четеше някакъв протест и в отговор по-скоро на това, отколкото на думите й той каза:

— Не можех да се въздържа, госпожо, невъзможно ми беше да напусна страната, без да видя с очите си как се чувствува тя.

— Но вие ще я разстроите.

— Не вярвам. А как е Полито на татко?

Въпросът бе отправен към Полина, докато сядаше и я слагаше на пода до себе си.

— А как е Полиният татко? — бе отговорът, докато тя се облягаше на коляното му и се взираше в лицето му.

Не беше бурна, многословна сцена — затова се чувствувах благодарна, — ала бе сцена, наистина с толкова бликащи чувства, че именно защото чашата не бе препълнена с пяна, нито преливаше бурно, атмосферата бе още по-тягостна. При стихийни, несдържани срещи отегченият наблюдател бива обхващан от чувство на възмущение или присмех; докато според мен много по-тягостна е онази чувствителност, която се поддава на въздържание подобно роб-великан, обуздаван от силата на благоразумието.

Мистър Хоум бе човек със строги черти — бих казала дори със суров израз; челото му бе изпъкнало, скулите му големи и издадени. Приличаше на шотландец, ала в очите му се четеше прилив на чувства, вълнение се излъчваше от фигурата му. Северният акцент подхождаше на физиономията му. Изглеждаше едновременно и горделив, и приветлив.

Той сложи ръка върху повдигнатото лице на детето. То каза:

— Целуни Поли.

Той я целуна. Щеше ми се детето да издаде някакъв истеричен вик, от който да се успокоя и отпусна. Ала тя беше притихнала; сякаш бе получила онова, което желаеше — всичко, което желаеше, и сега изпитваше пълно доволство. Това същество не приличаше на своя повелител нито по държане, нито по външен вид, а си личеше, че е от неговата кръв; духът й беше подхранван от неговия, както чашата — от шишето.

Без съмнение, каквото и да чувствуваше в момента, мистър Хоум умееше да се владее по мъжки.

— Поли — обади се той, вгледан в своето момиченце, — иди в антрето; ще видиш палтото ми на един стол; бръкни в джобовете, там ще намериш носната ми кърпа; донеси ми я.

Тя се подчини, отиде и се върна, пъргава и покорна. Той говореше с мисис Бретън и тя зачака с кърпата в ръка. Интересна гледка беше да я наблюдаваш, стройна, стегната и хубавка, застанала до коляното му. Забелязвайки, че той продължава да говори, без да я усеща, тя взе ръката му, отвори отпуснатите му пръсти, сложи кърпата и ги затвори върху нея, един по един. Той все още, изглежда, нито я виждаше, нито чувствуваше присъствието й. Тя се сгуши до него и макар да не се поглеждаха и да не разговаряха в продължение на цял час, струва ми се, че и двамата бяха щастливи.

По време на чая движенията и държането на малкото същество неотлъчно привличаха погледа ми. Тя нареди на Уорън, докато той подреждаше столовете:

— Сложете татковия стол тук, а моя ей там, между татко и мисис Бретън — аз ще му подам чая.

Тя седна на мястото си и помаха с ръка на баща си:

— Ела до мен, като че ли сме си у дома, татко.

А после, докато му подаваше чашата, докато разбъркваше захарта му и му сипваше сметана, каза:

— В къщи винаги аз ти приготвям чашата, татко, никой не го прави по-добре от мен, нито дори ти самият.

По време на яденето продължаваше да го ухажва: това изглеждаше някак странно. Щипките за захар бяха прекалено широки за мъничката й ръка, та трябваше да ги държи с две: сребърната кана за сметана, чиниите, самата чаша и чинийката, всичко изискваше от нея двойно напрежение и сръчност; ала тя вдигаше това, подаваше онова и се справяше успешно, без да счупи нищо. Право да си кажа, мислех си, че се меси където не й е работа, но баща й, сляп като повечето родители, изглеждаше много доволен, че тя се грижи за него, и някак си дълбоко успокоен от вниманието й.

— Тя ми е утехата! — не се сдържа да заяви на мисис Бретън. Тази дама, от своя страна, също си имаше „утеха“ и съкровище, което в момента не беше у дома, та съчувстваше на слабостта му.

Втората „утеха“ се появи на сцената малко по-късно същата вечер. Знаех, че ще се върне през този ден, и усещах как мисис Бретън го очаква. Насядали бяхме край огъня след чая, когато Греъм се присъедини към нас: би трябвало да кажа „нахлу“, защото появата му предизвика раздвижване, а сетне, понеже мистър Греъм беше гладен, трябваше да бъде нахранен. Той и мистър Хоум се срещнаха като стари познати: дълго време Греъм въобще не забеляза момиченцето.

След като се нахрани и отговори на многобройните въпроси на майка си, той стана от масата и седна край огъня. Насреща му седеше мистър Хоум, а до лакътя му — детето. Като казвам „детето“, употребявам неподходяща и неописателна дума — дума, подсказваща съвсем друго, но не и това сдържано момиченце, облечено в траурна пола и бяла шемизета, на ръст като голяма кукла, кацнало на висок стол до масичката, с кутийката за шев от бяло боядисано дърво върху нея, стиснало в ръка мъничка носна кърпичка, която старателно поръбваше и усърдно дупчеше с иглата, прилична в нейните пръсти едва ли не на шиш, като от време на време се обождаше и оцветяваше батистата с червени точи;и; трепваше, когато острието — изплъзнало се от контрола на ръката й — се забиваше болезнено дълбоко; но си оставаше все тъй мълчаливо, смълчано, усърдно, съсредоточено, женствено.

По онова време Греъм беше хубав шестнадесетгодишен неверник. Казвам неверник не защото беше вероломен по характер, а защото думата ми се струва най-подходяща, за да обрисувам светлия келтски (а не саксонски) вид на хубостта му: вълнистата му светлокестенява коса, симетричните му черти, усмивката, която излъчваше очарование и лукавство (в най-хубавия смисъл на думата). Разглезено, дяволито момче — такъв беше той в ония дни.

— Мамо — рече Греъм, след като мълчаливо бе огледал малката фигурка пред себе си, и когато временното излизане на мистър Хоум от стаята го освободи от стеснителната усмивка, единствената му проява на свенливост, — мамо, в това общество съзирам млада дама, на която не съм представен.

— Сигурно имаш предвид момиченцето на мистър Хоум — отвърна майка му.

— Ах, госпожо — отвърна синът й, — намирам изражението ви за твърде безцеремонно; аз лично непременно бих казал мис Хоум, ако изобщо се осмелявах да заговоря за благородничката, която имам предвид.

— Слушай, Греъм, не ти позволявам да закачаш това дете. Не си въобразявай, че ще те оставя да я вземеш на прицел.

— Мис Хоум — продължи Греъм, несмущаван от резкия отговор на майка си, — ще ми позволите ли честта да ви се представя сам, тъй като никой, изглежда, не желае да ми направи тази услуга? Ваш роб, Джон Греъм Бретън.

Тя го погледна; той стана и се поклони най-сериозно. Тя остави спокойна напръстника, ножиците, ръкоделието; слезе внимателно от високия стол и като направи реверанс с неописуемо достойнство, запита:

— Как сте?

— Имам честта да съм в добро здраве, само малко поизморен от пътешествието. Надявам се, мадам, че и вие сте добре?

— Приблизително добре — долетя отговорът на малката женичка; и тя направи опит да заеме предишния си висок стол, ала като разбра, че това не може да се постигне без катерене и протягане — немислимо унижение — и като не желаеше за нищо на света друг да й помага в присъствието на този непознат млад човек, замени високия стол с друг, по-нисък: към този стол Греъм притегли своя.

— Надявам се, мадам, че настоящото ви жилище, домът на майка, ви дава задоволителен подслон?

— Не абсолютно, искам да си отида у дома.

— Напълно естествено и похвално желание, уважаема; ала желание, на което аз с всички сили ще се противопоставя с намерение да извлека от вас онова ценно нещо, наречено развлечение, което мама и мис Сноу не са в състояние да ми доставят.

— Скоро ще трябва да замина с татко; няма да остана дълго при майка ви.

— О, не, не, вие ще останете при мен, уверен съм. Имам едно пони, което ще яздите, и безброй книжки с картинки, които ще ви покажа.

— Вие тук ли ще живеете сега?

— Да. Това приятно ли ви е? Харесвате ли ме?

— Не.

— Защо?

— Намирам ви странен.

— Лицето ми ли, мадам?

— И лицето, и целият. Имате дълга рижава коса.

— Кестенява, ако обичате; мама я нарича „кестенява“ или златиста, тъй я наричат и приятелите й. Но дори и с моята „дълга, рижава коса“ — (и той размаха с чувство на тържество — знаеше, че е червена, и се гордееше с този лъвски оттенък) — никакъв случай не съм по-странен от ваше благородие.

— Наричате ме странна?

— Точно така.

След известно мълчание:

— Смятам вече да си легна.

— Малко момиченце като вас отдавна трябваше да е в леглото; но вероятно сте се забавили с надежда да ме видите, нали?

— Нищо подобно.

— Сигурно сте желали да се насладите на моята компания. Знаели сте, че се връщам, и сте изчакали да ме видите.

— Забавих се заради татко, а не заради вас.

— Добре, мис Хоум, но аз ще ви стана любимец: скоро ще ме предпочитате пред баща си.

Тя пожела на мисис Бретън и на мен лека нощ: сякаш се поколеба дали държането на Греъм заслужава същото внимание, ала в туй време той я хвана с една ръка и я вдигна над главата си. Тя видя себе си, вдигната нависоко, в огледалото над камината. Внезапността, безцеремонността, неуважението, които се криеха в постъпката, преляха чашата.

— Засрамете се, мистър Греъм! — викна тя възмутено. — Пуснете ме! — А като стъпи на краката си, додаде: — Питам се какво бихте си казали за мен, ако постъпех с вас по същия начин и ви вдигна с едната си ръка — тя размаха този мощен крайник, — както Уорън вдига малко коте.

С тези думи излезе от стаята.

ГЛАВА ТРЕТА

ДРУГАРИ В ИГРИТЕ

Мистър Хоум остана още два дни. Но през това време нито веднъж не излезе от къщи. По цял ден седеше край огнището, ту мълчеше, ту слушаше и отговаряше на мисис Бретън, която разговаряше с него както подобава за събеседник в подобно мрачно настроение — нито с прекалено съчувствие, нито с безразличие, а разумно; бих казала дори майчински, защото беше достатъчно по-възрастна, за да си позволи това.

Що се отнася до Полина, детето беше едновременно щастливо и безмълвно, усърдно и напрегнато. Баща й често я взимаше на коленете си; тя оставаше там, докато усети или си въобрази, че той става неспокоен. Тогава се обаждаше:

— Татко, пусни ме; ще те изморя, тежка съм.

И големият товар се смъкваше на килима, оставаше там или се настаняваше на столче в нозете на „татко“, отваряше бялата кутия и се заемаше с изпъстрената с червени точки носна кърпичка. Тази кърпичка, изглежда, бе замислена като спомен за „татко“ и трябваше да се завърши преди тръгването му; затова и напрежението на брадичката (тя правеше не повече от десетина бода за половин час) се засили.

Вечерта, довеждайки Греъм в майчиния дом (денят му минаваше в училището), ни носеше по-голямо оживление — то ставаше още по-забавно от сцените, които неминуемо се разиграваха между него и Полина.

Вследствие унижението, нанесена й първата вечер след пристигането му, тя се държеше с него отчуждено и надменно. Обичайният й отговор, когато я заговореше, беше:

— Нямам време за вас, други неща ме занимават в момента.

Замолена да определи какви са тия „неща“, тя отговаряше:

— Работа имам.

Греъм се опитваше да привлече вниманието й, като отваряше капака на работната си маса и измъкваше оттам разнообразното й съдържание — печати, червени восъчни пръчки, джобни ножчета, причудливи ярко оцветени гравюри, които бе събирал дълго време. Но дори и това неудържимо изкушение не я разколебаваше докрай.Очите й, вдигнати крадешком от ръкоделието, се стрелкаха често към писалищната маса с разпилените по нея картини. Една гравюра на момченце, което си играе с красиво ловджийско куче, подхвръкна на пода.

— Ах, какво хубаво кученце! — възкликна Полина възхитено.

Греъм се престори, че не е чул. След малко тя се измъкна от мястото си и приближи да разгледа това съкровище. Големите очи и дългите уши на кучето, както и шапката на детето, бяха неотразими.

— Хубава картина! — чу се благоприятната й оценка.

— Подарявам ти я — каза Греъм.

Тя сякаш се поколеба. Желанието да я има беше силно, но да приеме, означаваше да накърни достойнството си. Не. Тя я пусна на пода и се отдалечи.

-Значи не я щеш, така ли, Поли?

— Май че не, благодаря.

— Да ти кажа ли какво ще направя с картината, ако ти не я вземеш?

Тя се извърна да го чуе.

— Ще я нарежа на ленти, да палим с тях свещите.

— Не!

— Ще видиш.

— Моля те, недей.

Греъм стана непреклонен, като чу умолителния тон. Измъкна ножицата от майчината си кошница за ръкоделие.

— Ето, гледай! — извика той и замахна заплашително — през главата на кучето и през носа на малкия Хари.

— Не! Не! Не!

— Тогава ела при мен. Бързай, или режа!

Тя се поколеба, пристъпи неохотно, но се подчини.

— Сега кажи, искаш ли я? — запита той, когато тя застана пред него.

— Моля ти се.

— Но аз искам нещо насреща.

— Какво?

— Една целувка.

— Първо ми подай картината.

Сега на свой ред Поли проявяваше недоверие. Греъм й я даде. Но тя рече да се плъзне от обещанието си, втурна се към баща си и намери убежище на коленете му. Греъм се надигна в безмълвен гняв подир нея. Тя скри лице в жилетката на мистър Хоум.

— Татко, татко, кажи му да си върви!

— Няма да мръдна оттук — отвърна Греъм.

С извърнато лице тя протегна ръка да го отпъди.

— Тогава ще те целуна по ръката — заяви той. В същия миг ръката се сви в юмрук и му плати с такава монета, която никак не приличаше на целувка.

Греъм, който на свой ред умееше да хитрува също като малката си другарка в играта, се оттегли, уж сразен. Той се хвърли на един диван, облегна глава на възглавниците и се смълча като човек, обхванат от силни болки. Поли, заинтригувана от мълчанието му, погледна към него. Очите и лицето му бяха закрити с ръце. Тя се извърна на коленете на баща си и се загледа в своя враг разтревожени и продължително. Греъм изохка.

— Татко, какво му е? — прошепна тя.

— Най-добре попитай него, Поли.

— Боли ли го нещо? — (Второ изохкване.)

— Пъшка, като че ли го боли — отвърна мистър Хоум.

— Мамо — обади се Греъм немощно, — май трябва да пратиш за доктора. Ох, отиде ми окото! — (Ново мълчание, нарушавано само от Греъмовите въздишки.) — Ами ако ослепен? — възкликна той отчаяно.

Побойницата не можа да понесе това предположение. Бързо се озова до него.

— Покажи ми окото си. Не исках да го ударя — исках да те блъсна по устата; и не знаех, че удрям толкова силно.

Мълчание. Лицето й се изкриви.

— Прости ми, прости ми.

Последва смущение, заекване, сълзи.

— Стига си дразнил детето, Греъм — обади се мисис Бретън.

— Всичко това е на шега, милото ми — извика мистър Хоум.

И Греъм отново я вдигна във въздуха, и тя отново го удари, и докато дърпаше лъвските му къдрици, наричаше го „най-лошия, груб, ужасен, лъжлив човек на света“.

В утринта на заминаването му мистър Хоум и дъщеря му водиха продължителен разговор в един прозрачен еркер. Дочух част от този разговор.

— Не може ли да си стегна багажа и да тръгна с теб, татко? — прошепна тя умолително.

Той поклати глава.

— Ще ти преча ли?

— Да, Поли.

— Защото съм малка ли?

— Защото си малка и нежна. Само големите, силни хора могат да пътешествуват. Но не скърби, момиченцето ми; късаш ми сърцето. Татко скоро ще се върне при неговата Поли.

— Не, не, аз не скърбя. Нищо подобно.

— Поли ще страда, ако натъжи татко, нали?

— Да, много.

— Тогава засмей се — не плачи на раздяла, не тъжи и след това. Чакай ме да се върна, а дотогава бъди весела. Можеш ли да го сториш?

— Ще се опитам.

— Вярвам ти. Сбогом тогава. Време е да тръгвам.

— Сега ли? Веднага ли?

— Веднага.

Тя му подаде треперещи устни. Баща й изхлипа, но тя, забелязах, не издаде ни звук. След като я пусна на земята, той стисна ръка на другите и излезе.

Когато външната врата се хлопна, тя се отпусна на колене в един стол с вика: „Татко!“

Този вик беше протяжен и глух — нещо като „Защо ме изостави?“ В следващите няколко минути забелязах — тя преживя дълбоки терзания. И в този кратък период изпита такива тежки чувства, каквито някои не изпитват докато са живи; но тя така беше създадена. И докато бе жива, щеше да изстрадва много подобни мигове. Никой не се обади. Мисис Бретън, бидейки майка, проля няколко сълзи. Греъм, който пишеше нещо, вдигна очи и я загледа. Аз, Люси Сноу, останах невъзмутима.

Малкото създание, оставено само на себе си, си помогна, както малцина са в състояние да го сторят — пребори се с едно неописуемо страдание; и след време до известна степен съумя да го подчини. Този ден, а и следващия тя не пожела да получи утеха от никого. След това се примири.

На третата вечер, както си седеше на пода, изтерзана и притихнала, Греъм, влизайки, я вдигна нежно, без да каже дума. Тя не го отблъсна. Дори се сгуши в прегръдката му, сякаш бе съвсем отпаднала. Когато той седна, тя облегна глава на гърдите му. И след малко задряма. Той я отнесе горе в леглото й. Не се изненадах, когато на другата сутрин първите й думи бяха:

— Къде е мистър Греъм?

Точно тази сутрин нямаше да закусва с нас. Имаше да пише някакво домашно за утринните учебни часове и бе помолил майка си да му изпрати чаша чай в неговата занималня. Поли предложи да я отнесе. Тя имаше нужда да върши нещо, да се грижи за някого. Повериха й чашата, защото, макар и неспокойна, тя бе много внимателна. Тъй като занималнята беше точно срещу стаята за закуска и двете врати — една срещу друга на коридора — очите ми я проследиха.

— Какво правиш? — запита тя, спирайки се на прага.

— Пиша — отвърна Греъм.

— Защо не дойдеш да закусиш с майка си?

— Нямам време.

— Искаш ли закуска?

— Естествено.

— Тогава заповядай.

И тя сложи чашата на пода, подобно тъмничар, който оставя каната на затворника през вратата, и се оттегли. След малко се върна.

— След чая какво друго искаш — какво ще ядеш?

— Каквото и да е, стига да е вкусно. Донеси ми нещо особено вкусно — бъди добра малка женичка.

Тя се върна при мисис Бретън.

— Моля, госпожо, изпратете на сина си нещо вкусно.

— Хайде, ти го избери, Поли. Какво да му занесем?

Тя подбра в една чиния от всичко, което бе най-добро на масата, но не след дълго се върна отново и шепнешком помоли за малко мармалад, какъвто нямаше на масата. Като го занесе (защото мисис Бретън не отказваше нищо на двамата), след малки чухме Греъм да я възнася до небесата -обещавайки й, че когато си има собствен дом, ще я направи своя домоуправителка и дори, ако покаже готварски способности, своя готвачка. Тъй като тя не се върна, отидох да я потърся и я намерих да закусва с Греъм, застанала до лакътя му — делеше с него всичко освен мармалада, който тактично отказваше да вкуси, да не би, предполагам, да излезе, че го е поискала за себе си. Постоянно ме изненадваше с подобна съобразителност и очарователна чувствителност.

Така завързана, дружбата не се разпадна бързо; обратно — времето и обстоятелствата, вместо да я отслабят, я заздравяваха. Колкото различни да бяха двамата по възраст, интереси, пол и прочие, съумяваха някак да намерят какво да си кажат. Що се отнася до Полина, забелязах, че тя се разкриваше цялостно единствено в присъствието на младия Бретън. Когато посвикна с дома, тя се показа послушна към мисис Бретън; бе в състояние да стои по цял ден на столчето до нозете на тази дама, да учи, да шие, да рисува на плоча, без нито за миг да се възпламени от нещо, нито да покаже странностите на своя характер. При подобни обстоятелства за мен тя вече не представляваше интерес. Но в мига, в който се чуеше вечерното почукване на Греъм, настъпваше промяна; тя мигом заставаше горе на стълбищната площадка. Обикновено вместо поздрав прозвучаваше укорът й или някаква заплаха:

— Пак не си изтри обувките на изтривалката. Ще те обадя на майка ти.

— Виж я ти, многознайницата! Горе ли си?

— Да, и не можеш за ме хванеш; по-високо съм от тебе. — Тя надничаше между перилата на стълбата; не достигаше над тях.

— Поли!

— Кажи, мило момче! — Така се обръщаше към него, подражавайки на майка му.

— Припадам от умора — заявяваше Греъм, облягайки се на стената на коридора с напълно изтощен вид. — Доктор Дигби — (главният учител) — ме разсипа от работа. Хайде, слез и ми помогни да си кача учебниците.

— Да, да! Подиграваш се!

— Нищо подобно, Поли, казвам ти самата истина. Слаб съм като перце. Слез долу.

— Очите ти кротуват като на котката, но знам, че се готвиш да скочиш.

— Да скоча ли? Нищо подобно, не ме познаваш. Хайде, слез.

— Може, но ако обещаеш да не ме докосваш — да не ме вдигаш и да не ме въртиш във въздуха.

— Кой, аз ли? Та аз нямам капчица сили. — И се отпусна на един стол.

— Тогава сложи учебниците на първото стъпало и отстъпи четири крачки.

Щом той ги оставеше, тя слизаше предпазливо, без да откъсва поглед от немощния Греъм. Разбира се, като го наближеше, той светкавично се съживяваше. Не минаваше без лудории. Понякога тя се разсърдваше, друг път се срещаха без сръдни и до нас долитаха думите й, докато го водеше нагоре по стълбата:

— А сега, мило момче, ела да изпиеш чая; знам, че си гладен.

Беше много интересно да я наблюдава човек, докато седеше край вечерящия Греъм. В негово отсъствие тя беше много тихо дете, но когато той беше в къщи, не я свърташе на едно място. Често ми се е искало да е по-сдържана и по-кротка. Но не — тя му се предаваше изцяло: прислужвайки му всеотдайно, грижеше се всичко да му е наред. За нея той беше повече от велик падишах. Едно след друго натрупваше пред него всички ястия и когато на човек му се струваше, че всичко, което бе пожелал, е вече там, тя намираше още нещо.

— Госпожо — шепнеше на мисис Бретън, — а дали синът ви няма да иска парченце сладкиш; ей там има — сочеше тя към бюфета. Мисис Бретън не обичаше да се сервират сладкиши на следобедния чай, но малката не отстъпваше. — Едно парченце — само за него, понеже ходи на училище. Момичета като мен и мис Сноу нямат нужда от сладко, но на него му се яде.

На Греъм наистина му се ядеше и най-често го получаваше. За да бъдем справедливи, нека кажем, че той с готовност би го разделил с онази, на която го дължеше; но тя нито веднъж не му позволи. А да настоява, значеше да помрачи настроението й за цялата вечер. Да стои на коляното му и да бъде център на вниманието и на разговора му, това бе наградата, която искаше — не й трябваше сладкиш.

С каква удивителна готовност се приспособяваше тя към ония теми, които го интересуваха! Човек би казал, че детето няма нито свои мисли, нито свой живот, та затова му е нужна да живее, да се движи и да съществува чрез някой друг. Сега, след като бе останала без баща си, тя се прилепи о Греъм и сякаш чувствуваше с неговите чувства, съществуваше чрез неговото същество. Научи имената на всичките му съученици с невероятна бързина; запамети безпогрешно всичките им отличителни черти, така както той й ги бе описал. Достатъчно бе веднъж да й разкаже за някого. Никога не забравяше, нито объркваше единия с друг; по цяла вечер можеше да разговаря с него за хора, които изобщо не бе срещала, сякаш добре познаваше вида, държането и характера им. Научи се дори да подражава на някои от тях. Един от младшите учители, към когото Греъм хранеше дълбока неприязън, се отличаваше, изглежда, с някакви особености, които тя съумя да запомни от първия му разказ, и често го имитираше, за да забавлява Греъм. Мисис Бретън обаче на одобри това и й забрани.

Двамата почти никой път не се караха, ала един път се стигна до сблъсък, в който чувствата й понесоха тежък удар.

Веднъж по случай рождения ден на Греъм бе поканил няколко другари — негови връстници — на вечеря. Полина прояви голям интерес към тия приятели. Често бе слушала за тях — бяха от онези, за които Греъм говореше най-много. След вечеря младите господа останаха сами в трапезарията, където скоро се развеселиха и взеха да вдигат шум. Минавайки случайна през антрето, намерих Полина да седи на най-долното стъпало на стълбата, с очи, впити в светналите стъкла на вратата, в които се отразяваше лампата на антрето, а малкото й челце бе свъсено от напрегнати мисли.

— За какво си се замислила, Поли?

— За нищо особено; съжалявам само, че стъклата на вратата не са прозрачни, да виждам през тях. Момчетата изглеждат много весели, иска ми се и аз да съм при тях. Искам да съм с Греъм и да наблюдавам приятелите му.

— Какво те спира да влезеш?

— Страхувам се. Но дали да опитам? Да почукам ли на вратата и да помоля да ме пуснат?

Реших, че сигурна няма да има нищо против и тя да играе с тях, затова я подтикнах да го стори.

Тя почука — първо твърде тихо, на второто почукване вратата се отвори. Показа се главата на Греъм, изглеждаше приятно възбуден, но раздразнен.

— Какво искаш, малка маймунке?

— Да дойда при теб.

— Така ли? Притрябвала си ми! Бягай при мама и мис Сноу и им кажи да те слагат да спиш.

Червеникавата коса и озареното, пламнало лице се скри, вратата се затвори безпрекословно. Тя занемя.

— Защо ми говори така? Никога не ми е говорил така — възкликна смаяно. — Какво съм му направила?

— Нищо, Поли, но сега Греъм е зает със своите съученици.

— И с тях му е по-приятно, отколкото с мен! Изпъди ме, защото те са тук.

Прииска ми се да я утеша и да използувам случая, за да налея в главичката й малко от ония философски максими, с които винаги съм била добре запасена. Тя обаче ме спря, като запуши уши още при първите ми думи, и легна на изтривалката, с лице върху каменните плочи; нито Уорън, нито готвачката успяха да я мръднат оттам. Оставихме я да лежи, докато сама реши да стане.

Греъм забрави за грубостта си още същата вечер и щом си отидоха другарите му, се опита да я заговори както обикновено, но тя се дръпна от ръката му. Очите й искряха, не пожела да му каже лека нощ, не поиска да го погледне в очите. На следващия ден той се отнасяше към нея с безразличие, а тя направо се вкамени. На по-следващия ден той се опита да я заприказва, да разбере защо му се сърди; устните й останаха заключени. Естествено, той не бе в състояние истински да се ядоса — бяха твърде неравностойни като двойка във всяко отношение. Опита да я утеши и прикотка. „Защо му се сърди? Какво й е сторил?“… и т. н., докато накрая получи в отговор само сълзи; приласка я и те отново се сдобриха. Но тя беше от хората, които вадят поука от подобни случаи. Забелязах, че нито веднъж, след като я бе отблъснал, не го повика, не го последва, с нищо не показа, че търси вниманието му. Един път й казах да отнесе някаква книга или не помня какво на Греъм, докато той учеше в занималнята си.

— Ще го почакам сам да слезе — отвърна тя гордо, — не желая да го карам да става, за да ми отваря.

Младият Бретън имаше любимо пони, на което яздеше често; от прозореца тя винаги го наблюдаваше как излиза и се връща. Мечтата й беше да поязди веднъж поне из двора, но за нищо на света не бе помолила за подобно благоволение. Един ден отиде на двора, за да го гледа, докато той слиза от кончето. Облегната на портата, по лицето й се бе изписал копнеж да поязди.

— Хайде, Поли, искаш ли да пояздиш? — запита Греъм небрежно. Убедена съм, че думите му са й прозвучали прекалено небрежно.

— Не, благодаря — отвърна тя и се извърна с пълно безразличие.

— Ще съжаляваш — настояваше Греъм. — Знам, че ще ти хареса.

— Главата си отрязвам, че няма! — долетя в отговор.

— Лъжеш. Казала си на Люси Сноу, че мечтаеш да пояздиш.

— Люси Сноу е кле-кречетало — чух я да казва (неумението й да изрича правилно някои думи бе единственото й детско несъвършенство) и с тези слова си влезе.

Греъм, който скоро я последва, каза на майка си:

— Мамо, това дете е ужасно. Пълно е с най-невъзможни чудатости, но без нея ще ми е скучно. Тя ме забавлява сто пъти повече от теб и Люси Сноу.

— Мис Сноу — каза ми Полина (напоследък бе започнала да разговаря с мен нощем, когато оставахме сами в нашата стая), — знаете ли в кои дни от седмицата най обичам Греъм?

— Откъде да знам нещо толкова странно! Нима има ден от седемте, в който той е по-различен, отколкото в останалите шест?

— Разбира се! Не забелязвате ли? Не знаете ли? Той е най-чудесен в неделя; тогава е при нас през целия ден, а вечерно време е толкова добър.

Забележката й не бе съвсем безпочвена. Черкуването и т. н. усмиряваха Греъм през деня, а неделната вечер той прекарваше в спокойни, по-скоро мързеливи развлечения край камината в гостната стая. Настаняваше се на дивана, а после викаше при себе си Поли.

Греъм не беше като другите момчета, радост му доставяха не само буйните игри. Понякога се отдаваше на размишления. Обичаше и да чете, а книгите, които си избираше, не бяха лоши. В подбора им проличаваха характерни предпочитания и дори интуитивен вкус. Наистина тай рядко говореше за прочетеното, но съм го виждала да стои и да размишлява над него.

След като се настанеше до него, коленичила на малка възглавничка или на килима, двамата започваха да си шепнат — думичките им едва се долавяха. От време на време долавях цели фрази. Действително нечие по-добро и по-благородно влияние сякаш успокояваше Греъм и му внушаваше благо настроение.

— Кажи, научили ли някакви нови химни през тази седмица, Поли?

— Научих един много хубав, от четири строфи. Да ти го кажа ли?

— Хайде, но внимателно, без да бързаш.

След като химнът биваше изречен или по-скоро изпят от мелодичния й глад, Греъм се опитваше да поправи начина на рецитирането и изобщо й даваше урок по декламация. Тя учеше бързо, умееше да подражава, а освен всичко радваше я да доставя радост на Греъм. Оказа се податлива ученичка. След химна идваше ред на четенето — най-често някоя глава от Библията. Тук не ставаше нужда да я поправят, защото детето умееше да чете всяка по-обикновена разказвателна глава безпогрешно, а в случаите, когато й се удаваше да разбере темата и да се заинтересува от нея, интонацията и изразителността й бяха удивителни. Хвърлянето на Йосиф в тъмницата, историята на Самуил, Даниил в клетката на лъва — това бяха любимите й пасажи.

— Бедният Яков! — възкликваше понякога с треперещи устни. — Колко е обичал сина си Йосиф! Толкова много — допълни тя веднъж, — толкова много, Греъм, колкото аз те обичам. Ако ти умреш — и тя отвори пак книгата, потърси стиха и прочете, — „аз ще бъда безутешна и ще умра, обзета от скръб“.

При тези думи тя обви Греъм с малките си ръчички, като потегли дългокосата му глава на гърдите си. Това действие, помня, ме порази като странно импулсивно и събуди у мен чувство, каквото изпитваш, когато някой необмислено си играе с полуопитомено, опасно животно. Страхувах се не от това, че Греъм може да я нарани или грубо да я отхвърли встрани, а си помислих, че тя рискува да бъде пропъдена така нетактично и несдържано, че да го преживее по-тежко и от физическия удар. Общо взето обаче, подобни изяви биваха понасяни търпеливо. Дори понякога в очите му засияваше добродушно удивление от нейното искрено пристрастие. Веднъж той каза:

— Ти ме обичаш така, сякаш си ми малка сестричка, Поли.

— О, аз наистина те обичам — отвърна тя, — аз много те обичам.

За жалост не можах дълго да се занимавам в проучване на нейния характер. Прекарала бе едва два месеца в Бретън, когато от мистър Хоум се получи писмо, което известяваше, че се е установил при майчините си роднини на континента, че тъй като Англия му е станала много противна, не възнамерявал да се връща там най-малко още няколко години и желаел малкото му момиченце да замине при него незабавно.

— Чудя се как ли ще приеме тази вест — каза мисис Бретън, като прочете писмото. Чудех се и аз и се нагърбих да й съобщя.

Влязох в гостната — защото тъкмо в тази тиха и украсена стая тя обичаше да остава сама, но всички знаехме, че няма са пипне нищо или по-скоро няма да повреди нищо, което пипне — и я намерих да седи, подобно малка одалиска, на една софа, полузакрита от надиплените завеси на близкия прозорец. Изглеждаше щастлива, всичките й принадлежности за заминаване бяха край нея — бялата кутия за ръкоделие, едно-две парцалчета от муселин, едно-две крайчета от кордела, подбрани за ушиване на кукленски дрехи. Куклата, с нощна шапчица и нощница, лежеше в люлката си, тя я люлееше да заспи, а очите й бяха вперени в едно книга с картинки, сложена в скута й.

— Мис Сноу — прошепна тя, — това е чудесна книга. Кандас — куклата бе кръстена от Греъм на името на легендарната татарска царица, защото с изцапаното си лице наистина приличаше на етиопка, — Кандас вече заспа и аз ще ви поразправям нещо, само че ще говорим по-тихо, да не я събудим. Тази книга ми я даде Греъм. В нея се разказва за далечни страни, много, много далеч от Англия, които пътешествениците достигат, след като пропътуват стотици мили през морета. Диваци живеят в тези страни, мис Сноу, и носят дрехи, различни от нашите, дори някои почти не носят дрехи, за да не им е горещо, разбирате ли? Защото там времето е много топло. Ето една картина със стотици диваци, събрани в някакво пусто място, равнина, покрита с пясък, около човек в черно — това е много добър англичанин мисионер, който им проповядва под тази лампа. — Показа ми една цветна рисунка. — А тук пък има картини — продължи, — още по-странни, Ето я чудната Велика китайска стена, ето една китайка с краче, по-малко и от моето. Тук пък див татарски кон, а пък ей тук, най-невижданото от всичко, е една страна от лед и сняг, без полета, без гори и без градини. В тази страна са открили мамутови кости. Сега няма мамути. Вие не го знаете какво е, но аз ще ви кажа, защото Греъм ми обясни. Огромно, страховито животно, високо колкото стаята и дълго като коридора, обаче не било жестоко и месоядно, така смята Греъм. Според него, ако ме срещне в гората, нямало да ме убие, освен ако не му се изпреча на пътя; тогава ще ме стъпче сред гъсталака, както аз мога да стъпя на някой скакалец в ливадата, без да го забележа.

И продължи да разправя нататък.

— Поли — прекъснах я, — ти би ли искала да пътуваш?

— Още не — бе благоразумният й отговор, — но може би след двадесет години, когато съм вече голяма, висока колкото мисис Бретън, тогава може да пътуваме с Греъм. Смятаме да отидем в Швейцария и да изкачим Монблан, а някой път ще отплаваме до Южна Америка и ще се изкатерим до Ким-ким-боразо.

— А не би ли искала да пътуваш сега, ако татко ти е с теб?

Отговорът, който прозвуча след известно смълчание, бе характерен за внезапните промени в настроението й.

— Каква полза да се говори по такъв глупав начин? — избухна тя. — Защо споменавате татко? Какво е татко за вас? Тъкмо бях започнала да се успокоявам и да не мисля за него толкова много, а сега всичко ще започне отново.

Устната й потрепера. Побързах да й съобщя за полученото писмо и да спомена за нарежданията в него — тя и Хариет незабавно да заминат при обичания й баща.

— Кажи сега, Поли, не се ли радваш?

Не ми отговори. Пусна книгата, спря да люлее куклата, погледна ме сериозно и загрижено.

— Нима не искаш да отидеш при татко си?

— Разбира се — отвърна най-сетне по оня рязък начин, с който обикновено се отнасяше към мен, съвсем различен от начина й да разговаря с мисис Бретън, и още по-друг от гласа, с който се обръщаше към Греъм. Щеше ми се да разбера повечко от мислите й, ала не — тя не желаеше да разговаря повече с мен. Притичвайки при мисис Бретън, тя я разпита и получи потвърждение на новината. Сериозната и важна вест я остави замислена през целия ден. В късния следобед, когато отдолу се чу завръщането на Греъм, тя изведнъж се озова до мен. Взе да оправя панделката на медальона на шията ми, свали и после нагласи отново гребена в косите ми; докато се занимаваше с това, влезе Греъм. — Съобщете му, но не веднага — прошепна тя, — съобщете му, че си отивам.

По време на чая предадох желаното съобщение. Случи се, че по това време Греъм бе силно угрижен дали ще получи училищната награда, за която се състезаваше. Трябваше да му повторя два пъти, докато привлека вниманието му, но дори и тогава новината го отвлече за миг.

— Отива ли си Поли? Колко жалко! Милото малко Мишле, жал ми е, че ще го загубя; мамо, то пак трябва да дойде при нас, нали?

И като изгълта набързо чая, взе една от свещите, премести малката масичка за своите учебници и скоро се задълбочи в уроците.

„Малкото Мишле“ се примъкна край него и легна на килима до нозете му, с лице към пода; безмълвна и неподвижна, остана в това положение до часа за лягане. По едно време забелязах, че Греъм — без да подозира, че тя е наблизо — я бутна с неспокойния си крак. Тя се отдръпна. Миг по-късно една мъничка ръка се откъсна от лицето й, към което беше притисната, и нежно погали безучастния крак. Когато бавачката й я повика, тя се вдигна и тръгна много послешно, като ни пожела тихичко лека нощ.

Не бих казала, че се боях да вляза в спалнята един час по-късно, е все пак се запътих нататък с неспокойно очакване да намеря детето будно и тревожно. Предчувствието не ме излъга, защото я намерих замръзнала и напрегната, кацнала като бяла птичка върху леглото си. Чудех се как да я заговоря; тя по нищо не приличаше на другите деца. Но този път ме заговори тя. Когато затворих вратата и сложих свещта на тоалетката, тя ме посрещна с думите:

— Не мога — не мога да заспя; и по този начин не бих могла — не мога да живея!

Запитах я какво я мъчи.

— Страшно съм нещастна! — промълви с нейното леко фъфлене.

— Да повикам ли мисис Бретън?

— Това е чиста лудост — отвърна ми разгневено тя; и наистина знаех, че ако само бе чула стъпките на мисис Бретън, щеше да се мушне тихо като мишка под завивките си. Докато пред мен показваше особнячеството си, без да се стеснява — понеже никога не ми бе засвидетелствувала чувство на обич, — тя не разкриваше пред кръстницата ми нищо от същността си, пред нея бе едно послушно, макар и странно момиченце. Огледах я. Бузите й бяха зачервени, широко разтворените й очи бяха едновременно тревожни, блестящи и болезнено възбудени. Очевидно бе, че не бива да остане така до сутринта. Сетих се какво я измъчва.

— Не желаеш ли да кажеш още веднъж лека нощ на Греъм? — запитах я. — Той не си е легнал.

Тя веднага протегна ръце да я вдигна. Като я загърнах с един шал, отнесох я отново долу. Греъм тъкмо ставаше.

— Не може да заспи, преди да те е видяла и да се поразговорите още веднъж — казах му. — Мъчно й е, че ще се раздели с теб.

— Разглезих я аз нея — каза той добродушно усмихнат, взе я от мене и целуна пламналото й личице и горящите й устни. — Поли, ти май вече ме обичаш повече от татко си…

— Аз наистина те обичам, но ти не ме обичаш — прошепна тя.

Той я увери в противното, целуна я отново, върна ми я и аз я отнесох обратно, но уви! — върнах я неутешима.

Когато сметнах, че е готова да ме изслуша, казах й:

— Полина, не бива да скърбиш, че ти не си за Греъм онова, което той е за теб. Така е редно.

Вперените в мен питащи очи потърсиха отговора.

— Защото той е момче, а ти момиче, той е на шестнадесет, а ти на шест години, той по природа е силен и весел, а ти си друга.

— Но аз толкова много го обичам! Той трябва да ме обича поне малко.

— Но то е така. Той много те харесва. Ти си негова любимка.

— Аз ли съм любимката на Греъм?

— Да, той няма по-обично дете.

Уверението я поутеши. В тревогата си тя се усмихна.

— Но — продължих аз — не го притеснявай е не очаквай твърде много от него, иначе ще реши, че го дразниш, и тогава всичко е свършено.

— Свършено! — отекна тя тихо. — Тогава ще бъда послешна. Ще се опитам да бъда послешна, Люси Сноу.

Сложих я в леглото.

— Дали ще ми прости този път? — запита ме тя, докато се събличах. Уверих я, че ще й прости, че все още не е враждебно настроен, че просто в бъдеще трябва да е по-внимателна.

— Но бъдеще няма — отвърна тя. — Аз си отивам. Дали някога, някога ще го видя отново, след като напусна Англия?

Отвърнах й обнадеждаващо. След като изгасих свещта, изтече още половин час. Смятах, че е заспала, когато малката бяла фигурка отново се надигна в леглото и тъничкото гласче запита:

— Вие харесвате ли Греъм, мис Сноу?

— Дали го харесвам ли? Да, малко.

— Само малко ли? Харесвате ли го толкова, колкото аз го харесвам?

— Мисля, че не. Не, не колкото ти.

— Харесвате ли го много?

— Казах ти, че го харесвам малко. Защо да го харесвам много? Той е пълен с недостатъци.

— Така ли?

— Всички момчета са такива.

— Повече и от момичетата ли?

— По всяка вероятност. Мъдрите хора казват, че е глупост да смяташ който и да било за съвършен, а що се отнася до симпатии и антипатии, трябва да сме любезни с всички, но да не обожаваме никого.

— Вие мъдра ли сте?

— Ще се опитам да стана. Заспивайте вече.

— Не мога да заспя. Не ви ли боли тук — тя постави тъничката си гърда на мъничките си гърди, — когато си помислите, че ще трябва да се разделим с Греъм, защото и вашият дом не е тук?

— Но, Поли — възкликнах аз, — ти не би трябвало да усещаш такава силна болка, след като скоро ще бъдеш с татко си. Нима го забрави? Нима повече не искаш да бъдеш малката му другарка?

Мъртво мълчание последва моя въпрос.

— Хайде, детенце, лягай и заспивай — настоях аз.

— Леглото ми е студено — отвърна тя. — Не мога да го стопля.

Видях как телцето й трепери.

— Ела при мен — казах с желание, но почти без надежда тя да се съгласи, защото беше странно, капризно малко същество и особено непостоянна по отношение на мен. Но тя дойде, и то веднага, плъзна се по килима като малко привидение. Тя затрепери нервно; аз я умирих. Така успокоена и приласкана, тя най-сетне задряма.

„Какво необикновено дете — мислех си, докато наблюдавах спящото личице на пълнолунието и внимателно и нежно избърсвах насълзените клепачи и мокрите й страни с моята кърпичка. — Как ще премине през този свят, как ще се пребори с този живот? Как ще понесе сътресенията и пораженията, униженията и отчаянията, за които романите и собственият ми ум предупреждава, че са отредени за всяка плът?“

Тя замина на следващия ден, разтреперана като лист, докато се сбогуваше, но овладяла себе си.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

МИС МАЧМЪНТ

Напуснах Бретън шест седмици след заминаването на Полина — без да подозирам, че никога не ще се върна там, никога не ще премина пак по тихите му стари улички — и се прибрах у дома след шестмесечно отсъствие. Предполага се, както е редно, че съм се радвала да се хвърля в обятията на моите сродници. Подобно доброжелателно предположение не вреди никому, затуй ще го оставя без възражение. И вместо да го отрека, позволявам на читателя да ме вижда през следващите осем години като лодка, залюляна блажено на слънцето, в пристанище, гладко като стъкло, а кормчията — изтегнат на малката палуба, с лице извърнато към небето, с притворени очи, унесен, ако щете, в дълга молитва. Многобройни са жените и момичетата, които прекарват живота си по този начин, защо и аз да не съм сред тях?

Та, казвам, представете си ме безгрижна, облагодетелствувана, пълничка и щастлива, изтегната на малкия палубен стол, сгрявана от незалязващо слънце, полюшвана от мекия бриз. В този случай обаче не би могло да се скрие, че аз някак си трябва да съм паднала през борда или че корабът е претърпял крушение. Защото прекалено ясно си спомням един период — и то твърде, твърде дълъг — на студ, на опасности, на съперничество. Дори до днес, присъни ли ми се този кошмар, усещам в гърлото ми да нахлуват горчивите солени морски вълни и ледената им тежест върху гърдите си. Знам, дори, че имаше буря, и то буря, която продължи не един час и не един ден. Дълги дни и нощи не се показваха нито слънцето, нито звездите; със собствените си ръце изхвърляхме такелажа от кораба; тежък ураган ни връхлетя; всяка надежда за спасение бе загубена. С две думи, корабът потъна, екипажът му загина.

Доколкото си спомням, никому не се оплаках за тези си беди. А и кому да се оплача? Следите на мисис Бретън бях загубила много отдавна. Пречки, издигнати от други, бяха прекъснали връзката ни още преди години. Освен това времето бе донесло превратности и за нея. Значителното състояние, което бе наследила за сина си и което бе вложено в някакво акционерно дружество, се бе стопило, както разбрах, до една стотна от първоначалната сума. Греъм, както се говореше, вече имал някаква професия. И той, и майка му напуснали Бретън и сега били май в Лондон. Тъй че възможността да се облегна другиму бе загубена, трябваше да разчитам единствено на себе си. Неподозирах, че мога да бъда самостоятелна и дейна, но тази самостоятелност и действеност ми бяха наложени от обстоятелствата, както се случва и с хиляди други като мен; затова, когато мис Мачмънт, възрастна госпожица, наша съседка, прати да ме повикат, отзовах се на поканата й с надежда, че тя ще ми предложи работа, която ще мога да изпълнявам.

Мис Мачмънт беше богата и живееше в красива къща, ала бе скована от ревматизъм, със схванати ръце и нозе близо двадесет години. Никога не слизаше на долния етаж. Приемната й бе в съседната спалня. Неведнъж бях слушала за мис Мачмънт и нейните странности (по характер била много особена), но не се бе случвало да я видя. Срещнах сбръчкана белокоса жена, мрачна от самота, сурова от продължителната болест, а тъй също раздразнително и сигурно много взискателна. Разбрах, че нейната прислужница или по-скоро компаньонка, която я гледала от дълги години, сега щяла да се омъжва, а тя, научила за сполетялото ме нещастие, ме повикала с надеждата да заместя другата. Направи ми предложение след чая, докато тя и аз седяхме сами край камината.

— Животът ви тук няма да е лесен — заяви тя открито, — защото имам нужда от много грижи и ще сте твърде заета; и все пак сравнен със съществуванието, което водите в момента, може да ви се стори поносим.

Размислих. Разбира се, казах си; и все пак по някаква странна съдбовност няма да е така. Да живея тук, в тази затворена стая, свидетелка на страдания — а често вероятно и отдушник на гнева й, — тъй ли трябва да прекарам младостта си, след като всичко, преживяно от мен досега, меко казано, не би могло да се нарече щастие? За миг сърцето ми се сви и натежа, но бързо се съвзех, защото, макар да успявах да осъзная злините, бях, струва ми се, твърда прозаична, за да умея да фантазирам и съответно да ги преувеличавам.

— Питам се дали ще ми стигнат силите за това — казах.

— Това се чудя и аз — отвърна тя, — изглеждате ми изтощена.

Така беше. Видях се в огледалото, в траурната дреха — унило привидение с измъчени очи. Но тъжната гледка не ме разтревожи. Знаех, че унинието ми е само външно, усещах живота да пулсира в мене.

— А какво друго имате предвид? Изобщо имате ли някакви планове?

— Все още нищо определено, но се надявам да намеря.

— Така си мислите. А може би сте права. Опитайте своя метод тогава и ако не успеете, изпитайте моя. Възможността, която ви предлагам, е на ваше разположение до три месеца.

Това бе много мило. Казах й го и й благодарих. Докато говорех, обхвана я пристъп на болка. Аз й помогнах, направих необходимото, както тя ми нареди, и когато болките отминаха, между нас вече се бе създала някаква близост. От начина, по който тя понесе тази атака, аз разбрах, че е твърда, търпелива жена (търпелива на физическа болка, но може би понякога трудно издържаща на продължителен душевен гнет); а тя пък от готовността, с която й помогнах, откри, че би могла да ме привлече към себе си (защото усети, че й симпатизирам). На другия ден пак ме повика; пет-шест дни последователно търсеше моята компания. По-близкото запознанство, макар да показа някои нейни недостатъци и причудливости, откри в същото време един характер, достоен за уважение. Макар да бе понякога строга и дори мрачна, бих могла да се грижа за нея и да бъда край нея с онова спокойствие, което ни осенява, когато знаем, че държането, присъствието, близостта ни радват и успокояват личността, на която служим. Дори когато ме сгълчаваше — кореше ме понякога, и то твърде рязко, — правеше го без да ме унижи, и аз бързо го забравях. Беше по-скоро сприхава майка, укоряваща дъщеря си, отколкото господарка, смъмряща своята слугиня. Да, тя не умееше да мъмри, но често избухваше. Ала в гнева й всякога се усещаше нишката на разума; беше логична дори и когато се гневеше. Не мина много и растящото чувство на привързаност започна да ми представя мисълта да й стана компаньонка в съвсем нова светлина. След седмица приех.

Тъй две горещи, задушни стаи се превърнаха в моя свят, а една недъгава стара жена ми стана господарка, приятелка и всичко. Да й служа ми беше задължение — болките й станаха мое страдание, успокояването й — моя надежда, гневът й — мое наказание, благодарността й — моя награда. Забравих, че съществуват поля, гори, реки, морета, забравих дори вечно изменящите се небеса отвъд замъгления от пара решетъчен прозорец на тази болнична стая; доволна бях дори, че ги забравях. Всичко в мен се устреми към задължението ми. Приучена и укротена от дългогодишния навик, дисциплината от съдбата си, аз не копнеех за разходки на открито; стомахът ми се засищаше от малките порции, поднасяни на болната. Срещу това тя ми даваше възможността да изучавам необикновения й характер; бих добавила — да се възхищавам от непоклатимостта на нейните добродетели, от силата на страстите й, да се доверявам на истинността на чувствата й. Тя притежаваше всичко това и поради него не се отделях от нея.

И пак заради същото готова бях да кретам с нея още двадесет години, ако мъченическият й живот продължи още толкова. Но друго било писано. Трябвало е, изглежда, да бъде тласната към действие, трябвало е да бъде подканвана, подбутвана, мушкана, подтиквана към деятелност. Късчето човешка обич, което ценях повече от скъп маргарит, трябваше да се стопи в ръката ми и да изчезне подобно зърно от градушка. Задължението, което изпълнявах с такава радост, бе изтръгнато от успокоеното ми сърце. Поискала бях да се споразумея със Съдбата, да се предпазя от случайни, по-големи страдания, приемайки един живот на лишения и дребни скърби. Провидението наказва подобни боязливи ленивци и страхливи безделници.

В една февруарска нощ — не мога да я забравя — край дома на мис Мачмънт се извиси глас, дочут от всички, но разтълкуван, изглежда, само от един. След спокойната зима, бурите тласкаха към нас пролетта. Бях сложила мис Мачмънт да си легне, седях и шиех край огъня. Вятърът стенеше в прозорците. Стенал беше тъй през целия ден, но с падането на нощта тонът му се промени — стана по-остър, по-пронизителен, по-ясен, вопъл, раздиращ и смразяващ нервите, се долавяше във всеки негов напор.

„О, спри! Спри!“ — извиках мислено, оставих разстроена ръкоделието и направих безуспешен опит да запуша уши, да не чувам този пронизителен, остър плач. Същия глас бях чувала и преди и опитът ме бе навел на една теория за онова, което той вещаеше. Три пъти в живота събитията ме бяха научили, че тези странни интонации на бурята — този неспокоен, безнадежден плач — предсказват приближаването на атмосферни промени, неблагоприятни за живота. Епидемичните болести според мен твърде често се предшествуват от такъв хълцащ, стенещ, измъчен, жалостив източен вятър. От това според мен води началото си ирландската легенда за злия дух „банши“, чийто злокобен вой предвещава смърт в дома. Струваше ми се тъй също — но не бях достатъчно учена, за да си обясня съществува ли връзка между обстоятелствата, — че по същото време стават вулканични изригвания в далечни части на света, реки внезапно заливат бреговете си, необясними приливи връхлитат разгневено върху ниски морски брегове. „В подобни периоди — казвах си — нашата земя изглежда разкъсана и объркана: по-немощните от нас посърват от гневния й дъх, изригващ горещ из димящите вулкани.“

Вслушвах се и треперех; мис Мачмънт спеше.

Към полунощ за около половин час м бурята настъпи пълно затишие. Жарта, която тлееше, бурно се разгоря. Почувствувах, че въздухът се е променил и е станал по-остър. Повдигнах транспаранта и завесата, подадох глава навън и видях звездите да проблясват ярко в студа.

Извърнах се и очите ми срещнаха будния взор на мис Мачмънт, която бе вдигнала глава от възглавницата и ме гледаше с необичайно вълнение.

— Хубава ли е нощта? — запита тя.

Отвърнах утвърдително.

— Така и предположих — рече, — защото се чувствувам много бодра и много добре. Повдигнете ме. Тази нощ се усещам млада — продължи тя, — млада с весело сърце, щастлива. Дали пък болестта ми няма да отмине, дали не ми е отредено да се порадвам на здраве? Ще бъде истинско чудо.

„А не живеем във века на чудесата“ — помислих си, зачудена, че я чувам да приказва така. Тя продължи, заговори за миналото и взе да си припомня някогашни случки, сцени и хора с учудваща яснота.

— Тази нощ ми е приятно да мисля за миналото — каза тя, — ценя го като мой най-скъп приятел. В момента то ми доставя дълбоко удоволствие, връща в сърцето ми жива и красива действителността — не само кухи представи, а онова, което някога е било действителност и което аз вече смятах за отдавна разложено, стопено, размесено с гробовна песен. Сега съм господарка на часовете, на мислите, на надеждите на моята младост. Съживявам любовта на живота си, единствената ми любов, едва ли не единственото ми дълбоко чувство, защото не съм особено добра жена — не съм дружелюбна. Но въпреки това съм имала дълбоки чувства, и тези чувства са имали обекти, които в своята неповторимост са ми били скъпи, тъй както всички ония неизброими неща, по които мнозинството от мъжете и жените пилеят своето внимание. Докато обичах, докато бях обичана — ах, как живеех тогава! Каква вълшебна година от живота си припомням! Колко лъчезарна се връща пак при мене тя! Каква пищна пролет, какво топло, прелестно лято, каква мека лунна светлина, посребрила есенните вечери, какви несдържани надежди под заледените води и заскрежените поля на зимата! През цялата тази година сърцето ми живя със сърцето на Франк. О, благородният ми Франк. О, верният ми Франк! Добрият ми Франк! Толкова по-добър от мене — толкова по-извисен във всичко! Сега знам това, сега мога да го кажа. Малко са жените, престрадали така дълбоко загубата на любимия, но и малко са ония, обичани тъй силно, както бях аз. Любовта му не беше като другите. Знаех, че ме обича, вярвах му дълбоко. Неговата любов правеше чест, тя покровителствуваше и извисяваше; но също тъй тя радваше оная, на която бе отдавана. Нека сега попитам, сега, в този миг, когато разумът ми е тъй странно прояснен — нека размисля защо ми бе отнета. За какво престъпление съм била наказана, та след дванадесет месеца на върховно блаженство да изстрадам тридесет години на дълбока скръб? Не зная — продължи, след като помълча, — не мога, не мога да видя причината, но в този час мога да изрека от сърце нещо, което не съм могла до този миг: непроницаеми боже, да бъде волята ти! И в този миг вярвам, че смъртта ще ме върне при Франк. Никога досега не съм го вярвала.

— Той е умрял, така ли? — запитах тихо.

— Мило момиче — започна тя, — една Бъдни вечер се облякох и премених, защото моят любим, моят бъдещ съпруг щеше да ме посети. Седнах да го чакам. Отново изживявам този миг. Виждам снежния здрач да се прокрадва през прозореца, над който завесата не бе спусната, защото исках да го съзерцавам, докато язди към мен по снежната алея. Виждам и усещам мекия огън, който ме стопля, играе по копринената ми дреха и от време на време озарява младежкия ми лик в отсрещното огледало. Виждам луната на спокойната зимна нощ да плува пълна, ясна и студена над тъмната растителност и посребрените ливади на имението ми. Чакам, пулсът ми бие нетърпеливо, ала в ума не се промъква никакво съмнение. Пламъците в огнището бяха замрели, но жаравата бе още искряща, луната се бе изкачила високо, но все още се виждаше от прозореца, наближаваше десет. Обикновено той идваше по-рано, ала веднъж-дваж бе закъснял както сега. Дали макар веднъж няма да ме разочарова? Не, нито веднъж; и сега вече идваше, идваше бързо, да навакса изгубеното време. „Ах, Франк, неразумни ездачо — рекох си, заслушана радостно и тревожно в наближаващия тропот на коня, — ще ти се карам за това. Ще ти кажа, че на опасност ти излагаш моята шия, защото всичко, което е твое, ми е по-ценно и по-скъпо, отколкото ако беше мое.“ Той приближаваше, съзирах го, но май очите ми бяха замъглени от сълзи, не виждах добре. Ето коня, чух тропота му или по-скоро видях някаква грамада, долових глъчка. Кон ли беше това наистина? Ако ли не, какво бе тежкото, влачещо се нещо, което прекосяваше тъй странно черно, поляната пред къщи? Как бих могла да назова онова, което виждах в лунния светлик пред мен? И как да изрека чувството, което се надигна в душата ми?

Изтичах безмълвна навън. Едно огромно животно — всъщност черния кон на Франк — стоеше разтреперано, задъхано, запенено пред портата. Някакъв човек го държеше — предположих, че е Франк.

— Какво става? — запитах.

Томас, собственият ми слуга, ми отвърна троснато:

— Влезте вътре, госпожо. — А сетне нареди на прислужничката, която притича към кухнята, тласкана сякаш от някакво предчувствие: — Рут, прибери господарката вътре! Веднага!

Но аз вече коленичех на снега до онова, което лежеше там — което бях видяла да се влачи по земята, — което пъшкаше, стенеше на гърдите ми, когато го привдигнах и го притиснах до сърцето си. Не беше мъртъв, беше в полусъзнание. Заповядах да го внесат вътре. Не им позволих да ми нареждат каквото и да било и да ме отделят от него. Имах достатъчно присъствие на духа не само да владея себе си, но да разпореждам и на другите. Опитали се бяха да ме третират като дете, както най-често се отнасят с хора, поразени от божия гняв, но аз не слушах никого освен хирурга, а когато той стори онова, което бе по силите му, останах сама при моя умиращ Франк. Той събра сили да ме вземе в обятията си, намери глас да назове името ми, чу ме как се моля над него шепнешком, усети ме, докато нежно и любовно се грижех за него.

— Мария — каза той, — умирам щастлив като в рая.

С последния си дъх ми се закле във вярност. Когато изгря зората на Коледния ден, моят Франк беше при бога.

— И всичко това — продължи тя — се случи преди тридесет години. Оттогава живея в страдание. Едва ли съм извлякла дълбока поука от всичките си злощастия. Всяка по-мека, по-дружелюбна душа те биха превърнали в светица, силните, зли души биха станали демони, а що се отнася до мене, аз си останах една поразена от беда себична жена.

— Но вие сте вършили много добрини — прекъснах я, защото тя беше известна с големите си материални подаяния.

— Искаш да кажеш, че не съм скъпила парите си там, където те биха могли да смекчат нечие нещастие! Ала какво от това? Да давам, не ми е струвало усилие, нито ми е причинявало болка. Но от днес нататък аз съм готова да променя начина си на мислене, да се подготвя за срещата си с Франк. Виждаш ли — още мисля за Франк повече, отколкото за бога; и дано поне ми се признае, че обичайки едно божие творение тъй силно, тъй продължително и тъй истински, с това не съм поругала Твореца — иначе изгледите за спасение на душата ми са нищожни. Ти какво мислиш по тези въпроси, Люси? Бъди мой духовен съветник, кажи ми.

Не бях в състояние да отговоря, нямах думи. Тя, изглежда, си въобрази, че вече съм й отговорила.

— Много правилно, дете мое. Трябва да си признаем, че бог е милостив, но не всякога е разбираем за нас. Трябва да приемем собствената си участ, каквато и да е тя, и да се опитаме да направим щастлива участта на другите. Нали така? Да, и от утре ще се опитам да те направя щастлива. Ще се постарая да сторя нещо за тебе, Люси — нещо, което да те облагодетелствува, когато аз умра. Главата ме заболя от много приказки, затова пък съм щастлива. Върви да спиш. Часовникът отмерва два. Колко до късно стоиш — или по-скоро до колко късно аз с моя егоизъм те задържам тук. Сега върви. Не се тревожи повече за мене. Чувствувам, че истински ще си отпочина.

Тя се нагласи като за сън. Аз също се оттеглих в нишата към нейната стая. Нощта премина спокойно. И също тъй спокойно, изглежда, е настанал сетният й час — спокойно и безболезнено. На сутринна я намерихме бездиханна, почти изстинала, отпусната кротко, непомръднала. Възбуденият й дъх и промяната в настроението й са били предупреждение за наближаващия удар, а този единствен удар е бил достатъчен, за да прекъсне нишката на нейното съществувание, изтрита до скъсване от болестта.

ГЛАВА ПЕТА

ОБРЪЩА СЕ НОВА СТРАНИЦА

След като господарката ми беше мъртва и пак останах сама, трябваше да си подиря ново място. По онова време, изглежда, съм била с леко — но съвсем леко — разстроени нерви. Признавам, не изглеждах добре — бях слаба, изнемощяла, със сенки край очите; като болногледачка след нощно бдение, като преуморена слугиня, като бездомница, потънала в дългове. Дългове нямах, не бях и съвсем бедна, защото, макар мис Мачмънт да не бе успяла да ме облагодетелствува тъй, както бе споменала в последната си нощ, все пак след погребението заплатата ми беше изплатена от втория й братовчед, наследника, алчен на вид, с остър нос и тясно лице, който наистина, както научих по-късно, се оказал невиждан скъперник — пълна противоположност на щедрата си родственица, мрачен фон, на който се откроява светлата й памет, благославяна и до днес от бедни и нуждаещи се. Притежателка на петнадесет лири, на здраве, поизтощено, но незасегнато, и на също тъй крепък дух, аз можех все още, сравнена с други, да се смятам в завидно положение. Завидно наистина, но твърде объркано — нещо, което усетих с голяма острота, защото точно след една седмица трябваше да напусна настоящото си убежище, без да имам къде да се приютя…

В тази моя дилема ми остана — като единствена възможност — да отида и да се посъветвам с една стара служителка на нашето семейство, някогашна моя бавачка, а сега домоуправителка на голямо имение близо до мис Мачмънт. Тя се опита да ме утеши, ала не знаеше какво да ме посъветва. Когато си тръгнах на здрачаване, в душата ми все още беше пълен мрак. Чакаха ме две мили път. Беше ясна, мразовита нощ. Въпреки самотата, бедността и вътрешната ми обърканост сърцето, подхранвано и окуражавано от жизнеността на моята младост, която наброяваше едва двадесет и две лета, туптеше леко и силно — туптяло е силно, убедена съм, защото иначе бих се страхувала да вървя сама по пътя, която минаваше през стихнали поля, без никъде да проблясва светлинка от село, чифлик или колиба; бих треперила от мрака, защото единствено по звездите успявах да следвам неясната пътека; бих трепкала още по-силно от непривичното присъствие на онова, което в споменатата нощ светеше на север, една движеща се загадка — звездата Вечерница. Но тази тържествена странница ми подействува другояче — не ме уплаши. Тя ми донесе сякаш нова вяра. Почерпих сили от режещия, равен ветрец, който духаше по нейната пътека. Смела мисъл прониза ума ми; разумът бе готов да я възприеме.

— Остави тази пустош — чух да ми се казва — и се махни оттук.

— Къде? — запитах.

Не трябваше да се озъртам много. Вдигайки поглед от селската енория в равната, богата Средна Англия, аз видях с мисълта си онова, което никога не бих съзирала в тленните си очи — видях близкия Лондон.

На другия ден пак отидох в имението и като потърсих отново домоуправителката, съобщих й за намерението си.

Мисис Барит беше сериозна, здравомислеща жена, макар и да не бе странствувала повече от мен. Но каквато бе сериозна и здравомислеща, не сметна, че съм загубила ума си, защото, нека кажа, от мен винаги се е излъчвала една уравновесеност, която всякога ми е била последна като монашеска плащеница, под чието прикрие съм успявала да извърша безнаказано и дори при всеобщо одобрение дела, които, предприети при външна възбуда и вълнение, биха накарали мнозина да ме сметнат за фантазьорка и дори фанатичка.

Домоуправителката изреждаше някои вероятни затруднения и белеше портокали за конфитюр, когато някакво дете изтича край прозореца и се втурна в стаята. Беше хубавко и както подскачаше и ми се усмихваше — защото ние се познавахме (познавах и майка му, младата омъжена жена на това семейство), — аз го вдигнах на коленете си. Макар общественото ни положение сега да се различаваше, с майката на това дете бяхме съученички, когато аз бях на десет, а тя на шестнадесет години; не бях я забравила — хубавка, но глуповата, в по-долен от моя клас.

Възхищавах се на хубавите тъмни очи на момченцето, когато майката, младата мисис Ли, влезе при нас. В каква красива и благородна жена се бе превърнало добродушното и приятно, но несхватливо момиче! Съпружеството и майчинството я бяха променили така, както съм виждала да променят и други, по-невзрачни от нея. Мен тя беше забравила. Аз също се бях променила, макар за жалост към лошо. Не се и опитах да припомня познанството ни; защо да го сторя? Дошла бе да отведе сина си на разходка, а подир нея вървеше бавачка с бебе в ръце. Споменавам случката само защото, обръщайки се към бавачката, мисис Ли заговори на френски (ужасен френски между другото, с непоправимо лошо произношение, което принудително ме върна пак към ученическите ни години) и аз разбрах, че жената е чужденка. Малкият също говореше свободно френски. Когато всички се оттеглиха, мис Барит обясни, че младата й господарка довела тази чужденка бавачка преди две години, на връщане от едно пътуване из Европа, че с нея се отнасяли също като с гувернантка и че не правела друго, освен да разхожда бебето и да говори френски с господарчето Чарлс. „И — добави мис Барит — тя разправя, че много англичанки в чуждестранни семейства там са поставени не по-зле от нея самата тук.“

Постарах се да запаметя това незначително сведение, така както грижливата домакиня събира безполезните на пръв поглед парцалчета и остатъци, които практичният й ум някой ден ще оползотвори. Преди да се сбогувам с моята стара приятелка, тя ми даде адреса на една почтена, старомодна странноприемница в Лондон, която, обясни ми тя, чичовците ми посещавали навремето.

Нека читателят не мисли, че решавайки да тръгна за Лондон, съм била застрашена от нещо или че ми е струвало кой знае какви усилия. Средства имах предостатъчно, за да отида, да престоя няколко дни и ако не намеря смисъл да оставам, да се върна обратно. Гледах на това по-скоро като на кратка ваканция за един уморен човек, отколкото на приключение на живот или смърт. Да приемаш всяко свое начинание като нещо в реда на нещата, е най-добре. Това ти позволява да останеш спокоен телом у духом, докато прекалените очаквания те правят трескав и телом, и духом. По онова време петдесет мили бяха един ден път (защото ви разправям за отдавна отминали дни. Косата ми, която до късни години устоя на скрежа на времето, сега се вие бяла под бялата шапчица, като сняг под снежна пряспа.) Около десет часа на една февруарска вечер пристигнах в Лондон.

Уверена съм, че ти, читателю, си от ония, които не биха ми благодарили за едно поетическо възпроизвеждане на първите ми впечатления, и толкоз по-добре, защото нямах време, нито пък настроение за подобно нещо, тъй като пристигнах късна, тъмна, сурова дъждовна вечер, в един Вавилон и сред един мравуняк, чиято безбрежност и неизвестност напрегнаха до крайна степен всичките ми способности за здравомислие и самообладание, с които поради липса на по-блестящи качества природата ме е надарила.

Когато слязох от дилижанса, речта на кочияшите и на другите, които се навъртаха наоколо, ми се стори странна, като непознат език. За пръв път чувах английския, насечен по този начин. Както и да е, успях да ги разбера и да ги накарам и те да ме разберат поне дотолкова, че да пренеса и себе си, и сандъка до старата странноприемница, чийто адрес притежавах. Колко трудно, колко потискащо, колко объркващо ми изглеждаше моето бягство! В Лондон за пръв път, за пръв път в странноприемницата, уморена от пътя, от мраза, премръзнала от студ, без опит, без никой да ме посъветва как да действувам — а тласкана към действие!

Оставих нещата в ръцете на здравия разум. Но здравият разум бе също тъй вцепенен и объркан, както всичките ми чувства, и единствено под натиска на неизбежната необходимост с усилие, изкомандува своята довереница. Подтикната от него, тя плати на носача. Предвид критичния момент не я обвинявам, че остави да я измамят. Помоли прислужника за стая, боязливо повика камериерката, нещо повече — успя да понесе, без видимо да се уплаши, надменното държане на тази млада дама.

Припомням си същата камериерка — образец за представата ми за градска хубост и мода. Като гледах тънкото й кръстче, бонето, дрехата й, чудех се кой ги е изработил тъй съвършени. С такава плавност оформяше тя гласните в устата си, че аз изпитвах срам от своето произношение; спретнатото й облекло хвърляше презрителен укор към моята проста провинциална одежда.

„Няма какво, ще се търпи — казах си; — за мене всичко тук — и обстановката, и обстоятелствата — е непознато; ще се оправя постепенно.“

Възприех много смирено поведението към арогантната млада прислужница, тъй също и към свещеникоподобния, облечен в черна дреха, стегнат с бяла яка прислужник и с това ги накарах да ме приемат добре. Отначало, смятам, ме взеха за прислужница, ала след малко се разколебаха и в държането им се усети нещо средно между покровителство и почитание.

Успях да се сдържа, докато се навечерям, постоплих се край огъня и се затворих в моята стая, ала щом седнах на леглото и отпуснах глава и ръце на възглавницата, усетих се ужасно потисната. Изведнъж положението, в което се намирах, се надигна пред очите ми като призрак. Необичайно отчайващо, безнадеждно се разкриваше то пред мен. Какво дирех сам-сама в големия Лондон? Какво ще правя, когато съмне? Какви надежди за бъдещето имам? Имам ли приятели на този свят? Откъде ида? Накъде отивам? Какво да сторя!

Намокрих възглавницата, ръцете, косите си с нестихващи сълзи. Това избухване бе последното от мрачно потъване в най-горчиви размисли. И все пак не съжалих за предприетата стъпка, не ми се искаше да я залича. Някаква внушителна, необяснима увереност, че е по-добре да вървя напред, отколкото да отстъпвам, че имам сили да вървя напред, че все някакъв път, макар да е тесен и труден, след време ще се открие пред мен — надделя над другите ми чувства. Въздействието й го отпъди надалеч и аз се успокоих дотолкова, че да си изрека молитвата и да си легна. Тъкмо бях духнала свещника и задрямвах, когато един дълбок, плътен, могъщ звук прониза нощта. Отпърво не го познавах, ала когато прозвуча дванадесет пъти, на дванадесетия гръмовен тътен и трепетливо звънтене си казах: „Лежа в сянката на катедралата «Свети Павел».“

ГЛАВА ШЕСТА

ЛОНДОН

На другия ден беше първи март и когато се събудих, станах и разтворих завесата, видях изгрялото слънце да си пробива път в мъглата. Над главите ми, над покривите, изравнени почти с облаците, съзрях една тържествена, закръглена маса, тъмносиня и неясна — купола. Докато го наблюдавах, душата ми се раздвижи, духът ми разтърси вечно окованите си криле и ги освободи;изпитах внезапното чувство, че аз, която до днес не бях живяла истински, най-сетне ще вкуся живота. В онази сутрин душата ми израсна бързо като кратунката на пророк Йона.

„Добре сторих, че дойдох — помислих, докато забързано се обличах. — Харесва ми духът на този голям Лондон, който чувствувам край себе си. Кой друг освен страхливеца прекарва целия си живот в селската хижа и обрича способностите си на прояждащата ръжда на едно невзрачно съществование?“

Като се облякох, слязох долу — но вече не измачкана от пътя и изморена, а спретната и освежена. Когато прислужникът донесе закуската, съумях да го поздравя сдържано, но приветливо. Поговорихме си десетина минути и чрез разговора завързахме полезно запознанство.

Той беше белокос, възрастен мъж и както узнах, живееше и работеше тук вече двадесет години. Като се уверих в това, сметнах, че познава двамата ми чичовци Чарлс и Уилмът, които допреди петнадесет години често бяха отсядали тук. Споменах имената им. Той си ги спомни отлично и с чувство на уважение. Изясних му роднинските ни връзки, а с това заех съответното място в очите му. Каза, че съм приличала на чичо си Чарлс. Предполагам, казал е истината, защото мисис Барит ми разправяше същото. Сега вече колебливото му и неуверено държане се смени с дълбоко почитание; от този миг на всеки свой смислен въпрос получавах учтив отговор.

Улицата, към която гледаше малката ми дневна, беше много тясна, много тиха и сравнително чиста. Малцината минувачи по нищо не се различаваха от ония, които човек вижда в провинциалните градове. Дотук нямаше нищо страшно. Реших, че ще се осмеля да изляза сама.

Вече закусила, тръгнах. Сърцето ми туптеше възбудено и радостно. Дори една самотна разходка из Лондон бе равна вече на приключение. Скоро се намерих на улица „Патерностер“ — известно място. Влязох в една книжарница, собственост на някой си Джоунс. Купих малка книжка — разточителство, което не биваше да си позволявам, ала реших, че някой ден ще я дам или ще я изпратя на мисис Барит. Мистър Джоунс, съсухрен старец, седеше зад бюрото си. Изглеждаше тъй, сякаш беше най-великият и най-щастливият сред човеците.

Изумително много неща преживях в тази единствена сутрин. Озовала се пред „Свети Павел“, влязох. Изкачих се до купола. Оттам разгледах Лондон, реката му, мостовете, църквите, видях старинния Уестминстър, зелените „Темпъл Гардънс“, огрени от слънцето, увенчани от приветливото, синьо пролетно небе, а между градините и небето — прозрачен облак от мъглица.

Слязох долу и тръгнах накъдето ми видят очите, обзета от екстаза на свободата и радостта, и попаднах, кой знае как, в самия център на града, в Сити. Най-сетне видях и усетих Лондон. Вървях по широкия Странд, поех нагоре по Корнхил, смесих се с гъстата тълпа, престраших се да прекося опасните кръстовища. Фактът, че съм сторила това, че съм го извършила съвсем сама, ми достави може би неоправдано, но огромно удоволствие. Оттогава насам съм била и в театралния център Уест Енд, и в големите паркове, и на големите площади, но до днес от всичко най-много обичам Сити. В Сити всичко изглежда много по-истинско; търговията, суетнята, шумът — там това е действие, гледка и звуци сериозни, истински. Сити си вади хляба — Уест Енд си гледа удоволствието. В Уест Енд може да се забавляваш, но Сити те кара да се вълнуваш от сърце.

Накрая, изморена и гладна (от години не бях изгладнявала така), върнах се към два часа в моята мрачна, стара, тиха странноприемница. Взех само две блюда — варено месо и зеленчуци. И двете ми се сториха чудесни — далеч по-вкусни от скромните, измити гозби, които готвачката на мисис Мачмънт приготвяше за добрата ми покойна господарка и за мен и които трудно възбуждаха нашия апетит. Приятно уморена, аз се изтегнах за един час върху три стола (стаята не можеше да се похвали с отделна софа). Спах, сетне се събудих и около два часа размишлявах.

Вътрешното ми състояние и всички обкръжаващи ме обстоятелства сега бяха такива, че благоприятелствуваха за вземане на нова, крайна и смела — а може би и отчаяна — линия на поведение. Нямаше какво да губя. Неописуемо омразното ми досегашно съществование не ме караше и да помисля за връщане. Не успеех ли в онова, което възнамерявах да предприема, кой друг освен мен щеше да пострада? Ако загинех далеч от — щях да кажа дома, но аз нямам дом, — далеч от Англия, кой щеше да ме оплаква?

Щях може би да страдам, бях привикнала към страдания. Самата смърт дори не ме плашеше така, както би изплашила разглезените от съдбата. Поради това не се страхувах от смъртта. И тъй, готова на всичко, съставих своя план.

Още същата вечер поисках от приятеля ми, прислужника, сведения за корабите, които тръгват от европейското пристанище Бу Марин. Установих, че време за губене няма; още през тази нощ трябваше да заема своята кабина. Всъщност бих могла да почакам и да се кача на палубата другата сутрин, но не желаех да рискувам.

— По-добре да отидете не кораба веднага, мадам — посъветва ме прислужникът.

Съгласих с него и след като уредих сметката и дадох на приятеля си бакшиш — който, сега преценявам, е бил огромен и който на него самия се е сторил чудовищно голям, защото, докато го прибираше, лека усмивка издаде мнението му за великодушието на дарителката, — той отиде да извика кола. Препоръча ме и на кочияша, като му нареди да ме заведе на самия кей и да не ме оставя в ръцете на лодкарите; нещо, което оня обеща, но не изпълни. Тъкмо обратното — принесе ме в жертва, подхвърли ме като къс вкусно печено, принуждавайки ме да сляза сред тълпа лодкари.

Беше мъчително преживяване. Нощта беше непрогледна. Кочияшът си тръгна веднага щом получи полагаемото му се. Лодкарите се сборичкаха за мен и моя сандък. Ругатните им още ми кънтят в ушите. Те разклатиха възгледите ми по-силно и от нощта, и от самотата, и от необикновената обстановка. Един посегна към сандъка ми. Аз наблюдавах и търпеливо изчаквах; ала когато друг един се опита да посегне към самата мене, вдигнах глас, отблъснах му ръката, влязох веднага в една лодка и строго заповядах сандъкът ми да се сложи до мене — „Ей тук!“, — което бе изпълнено незабавно; защото собственикът на лодката, избрана от мен, бе сега мой съюзник. Той ме отведе.

Реката беше черна като мастилен порой. Светлини поглеждаха към нея от струпаните по бреговете сгради, кораби се люлееха върху гръдта й. Лодкарят ме заведе до няколко от корабите. На светлината на фенера сричах имената им, изписани с големи букви върху тъмен фон. „Океан“, „Феникс“, „Съгласие“, „Делфин“ — отминахме всички тия, но моят кораб „Ослепителний“, изглежда, се намираше някъде по-надолу.

Хлъзгахме се по мрачното течение, мислех си за Стикс и лодкаря Харон, отвеждащ някоя самотна душа към Страната на сенките. Сред тази враждебна обстановка, когато леденият вятър ме удряше в лицето, а среднощните облаци ръсеха дъжд над главата ми, със спътници двамина грубияни лодкари, чиито непоносими ругатни още измъчват слуха ми, запитах се дали чувствувам отчаяние, или страх. Не изпитвах нито едното, нито другото. Неведнъж в живота си съм била далеч по-отчаяна и изплашена, при много по-безопасни обстоятелства. „Но защо? — учудих се аз. — Усещам се въодушевена и решителна, вместо да съм потисната и тревожна!“ Не можах да си го обясня.

Най-сетне „Ослепителний“ лумна бял и блестящ из нощния мрак.

— Пристигнахме! — обяви лодкарят и веднага поиска шест шилинга.

— Но това е много — възразих аз. Той се отблъсна от кораба и се закле, че нямало да приближи, докато не платя. Някакъв млад човек, стюардът, както разбрах по-късно, надничаше над перилата. Той се усмихна в очакване на пазарлъка. За негово разочарование платих веднага исканата сума. За трети път този следобед плащах лири там, където дължах шилинги, ала ме утеши мисълта: „Това е цената на спечеления опит.“

— Но те ви измамиха — викна стюардът ликуващо, когато се намерих на борда. Отвърнах равнодушно, че знам, и слязох долу.

Снажна, хубава и кипра жена обслужваше дамската каюта. Помолих я да ми покаже леглото. Тя ме огледа студено, промърмори, че било необичайно пасажерите да се явяват на кораба по това време, и се показа склонна към още по-голяма грубост. Какво лице — хубаво, нагло и егоистично!

— След като вече съм дошла, смятам да остана — отвърнах й. — Ще ви обезпокоя да ми покажете леглото.

Подчини се, но неохотно. Свалих си бонето, понаредих си нещата и легнах. Благополучно бях преминала през някои неприятности, удържала бях победа. Бездомна, безкотвена, самотна, пак можех да си поема дъх. Докато „Ослепителний“ стигне до пристанището, от мен не се изискваше никакво усилие, но след това — о, след това! Не смеех да надникна по-далеч. Измъчена и изтощена, лежах в полусън.

Стюардесата не млъкна през цялата нощ — не спря да разговаря с младия стюард, неин син и нейно подобие. Той влизаше и излизаше непрестанно от каютата. Разговаряха, караха се, сдобряваха се поне двадесет път през тази нощ. Оказа се, че тя пише писмо до дома — според думите й, до баща си. Прочете цели пасажи на глас, като че аз изобщо не съществувах; сигурна е смятала, че спя. Повечето от пасажите разкриваха семейни тайни и се отнасяха най-вече до някоя си Шарлот, нейна по-малка сестра, която, според думите на писмото, се готвела да встъпи в необмислен брак по любов. По-възрастната дама се възмущаваше гръмко от този непристоен съюз. Послушният син се присмиваше на майка си. Тя отстояваше писаното и му се караше яростно. Бяха странна двойка. Тя бе около четиридесетте, но бе напета и цъфтяща като двадесетгодишна мома. Здрава, шумна, суетна и проста, от нея се излъчваше нещо безочливо и вечно. Предполагам, че още от детски години е живяла по обществени сборища, а на младини трябва да е прислужвала в пивница.

Някъде на разсъмване в разговорите им се промъкна нова тема — Уотсънови, семейство пасажери, които тя очевидно познаваше и високо ценеше заради щедрите им бакшиши. Каза: „В джоба ми остава едно малко богатство всеки път, щом те пътуват с нас.“

На разсъмване всички бяха на крак, а когато слънцето изгря, пасажерите се качиха на кораба. Стюардесата посрещна Уотсънови развълнувано и вдигна голям шум в тяхна чест. Бяха четирима — двама мъже и две жени. Освен тях имаше само една друга пасажерка — млада дама, придружавана от благороден на вид, но някак си бездушен господин. Двете групи бяха видимо различни. Уотсънови бяха очевидно богаташи, защото от държането им се излъчваше самочувствието на заможните. Жените — и двете млади, а едната направо красива, що се отнася до физическата й хубост — бяха облечени скъпо, крещящо и напълно несъответствуващо на обстоятелствата. Шапките с ярки цветя, кадифените наметки и копринените рокли бяха по-подходящи за някой парк или разходка, отколкото за този влажен пощенски кораб. Мъжете бяха ниски на ръст, безлични, дебели и прости. Скоро открих, че по-възрастният, по-безличният, по-мазният, по-набитият е съпругът — всъщност младоженецът, струва ми се, защото тя беше много млада — на хубавото момиче. Огромно бе удивлението ми от това откритие, а още по-дълбоко стана то, когато осъзнах, че вместо да се чувствува дълбоко нещастна, тя бе радостна до безразсъдство. „Смехът й — казах си, — изглежда, отразява безумието на отчаянието.“ Ала докато тази мисъл прекосяваше ума ми, аз се облягах безмълвна и самотна на една стена на палубата, тя се приближи с танцова стъпка към мен, непознатата, и усмихвайки се с широка, лекомислена усмивка, която ме учуди, макар да показа идеално подредените й великолепни зъби, ми предложи да седна на едно походно столче, което държеше в ръка. Естествено отказах колкото можеше по-учтиво. Тя си отиде, пристъпвайки все тъй безгрижно и вятърничаво. Вероятно беше добродушна, но какво я бе накарало да се омъжи за този тип, който приличаше повече на мях със зехтин, отколкото на мъж?

Пътничката с придружителя беше момиче, хубавко и русокосо. Простичката й рокля на цветя, сламената й шапка и големият шал, красиво надиплен по нея, довършваха облеклото, което бе по квакерски скромно, макар да й отиваше. Преди да се раздели с нея, забелязах господинът да хвърля изпитателни погледи към всички пътници, сякаш да се увери кому оставя своята довереница. Очите му се извърнаха възмутено от дамите с пъстрите цветя. Той погледна към мен, а след това каза нещо на своята дъщеря, племенница или каквато му беше там. Тя също погледна към мене и леко присви късата си горна устна. Може би аз самата, а може пък траурната ми простичка одежда да бе извикала презрителния израз — но най-вероятно причина бяха и двете. Чу се звън на камбана. Баща й (след това разбрах, че й бил баща) я целуна и слезе на сушата. Пощенският кораб потегли.

Чужденците смятат, че единствено английските девойки биват оставяни да пътешествуват сами, и доверието им от доверчивостта на английските родители и опекуни е безмерно. Що се отнася до тези „jeunes miss“, някои назовават тяхната неустрашимост „мъжественост“ и „неприличие“, а други ги причисляват към безпомощните жертви на една образователна и религиозна система, която безотговорно ги оставя без нужния надзор. Дали тази млада дама бе от онези, които спокойно можеха да се оставят ненаблюдавани, не зная или по-скоро тогава още не знаех, но скоро пролича, че достойнствата на усамотението не са по вкуса й. Тя премина два-три пъти по палубата, хвърли неприязнен и възмутен поглед към бухналите коприни и кадифета, чиито собственички с готовност очакваха дружелюбния й знак, а след това пристъпи към мен и ме заговори.

— Обичате ли морски пътешествия?

Обясних, че „обичта“ ми към морското пътешествие в момента ще бъде подложена на изпитание, защото пътувам за първи път.

— Ах, колко мило! — възкликна тя. — Завиждам ви за преживяването. Първите впечатления са тъй приятни. А пък аз съм пътувала толкова много, че вече не си спомням първия път. Преситена съм от морето и от всичко това.

Не успях да скрия усмивката си.

— Защо ми се присмивате? — запита ме тя с раздразнение, което ми допадна повече от спокойствието й.

— Защото сте твърде млада, за да сте „преситена“ от каквото и да било.

— Аз съм вече на седемнадесет — изрече тя обидено.

— А не изглеждате на повече от шестнадесет. Обичате ли да пътувате сама?

— Ха? Все ми е едно. До сега десет пъти съм прекосявала Ламанша, но се старая да не оставам дълго сама. Всякога си намирам познати.

— Този път трудно ще намерите, струва ми се — казах и погледнах към групата на Уотсънови, които се смееха гръмко и вдигаха голям шум на палубата.

— Не сред тези странни мъже и жени — рече тя. — Такива хора трябва да пътуват в трета класа. Да се учите ли отивате?

— Не.

— А къде?

— Нямам представа — във всички случаи отвъд пристанището Бу Марин.

Тя ме загледа, а сетне продължи безгрижно:

— Аз пък отивам на училище. О, колко много чужди училища съм сменила досега! Но въпреки това съм същинска невежа. Нищо не знам, наистина нищичко, уверявам ви, освен гдето свиря и танцувам много хубаво; естествено знам да говоря и френски, и немски, но да пиша или да чета не умея кой знае колко. Знаете ли оня ден ме помолиха да преведа една страница от някаква лесна немска книга на английски и аз не можах. Татко щеше да умре от ужас. Казва, че господин Басомпие — кръстникът ми, който ми плаща всички училищни такси — бил пропилял парите си на вятъра.Освен това по въпросите на положителните знания, например по история, география, аритметика и прочие, аз съм като някое бебе; а как пиша на английски — нито граматиката, нито правописът ми са като хората. На всичкото отгоре вече съвсем забравих и религията си. Наричат ме протестантка, но всъщност самата не зная протестантка ли съм, или не. Не ми е много ясна разликата между католицизма и протестантството. Тъй или иначе, хич не ме интересуват. Навремето в Бон, бях станала лутеранка — милият Бон! Чаровният Бон — ах, колко много хубави студенти има там! Всяко хубавко момиче в училището си имаше обожател, знаеха часовете ни за разходка и минаваха край нас по алеята. „Schones Madchen!“ — чувахме ги да ни подхвърлят. Неизмеримо щастлива бях в Бон!

— А сега къде сте? — запитах я.

— О! В… chose (от фр. „нещо“) — отвърна ми тя.

Искам да поясня, че мис Дженевра Фаншоу (тъй се зовеше младата дама) заместваше с френското слово „chose“ всяка дума, която в момента беше забравила. Имаше този навик. На всеки две думи в разговора й третата неизменно беше chose — най-удобният заменител на всяка липсваща дума във всеки език, на който разговаряше. Французойките често постъпват така. От тях бе добила този навик. Тъй или инак, аз веднага открих, че в случая „chose“ е Вийет, голямата столица на голямото кралство Лабасекур.

— Харесвате ли Вийет?

— Доста. Всъщност местните хора са много глупави и прости, но там живеят няколко симпатични семейства.

— Посещавате ли някакво училище?

— Да.

— Добро ли е?

— О, не! Отвратително! Но аз излизам всяка неделя и никак не ме е грижа нито за maitresse, нито за proffesseurs, нито за eleves и пращам уроците au diable (на английски това звучи ужасно, но на френски не е неприлично) и тъй се оправям чудесно. Пак ли ми се присмивате?

— Не, усмихвам се на собствените си мисли.

— Какви са те? — И без да дочака отговора ми, продължи: — А сега казвайте накъде пътувате!

— Накъдето ме отведе съдбата. Трябва да си припечелвам прехраната там, където намеря.

— Да припечелвате ли? — извика тя смаяно. — Значи сте бедна, така ли?

— Като църковна мишка.

След кратко мълчание тя възкликна:

— Ух! Колко неприятно! Знам много добре какво е да си беден. У дома и ние сме бедни — и татко, и мама, и всички. Татко се нарича капитан Фаншоу. Той е офицер на половин заплата, но от благородническо потекло, а някои от роднините ни са видни личности; но моят чичо и кръстник Дьо Босампие, който живее във Франция, е единственият, дето ни помага. Той плаща за образованието на нас, момичетата. Имам пет сестри и трима братя. Малко по малко ще се омъжим — за по-възрастни господа, предполагам, със суха пара. С това се занимават татко и мама. Сестра ми Огъста сега е омъжена за един, на вид много по-стар от татко. Огъста е много красива — не моя тим, а тъмнокоса. Съпругът й мистър Дейвис, е боледувал от жълта треска в Индия и все още е жълт като лимон, обаче е богат и Огъста си има собствен екипаж и свои слуги и всички намираме, че се е подредила много добре. Да, това е по-приятно, отколкото „да си изкарваш прехраната“, както казвате. Всъщност вие умна ли сте?

— Не, никак

— Можете ли да свирите, да танцувате, да говорите три-четири езика?

— Нищо подобно.

— И все пак аз ви намирам за умна. — Тя замълча и се прозина. — Ще ви хване ли болест?

— А вас?

— О, здравата, още щом се покаже морето. Всъщност вече я усещам. Ще сляза долу и ще повикам оная дебела, противна стюардеса.

И тя тръгна по стълбите.

След малко я последваха и другите пътници. През целия следобед останах на палубата сама. Като си спомня спокойното, дори щастливо настроение, в което прекарах онези часове, и едновременно с това, като връщам в съзнанието си положението, в което се намирах, неговата рискованост — някои биха казали направо безнадеждност, — чувствувам, че както:

Тъмница би могъл да е и царският палат,

а клетка тясна — ширната градина.

тъй опасностите, самотата, неизвестното бъдеще не са застрашителни, когато тялото е здраво и умът — буден: дотогава всъщност, докато Свободата ни дарява с крилете си, а пътят ни се чертае от звездата на Надеждата.

Морската болест ме остави на спокойствие дълго след като бяхме отминали Маргейт и аз с върховна наслада вдишвах лекия бриз, изпитвах радост да съзерцавам къдравите вълни на Ламанша, морските птици по гребените им, белите платна на тъмния хоризонт и кроткото облачно небе, легнало над всичко това. Въобразявах си в мечтанието, че съзирам далеч пред мене европейския континент подобно просторна земя на блянове. Заливаше я слънчево сияние и превръщаше дългата й крайбрежна ивица в чисто злато; ажурна рисунка на скупчени къщи и белоснежна кула сред тях, на гъсти лесове, на зъбести чукари, на тучни пасбища и лъкатушни поточета изпълваше тази лъскава рамка. За фон се вдигаше небето, тържествено и теменуженосиньо, а от север до изток се извиваше, величествена и царствена в обещанията си, нежна в своята магия, дъгата — арката на надеждата.

Ако желаеш, читателю, зачеркни всичко това; не — по-добре остави го и извлечи от него следната поука: „Мечтанията са творения на сатаната!“ Сполетяна от тежък пристъп на болестта, залитнах по коридора към каютата.

Леглото на мис Фаншоу се случи до моето и трябва да кажа, че през цялото време на общите ни страдания тя ме измъчваше със своя непоносим егоизъм. Нетърпението капризите й надминаваха всички граници. Уотсънови, които също бяха болни и на които стюардесата отдаваше цялото си внимание, в сравнение с нея приличаха на стоици. Оттогава съм забелязала, че жени, надарени с лекия, безгрижен темперамент и с русата, крехка хубост на Дженевра Фаншоу, не са издръжливи. Пречупват се дори при мисълта за някаква трудност. Мъж, който вземе такава жена за съпруга, трябва да й осигури безоблачно съществование. Раздразнена накрая от непоносимото й хленчене, аз й викнах да млъкне. Забележката я разстрои и ми се стори, че от това не ме намрази.

С падането на нощта вълнението се засили. Големи вълни се разбиваха о корпуса на кораба. Непривична ми беше мисълта, че сме обгърнати само от нощ и вода, както и чувството, че корабът се носи право напред по своя неочертан път въпреки шума, вълните и засилващия се вятър. Край нас започнаха да падат предмети от мебелировката, та трябваше да ги връщаме на местата им. Пасажерите се почувствуваха още по-зле; стенейки, мис Фаншоу заяви, че умира.

— Потърпете още малко, мила — обади се стюардесата. — Ей сега влизаме в пристанището.

И наистина след около четвърт час над нас легна спокойствие, а в полунощ завърши и пътешествието.

Съжалявах — истински съжалявах. Свърши се времето ми за почивка, моите мъки, непреодолимите ми трудности започваха отново. Когато излязоха на палубата, студеният въздух и черната гримаса на нощта сякаш ме упрекваха за своеволието да се намирам там, където бях. Светлините на чуждия пристанищен град, примигващи край чуждото пристанище, се срещнаха като безброй заплашителни очи. Приятели се качиха на кораба да посрещнат Уотсънови; цяло семейство наобиколи и отведе мис Фаншоу; аз — но аз дори за миг не посмях да правя каквито и да било сравнения между моето и нейното положение.

И все пак — накъде да поема? Все някъде би трябвало да отида. Принуждението не оставя място за избор. Когато плащах на стюардесата дължимата й такса — тя с изненада видя монета, по-ценна, отколкото бе очаквала от пътничка като мене, — аз казах:

— Бъдете добра да ме упътите към някоя тиха, почтена странноприемница, за да пренощувам.

Тя не само ме упъти, но извика един прислужник и му нареди да се грижи за мене и — не, не и за багажа ми, защото той беше отнесен в митницата.

Последвах този мъж по едрия калдаръм на някаква улица, осветявана от слабата лунна светлина. Той ме заведе до странноприемницата. Предложих му шест пенса, които той отказа. Реших, че е малко, и му дадох цял шилинг, но той отблъсна и него и ми отвърна някак грубо, на непознат за мен език. Един камериер, който идваше към нас по осветения от газена лампа коридор на странноприемницата, ми обясни на завален английски, че парите ми били чуждоземни, не на тази държава. Дадох да ми смени една лира. Като уредих това, поисках стая. Невъзможно беше да вечерям — все още ми беше лошо, бях напрегната и цялата треперех. Как бях благодарна, когато най-сетне вратата на тази мъничка стая се затвори и ме остави сама с моето изтощение! Отново можех да си почина, макар облаците на съмнение да ме очакваха пак на другия ден, а необходимостта да действувам да беше още по-неотложна, опасността (или отчаянието) по-близо, борбата (за съществование) по-жестока.

ГЛАВА СЕДМА

ВИЙЕТ

На сутринта се събудих с възвърната смелост и освежен дух. Физическата немощ вече не пречеше на преценките ми: ума си усещах решителен и ясен.

Тъкмо се бях облякла, на вратата ми се почука. Отвърнах: „Влезте“, очаквайки камериерката, но в стаята нахълта един едър мъж, който изрече:

— Дайте мене ключове ваши, мийс.

— Но защо?

— Дай! — настоя той нетърпеливо, а когато просто ги издърпа от ръката ми, добави: — Хубаво, скоро има твой багаж.

И наистина всичко завърши благополучно; оказа се, че бил служител на митницата. Не знаех къде да отида да закуся и тръгнах колебливо надолу.

Сега видях нещо, което в умората си предишната нощ не бях осъзнала — че всъщност странноприемницата била голям хотел;слизах бавно по широкото стълбище, поспирах на всяко стъпало (защото нямах никакво желание да стигна долу), оглеждах високите тавани над мене, изрисуваните стени наоколо, широките прозорци, които изпълваха къщата със светлина, жилестия мрамор, по който стъпвах (стъпалата бяха от мрамор, макар и без килим, и не особено чисти), и като сравнявах всичко туй с килерчето, отредено ми за стая, с твърде скромна мебелировка, отдадох се на философски размишления.

Дълбоко се учудвах от прозорливостта, проявявана от страна на келнерите и камериерките при преценяване на кой гост каква стая да отредят. Как съумяваха хотелските прислужници и корабните стюардеси още от пръв поглед да разберат, че аз например съм личност незначителна и бедна? Защото очевидно знаеха това. Виждах отлично, че всички те само за миг премерваха колко струвам. Този факт ми се струваше странен и многозначителен. Не скривах от себе си неговото значение, но въпреки това съумявах да поддържам духа си висок.

Когато най-сетне се озовах в голямо преддверие, окъпано от светлината на стъкления покрив, аз се упътих към една зала, която се оказа стаята за закуска. Не отричам — като влизах там, треперех от смущение, бях неуверена, самотна, нещастна; какво не бих дала, за да разбера добре ли, или зле постъпвам: подозирах, че постъпвам зле, но не виждах какво друго да сторя. Действувах, водена от чувството и спокойствието на фаталиста, и седнах до една малка маса, а келнерът незабавно ми донесе закуската; и аз се наведох над храната с настроение, което не помагаше особено на храносмилането. На масите наоколо закусваха много гости. Бих била по-щастлива, ако сред тях имаше поне една жена. Но там нямаше ни една — всички бяха мъже. Ала никой, изглежда, не смяташе постъпката ми за нередна. Един-двама поглеждаха към мен, но никой не ме наблюдаваше нахално. И да бе имало нещо нередно в цялата работа, обяснявали са си я с единствената дума: „Англичанка!“

След закуската трябваше отново да тръгна — но накъде? „Иди във Вийет“ — обади се вътрешен глас, подтикнат вероятно от спомена за кратичкото изречение, произнесено необмислено и лековерно от мис Фаншоу, когато се сбогувахме:

— Защо не дойдете при мадам Бек? При нея се учат някои зверчета, които бихме могли да наглеждате. Тя търси английска възпитателка — или поне до преди два месеца търсеше такава.

Коя беше тази мадам Бек, къде живееше тя — нямах представа. Запитала бях, но мис Фаншоу не ме и чу. Подканвана от приятелите си побърза, не ми бе отговорила. Предположих, че живее във Вийет. Реших да тръгна към Вийет. Разстоянието беше четиридесет мили. Знаех, че се улавям за сламка, но в бездънната и бурна бездна, над която се носех, бях готова да се уловя и за паяжина. След като разузнах как се отива във Вийет и като си запазих място в дилижанса, потеглих, подкрепяна от тази надежда — от този неясен проект. Преди да ме съдиш за прибързаната постъпка, читателю, спомни си откъде бях тръгнала, не забравяй пустинята, която бях оставила зад себе си, забележи, че нямах какво да рискувам. Моята игра бе от ония, в които играчът не можеше да загуби, но би могъл да спечели.

Не съм с артистичен темперамент и все пак, изглежда, притежавам онова артистично качество да извличам докрай удоволствията от дадения миг — поне тогава, когато са мой вкус. Вкусвах радостите на този ден, макар и да пътувахме бавно, макар че беше студено, въпреки че валеше. Гол, равен и без дървеса беше пътят, по който вървяхме, по него се виеха тинести канали, подобно замаяни зелени змии; еднообразно подстригани върби ограждаха равни ниви, обработени като домашни градинки. Небето също бе равно и сиво, атмосферата бе задушна и влажна, но сред всичкото това мъртвило въображението ми разцъфваше и сърцето ми се къпеше в слънце. Тези чувства биваха смирявани единствено от скритото, но нестихващо притеснение, което дебнеше радостните ми изблици подобно на тигър, залегнал в джунглата. Дъха на това хищно животно усещах, където и да бях; кръвожадното му сърце туптеше близо до моето, чувах го всеки път, щом се раздвижеше в бърлогата си. Знаех, че залезе ли слънцето, то ще изскочи гневно от своето прикритие.

Надявала се бях да пристигнем във Вийет, преди да се стъмни, за да избягна пълното объркване, което неизвестността и мракът хвърлят върху първите впечатления от всяко ново място. Но поради бавното пътуване и дългите престои, а и заради гъстата мъгла и ситния напоителен дъждец, когато стигнахме покрайнините, над града вече лежеше плътен, почти осезаем мрак.

Знам, че минахме през някаква порта, охранявана от войници — това забелязах при светлината на лампите; а после, отклонявайки се от калното шосе, затропахме по настилка от необикновено едри, твърди като кремък камъни. Дилижансът спря пред някаква кантора и пътниците слязоха. Първата ми работа беше да си намеря куфара — наглед незначителна, но важна за мен принадлежност. Предугадих, че ще е по-разумно, вместо да препирам и да настоявам за багажа си, да чакам настрана разтоварването, докато съзра своя куфар, а после бързо да си го поискам и да го прибера. Отдръпнах се и вперих очи в онази част на колата, където бях видяла своя багаж, върху който сега бяха натрупани още торби и кутии. Наблюдавах как едно по едно тези неща се свалят и прибират. Уверена бях, че моят куфар вече би трябвало да е свален. Но той все още не беше. Завързаха бях за дръжката му картичка със зелена панделка. Всичките пакети бяха свалени, всички тенекиени куфари и книжни вързопи. Вдигнаха мушаменото покривало. Виждах съвсем ясно, че не бяха останали нито един чадър, наметка, бастун, кутия за шапки или чанта.

Къде беше моят куфар с малобройните ми дрехи и портфейла, в който бяха скътани остатъците от петнадесетте ми лири?

Сега ми е лесно да задам този въпрос, но тогава бе невъзможно. Не бях в състояние да кажа нищо, защото не знаех ни една френска дума, а около мен всички, целия свят като че ли говореше само и единствено на френски. Какво да сторя? Приближих се до кондуктора, сложих ръка на рамото му, посочих към един малък сандък, сетне към покрива на дилижанса и се опитах с погледа си да изразя въпроса. Той ме разбра погрешно, вдигна посочения сандък и се приготви да го качи на колата.

— Оставете го на мястото му, чувате ли? — изрече един глас на английски, а сетне се поправи:

— Qu’est-ce que vous faites donc@ Cette malle est a moi. (Какво правите? Този куфар е мой!)

Но аз вече бях чула родния си език, сърцето ми се зарадва. Извърнах се.

— Господине — извиках, умолявайки непознатия, без в отчаянието си да обърна внимание на външността му, — аз не владея френски. Моля, запитайте този човек какво е направил с моя багаж.

Без дори да се замислям в оня миг как изглеждаше лицето, в което бях вперила очи, прочетох в изражението му полуизненада от моята молба и колебание дали да се намеси.

— Моля ви, запитайте го. Ако бях на ваше място, не бих се поколебала да ви услужа!

Не помня дали се усмихна, но ми отвърна като джентълмен — искам да кажа, че гласът му не беше нито остър, нито ужасяващ:

— Какъв беше куфарът ви?

Описах му го, споменах и зелената панделка. Той заговори на кондуктора, а от бурния им разговор почувствувах, че го раздрусва както трябва. Накрая се обърна към мен.

— Убеждава ме, че багажът бил много, и си признава, че свалил куфара ви, след като сте го видели качен, и го оставил в Бу Марин заедно с другите пакети. Но обеща да го изпрати утре, което значи, че вдругиден ще го получите тук, от тази кантора.

— Благодаря ви — промълвих със свито сърце.

Какво да сторя междувременно? Изглежда, англичанинът видя безпомощното ми лице. Запита ме любезно:

— Имате ли близки в този град?

— Не, и не знам къде да отседна.

Настъпи кратко мълчание, по време на което той обърна лице към светлината на лампата над нас и аз видях, че беше млад, изискан и хубав човек, по външност приличаше на благородник. Природата го е създала красив като принц, помислих си. Лицето му беше много приятно, беше висок, но не високомерен, мъжествен, но не груб. Отдръпнах се, съзнавайки, че нямам никакво право да търся помощ от човек като него.

— Всичките ви пари ли останаха в куфара? — спря ме гласът му.

С каква готовност му казах истината:

— Не. В кесията си имам достатъчно (притежавах почти двадесет франка), за да отседна в някоя скромна странноприемница до вдругиден, но тук, във Вийет, съм за пръв пъти не познавам нито улиците, нито странноприемниците.

— Ще ви дам адреса на странноприемница, каквато търсите — успокои ме той. — При това близко. Като ви упътя, ще я намерите лесно.

Откъсна листче от бележника си, написа няколко думи и ми го подаде. Убедих се, че е любезен, а да се усъмня в него, в съвета му или в адреса, на който ме пращаше, бе все едно да се усъмня в Светото писание. Лицето му излъчваше доброта, очите му — почтеност.

— Най-краткият път е да тръгнете по булеварда и да пресечете парка — продължи той, — но вече е твърде късно и твърде тъмно, за да пресичате парка сама. Ще ви изпратя донякъде.

Той тръгна, аз го последвах в мрака под синия, пронизващ дъжд. Булевардът беше пуст, разкалян, от дървесата се стичаше вода: паркът беше тъмен като рог. В двойния здрач от дърветата и мъглата не виждах своя водач, сляпо следвах стъпките му. Изобщо не се страхувах. Зная, готова бях да вървя по тези почтени следи през вечна нощ, до края на света.

— А сега — каза той, като излязохме от парка — тръгнете по онази широка улица, докато стигнете до стълбите; две лампи ще ви ги покажат. Ще слезете по стълбата. Те свършват на една по-тясна улица. Като поемете по нея, в дъното й ще намерите вашата странноприемница. Там говорят английски, тъй че затрудненията ви са вече към своя край. Лека нощ!

— Лека нощ, господине — отвърнах. — Приемете най-искрените ми благодарности.

Лицето му, от което лъчеше светлина, съответна на неговата дружелюбност, звукът на неговия глас, който разкриваше сърце, изпълнено с добродетелност към нуждаещите се и немощните, също тъй към младите и хубавите — този спомен дълго след това ми действуваше като ободряващо средство. Той беше истински млад английски джентълмен.

Бързах напред, по тази великолепна улица и по площада, ограден с богатски къщи, а тук-там съзирах високите силуети на по-големи сгради, най-вероятно дворци или църкви — не зная. Когато преминавах през един свод, иззад колоните му внезапно изникнаха двамина мустакати мъже; пушеха пури, дрехите им издаваха стремеж към благородничество, но — уви! — нещастниците носеха души на низши духом. Заговориха ме нахално и колкото да бързах, не изоставаха след мен. Накрая срещнах някакъв патрул и моите преследвачи прекъснаха гонитбата, но подплашена от тях, бях се загубила. Когато се съвзех, вече не знаех къде се намирам; отдавна, изглежда, бях отминала стълбите. Объркана, задъхана, с разтуптяно сърце, питах се накъде да свия. Ужасяваше ме мисълта, че отново бих могла да срещна онези брадати, подкачащи ме глупаци, и все пак трябваше да се върна и да намеря пътя.

Стигнах до някакви стари и протрити стъпала и уверена, че именно тях търся, слязох долу. Улицата, до която ме изведоха, беше наистина тясна, но на нея нямаше странноприемница. На една много тиха и сравнително чиста и павирана уличка, над вратата на голяма къща, с един етаж по-висока от заобикалящите я, забелязах да свети фенер. Най-сетне, ето я странноприемницата! Забързах нататък, коленете ми се подгъваха, чувствувах се напълно изтощена.

Ала това не беше странноприемница. Месингова табела украсяваше голяма входна врата: „Пансион за девици“ — казваше надписът: отдолу стоеше името: „Мадам Бек“.

Стреснах се. Стотици мисли изведнъж се объркаха в съзнанието ми. Но нищо не кроях, нищо не обмислях. Нямах време. Провидението ми каза: „Спри тук, това е твоята странноприемница.“ Съдбата ме взе в своята властна ръка, надви волята ми, насочи действията ми. Дръпнах звънеца.

Докато чаках, не исках да мисля. Изучавах внимателно камъните на уличната настилка, осветявани от лампата над входа, броях ги, разглеждах формите им и лъскавите дъждовни капки по ъглите. Позвъних отново. Най-сетне отвориха. Пред мен застана прислужница с красиво боне.

— Мога ли да говоря с мадам Бек?

Уверена съм, че ако бях заговорила на френски, тя нямаше да ме покани, но понеже приказвах на английски, сметна ме, изглежда, за учителка чужденка, дошла по работа във връзка с пансиона, и макар да беше късно, пусна ме без неохота и колебание.

В следващия миг се намирах в един хладен, блестящ салон със студена порцеланова печка, с позлатени орнаменти и излъскан под. Часовникът над камината отмери девет.

Измина половин час. Колко забързано туптеше сърцето ми! Колко често ме обливаха ту студени, ту горещи вълни. Седях с очи, впити във вратата. Очаквах да видя как ще се помръдне и отвори. Всичко беше тихо, дори и мишките кротуваха: белите врати стояха затворени и неподвижни.

— Вий англичанка? — запита глас зад мене. Почти подскочих, тъй неочакван долетя звукът, бях убедена, че съм сама.

Не привидение стоеше до мен, нито свръхестествено същество, а една пълничка малка жена с майчински вид, увита в голям шал, с пеньоар и чиста, спретната нощна шапчица.

Отвърнах, че съм англичанка, и изведнъж, без по-нататъшни увъртания, подхванахме необикновен разговор. Мадам Бек (защото това беше наистина тя — появила се бе през страничната врата зад мене и понеже бе обута в меки обувки, не я бях чула нито да влиза, нито да приближава), — мадам Бек бе изчерпила запасите си от островна реч с онова „Вий англичанка“ и сега продължаваше да говори, ала на своя роден език. Отвърнах й на моя. Тя ме разбираше отчасти, но тъй като аз изобщо не я разбирах, макар двете да вдигахме ужасен шум (за пръв път срещах такава приказлива жена като мадам Бек) — не стигнахме почти доникъде. Накрая тя позвъни за помощ, която се яви в лицето на една maitresse; тази личност бе учила известно време в ирландския манастир и тук я смятаха за специалистка по английски език. Малката учителка беше същинска измамница — типична представителка на Лабас-кориените; а как само съсичаше речта на Албион! Както и да е — разказах й с простички думи своята история, която тя преведе. Обясних й как съм напуснала родината си, решена да събирам знания и да печеля прехраната си, как съм готова да започна каквато и да е полезна работа, стига да не е греховна и унизителна, как бих могла да стана детегледачка или прислужница на някоя дама; казах, че съм готова да върша и домакинска работа, стига да е по силите ми. Мадам изслуша всичко това и ако се съди по изражението й, сметнах, че е повярвала на моя разказ.

— Il n’y a que les Anglaises pour ces sortes d’entreprises — каза тя, — sont-elles donc intrepides ces femmes… (Само англичанките са способни на това, нима са толкова смели тези жени…)

Запита за името, за възрастта ми, стоеше и ме гледаше — в очите й не се четеше нито съчувствие, нито интерес. В тях по време на целия разговор не проблесна дори за миг симпатия или пък състрадание. Разбрах, че е от хората, които не се ръководят от чувства. Сериозна и замислена, тя ме наблюдаваше, вслушвайки се в своята вътрешна преценка и изучавайки моя разказ. Позвъни се.

— Viola pour la priere du soir! (За вечерна молитва!) — заяви тя и стана. С помощта на преводачката ме посъветва да си отида и да се явя на другата сутрин, но това не ме оправяше. Ужасявах се от мисълта да се върна пак в опасния уличен мрак. Енергично и в същото време сдържано и спокойно заявих направо на нея, а не на преводачката:

— Уверявам ви, госпожо, че като ме ангажирате още сега, вашите интереси ще бъдат защитени, е не ощетени. Ще намерите в мое лице помощница, готова да даде в труд равностойното на заплатата си, и ако ме ангажирате, по-добре ще е да пренощувам тук. Как ще си намеря подслон, след като не познавам никого във Вийет и не знам езика?

— Вярно — отвърна тя, — но имате ли поне някакви референции?

— Никакви.

Запита къде ми е багажът. Обясних, че го очаквам. Замисли се. В този миг откъм портата долетяха мъжки стъпки, които се упътваха към външната врата. (Ще продължа тази част на своя разказ така, като че ли съм разбирала какво се говори, защото, макар тогава почти нищо да не ми беше ясно, по-късно ми го преведоха.)

— Кой излиза по това време? — запита мадам Бек, заслушана в стъпките.

— Господин Пол — отвърна учителката. — Дойде тази вечер да проведе урок на първи клас.

— Човекът, който най-много ми трябва. Повикайте го.

Учителката изтича към вратата на салона. Повикаха господин Пол. Той влезе — дребен, тъмнокос, слаб човек с очила.

— Братовчеде — обърна се към него мадам Бек, — искам вашия съвет. Знам, че разбирате от физиономистка; проявете се сега. Разчетете ми това лице.

Дребният човек извърна очите си към мен. Здраво стиснатите му устни и сбръчкването на челото говореха, че е решен да прозре в мен и че никакъв воал не би могъл да му попречи.

— Разчетох го — заяви той.

— И какво ви казва то.

— Ами много неща — долетя оракулският отговор.

— Хубави или лоши?

— И хубави, и лоши, естествено — продължи ясновидецът.

— Може ли да се вярва на думите й?

— За нещо важно ли преговаряте?

— Тя иска да я назнача като възпитателка или гувернантка, разказът и звучи правдоподобно, обаче не може да представи никакви референции.

— Чужденка ли е?

— Англичанка е, то си личи.

— Знае ли френски?

— Нито дума.

— Разбира ли френски?

— Не.

— Значи може да се говори направо, и то пред нея?

— Несъмнено.

Той се вгледа внимателно в мен.

— Имате ли нужда от услугите й?

— Бих могла да я приема. Знаете, че не мога да търпя мадам Свини.

Той продължи да ме проучва. Преценката, която я изрече, беше също тъй неопределена, както и предишните му слова.

— Ангажирайте я. Ако доброто вземе надмощие в нейния характер, постъпката ми ще бъде възнаградена стократно, ако ли обаче надделее злото — тогава, братовчедке, се sera toujours une bonne oeuvre (това всякак ще бъде едно добро дело).

С поклон и „лека нощ“ този странен повелител на моята съдба изчезна.

А мадам ме прие още същата нощ. С помощта на бога спестена ми бе мъката да излизам пак на безлюдната, ужасна, враждебна улица.

ГЛАВА ОСМА

МАДАМ БЕК

Предадоха ме на грижите на възпитателката и през дългия тесен коридор тя ме заведе в една чуждестранно кухня, много чиста, но и много особена. В нея не се виждаха никакви уреди за готвене — нямаше нито огнище, нито печка; тогава не разбрах, но голямата черна пещ, която заемаше един цял ъгъл, замества отлично и огнището, и печката. Гордостта мълчеше, стихнала в сърцето ми, но все пак усетих облекчение, когато, вместо да ме оставят в кухнята, както се страхувах, ме заведоха в малка вътрешна стая, наречена „кабинет“. Готвачката в жакет, къса пола и дървени обувки ми поднесе вечеря — месо, неизвестно какво, със странен, кисел, но вкусен сос; нарязани картофи, подправени с нещо непознато — вероятно с оцет и захар; филия хляб с масло и печена круша. Както бях гладна, ядох с благодарност.

След вечеря лично мадам Бек дойде да ме отведе. Нареди ми да я последвам на горния етаж. Минахме при няколко свързани една с друга миниатюрни и странни спалнички (по-късно научих, че това били някогашни монашески килии, тъй като част от сградата била старинна) и през параклиса (дълга, ниска, мрачна стая, с бледо разпятие на една от стените, край което бдяха две тънки свещи), тя ме въведе в една стая, където на три малки легла спяха три деца. От нажежената печка беше станало задушно; освен това усещаше се някаква миризма, по-скоро остра, отколкото неприятна — аромат, всъщност изненадващ и необичаен за обстоятелствата, защото напомняше смесица от пушек и спиртна напитка — накратко, миришеше на уиски.

На стол, край маса, на която трептеше фитилът на разтопена докрай свещ, седеше, потънала в дълбок сън, тромава жена, облечена безвкусно с лъскава копринена рокля на широки райета, с вълнена престилка. За да завършат картината и да не оставят никакво съмнение за състоянието на нещата, до лакътя на спящата красавица се мъдреха бутилка и празна чаша.

Мадам Бек разгледа забележителната гледка с пълно спокойствие. Не се усмихна, нито се намръщи;по сериозното й лице не премина гняв, нито отвращение или пък изненада; тя не се потруди да събуди жената. Посочи четвъртото легло и ми даде да разбера, че там ще спя, като загаси свещта и я замени с нощна лампа, през междинната врата, която остави открехната, се вмъкна в своята собствена стая — голямо, добре обзаведено помещение, както се виждаше през пролуката.

Молитвите ми през тази нощ се състояха главно от благодарности. Какво ли не бях преживяла от сутринта, напътствувана като от невидима сила, и как благополучно завършиха патилата ми! Едва можех да повярвам, че съм напуснала Лондон само преди четиридесет и осем часа без ничии напътствия, без никакви надежди!

Спя много леко. Посред нощ внезапно се събудих. Навред беше тихо, но в стаята стоеше изправена бяла фигура — мадам в дълга нощница. Приближавайки се безшумно, тя нагледа трите деца в трите легла. Приближи. Престорих се на заспала и тя дълго стоя втренчена в мен. Последва кратка, странна пантомима. Мадам остана цял четвърт час край леглото ми, изучавайки моето лице. Сетне се наведе внимателно, повдигна нощната ми шапка и се отдръпна, за да види косите ми. Огледа ръката ми, отпусната върху завивката. След това се обърна към стола с дрехите. Като я чух да ги докосва и да ги повдига, отворих очи, защото, признавам, исках да разбера докъде ще доведе желанието да ме проучва. А то я отведе доста далеч; прегледа всяка част от облеклото ми. Разбрах мотивите за постъпката й — желаеше от състоянието на облеклото да се информира за неговата собственица, за средствата й, за чистотата й и т. н. Целта й оправдавах, но средствата — не. В роклята ми имаше джоб. Тя го обърна. Преброи парите в кесията, отвори бележничето ми, хладнокръвно го разлисти и измъкна измежду страниците малък, сплетен кичур от сивите коси на мис Мачмънт. Особено внимание отдели на връзката с трите ключа — от куфара, от бюрото и от кутията ми за бродерия. Всъщност тя се оттегли с тях в своята стая. Тихо се привдигнах и я проследих с поглед. Ключовете, читателю, не бяха върнати, преди да са оставили отпечатъците си върху восъка на тоалетната в съседната стая. След като всичко туй бе извършено внимателно и скришно, имуществото ми бе върнато на мястото си, а дрехите ми бяха сгънати внимателно както преди. От какъв характер бяха заключенията на проучването? Благоприятни ли бяха, или не? Напразен въпрос. Каменното лице на мадам (защото на нощното осветление то наистина изглеждаше каменно; в салона изражението му бе човешки и майчинско) не издаваше нищо.

След като изпълни дълга си — уверена съм, че в нейните очи извършеното изглеждаше като дълг, — тя се привдигна, безшумна като привидение. Тръгна към своята стая. На вратата се извърна и спря очи върху героинята на бутилката, която все още спеше дълбоко и похъркваше. Мисис Свини (предположих, че това е мисис Свини — Англис, или Ибернис Суини) — присъдата на мисис Свини се четеше в очите на мадам Бек; те излъчваха непоколебимост. Мадам не наказваше за грешките веднага, но неизменно наказваше. Всичко това беше неприсъщо на англичаните; намирах се наистина в чужбина.

Утрото ми позволи да се запозная по-отблизо с мисис Суини (както всъщност се наричаше). Тя се беше представила на своята настояща работодателка като английска дама — жителка на Мидълсекс, изпаднала в беда, която, уж говорела английски с най-чест лондонски акцент. Мадам разчитайки на своите собствени средства за незабавно откриване на истината и с присъщата си неустрашимост да наема служители без препоръка (нещо, доказано блестящо в моя случай), ангажирала мисис Суини за гувернантка на трите си деца. Едва ли е необходимо да обяснявам на читателя, че тази дама всъщност произхождаше от Ирландия. Не се осмелявам да определям произхода й. Тя смело заявила, че била „възпитала и отгледала дъщерята и сина на един маркиз“. Според мене е била бавачка, кърмачка или перачка в някое ирландско семейство. Говореше на селски диалект, смешно примесен с купешки думи. По някакъв съмнителен начин се бе сдобила с дрехи с подозрителна пищност — рокля от плътна и скъпа коприна, които й стояха смешно, шити очевидно за друга, бонета, украсени с истинска дантела, и накрая — най-важната част от тоалета й, един предмет, който извикваше бурното възхищение на цялото домакинство и укротяваше иначе зле настроените към нея учители и прислужници, и докато широките й плещи се криеха под това царствено наметало, бе в състояние да смири дори самата мадам — един истински индийски шал, „un veritable Cachmire“, както се изразяваше мадам Бек с нескрито уважение и удивление. Уверена съм, че без този „кашмир“ тя не би се задържала в пансиона дори и два дни; благодарение на него и само на него преживя там цял месец.

Ала щом мисис Суини разбра, че съм дошла да заема нейното място, тя показа ноктите си, вдигна се срещу мадам Бек с цялата си ярост и се стовари върху мен с всичката си тежест. Мадам понесе това разкриване на картите и тази ярост тъй достойно, тъй стоически, че макар и смутена, аз бях принудена да я подкрепям мълчаливо. Мадам Бек напусна стаята само за миг, десет минути по-късно сред нас се появи един агент на полицията. Мисис Суини и багажът й бяха изнесени. Челото на мадам не се сви нито за миг по време на тази сцена, устните й не пророниха ни една остра дума.

Цялата кратка драма на уволнението приключи преди времето за закуска — съобщението за освобождаване, повикването на полицията, извеждането на бунтовницата, проветряването и почистването на детската стая, отварянето на прозорците — и най-малката следа от изисканата мисис Суини, чак до лекия дъх и спиртния мирис, които тъй многозначително и фатално бяха издали нейната постъпка, бяха пропъдени от улица „Фосет“. Всичко това, повтарям, се извърши между минутата, в която мадам Бек, подобно Аврора, излезе от своята стая, и в оня момент, в който тя невъзмутимо седна край масата и си наля първата чаша студено кафе.

Към обяд ме повикаха да облека мадам. (Длъжността ми, изглежда, щеше да бъде някаква смесица между гувернантка и прислужничка на господарката). Чак докъм обяд мадам се разхождаше из къщата по пеньоар, наметната с шал и по домашни чехли. Как би се отнесла директорката на някое английско училище към подобен навик?

Подреждането на прическата й ме смути. Косата й беше буйна — кестенява, все още непрошарена, макар мадам да беше четиридесетгодишна. Забелязвайки смущението ми, тя рече:

— Изглежда не сте били камериерка в родината си?

И като взе четката от ръката ми, любезно и с усмивка ме бутна настрана и се среса сама. При по-нататъшното й обличане тя ме напътстваше и ми помагаше без ни най-малка следа от яд или нетърпение. (Това бе първият и последен път, в който ме повика да я обличам. След това задължението падна върху Розина, портиерката.)

След като се облече, мадам Бек се оказа жена с ниска и пълна и все пак някак си изящна фигура; изяществото идваше от правилното съотношение на отделните части на тялото й. Кожата на лицето беше свежа и бледорозова, но не румена, очите й бяха сини и ясни, тъмната копринена рокля й прилягаше добре, както само една френска шивачка може да я ушие. Изглеждаше елегантна, макар да приличаше на буржоазка — но всъщност такава си и беше. Не зная каква бе хармонията, която цареше в душата, но лицето й излъчваше контрасти. Чертите му в никакъв случай не бяха от онези, които се срещат при подобна свежа кожа и вътрешно спокойствие. Бяха остри. Челото й бе високо, но тясно, говореше за способности и известно доброжелателство, но не и за широта, а пък спокойните, но бдителни очи не познаваха оня пламък, който лумва в доброто сърце и прелива в погледа. Устата й беше сурова — дори мрачна, устните бяха тънки. Към чувствителните и надарени хора с присъщите им изяви на нежност и дързост мадам сигурно би се отнесла като същински Минос в женска дреха.

С течение на времето открих, че тя не е само Минос в женски образ. Името й беше Модеста Мария Бек, родена Кинт. Беше милостива жена и вършеше много добрини. Не би могло да има господарка, при която да се служи по-леко. Научих, че ни веднъж не бе направила забележка на непоносимата мисис Суини въпреки любовта й към чашката, въпреки безредието и немарливостта й; но все пак мисис Суини трябваше да напусне в същия миг, в който това стане възможно. Научих също, че в този пансион възпитателите и учителите никога не ги мъмрят, но често и възпитатели и учители бяха сменявани. Те изчезваха, други заемаха местата им — как, трудно можеше да се каже.

Институцията беше едновременно пансион и екстернат. Екстернатите или приходящите ученички бяха повече от сто на брой: пансионерките бяха двадесетина. Мадам, изглежда притежаваше завидни качества на администратор. Тя управляваше всичко това, както и четирима възпитатели, осем преподаватели, шест прислужнички и три деца, като същевременно поддържаше отлични отношения с родителите и приятелите на ученичките, и успяваше да работи без видимо усилие, без шум, умора, напрежение, без никакви външни признаци на излишна вълнение. Заета беше винаги, но претоварена — никога. Вярно е, че мадам си имаше свой, и то отличен метод за управляване и регулиране на този голям механизъм. Читателят бе свидетел на една негова изява в обръщането на джобовете ми и в прочитането на личните ми бележки. „Надзор“ и „шпиониране“ — това бе нейното верую.

И все пак мадам знаеше какво значи честност и обичаше честността — поне дотогава, докато тя не й пречеше с тромавите си задръжки да налага своята воля и своите интереси. Изпитваше уважение към Англия, а що се отнася до англичаните, ако зависеше от нея, би допуснала до децата си жена от никоя друга народност.

Често вечерно време, след като цял ден бе заговорничила и разкривала чужди заговори, след като бе шпионирала и изслушвала докладите на своите шпиони, тя идваше в моята стая с чело, по което се четеше истинска умора, сядаше и слушаше как нейните малки казват молитвата си на английски. А после, когато ги слагах в леглата, тя разговаряше с мене (скоро научих френски толкова, че да разбирам и дори да й отговарям) за Англия и англичанките, питаше ме защо са по-интелигентни, защо повече може да им се вярва и са по-неподкупни. Често ме учудваше със своето здравомислие, с умните си разсъждения. Очевидна бе осъзнала, че да държиш девойките под контрол, изпълнен с недоверие, в сляпо невежество и надзор, който не им оставя нито миг, нито място за почивка, това не е най-добрият начин да ги оформиш като почтени и скромни жени; и все пак твърдеше, че за европейските деца тази е единственият начин на възпитание, ако искаш да ги предпазиш от провала. Те дотолкова били свикнали да ги държат здраво, че всяко малко отпущане, макар и под контрол, щяла да бъде изтълкувано погрешно и да се окаже съдбоносно за тях. Сърцето я боляло, казваше тя, от методите, които била принудена да използува, и все пак трябвало да ги използува; а след като си говореше с достойнство и вежливо с мене, тя се отдалечаваше с безшумните си пантофи, промъкваше се подобно привидение по коридорите, бдеше и шпионираше навсякъде, поглеждаше зад всяка ключалка, ослушваше се зад всяка врата.

Всъщност системата на мадам не беше лоша — длъжна съм да й го призная. Тя правеше всичко за физическото добруване на своите ученички. Ничий ум не беше претоварен с уроци, заниманията бяха разпределени разумно, усвояваха се лесно от ученика, имаше свобода на развлеченията и достатъчно разходки, за да бъдат момичетата здрави, храната беше в изобилие и вкусна. На улица „Фосет“ не се виждаше ни една бледо или измъчено лице. Тя позволяваше на ученичките да празнуват празниците: оставяше им достатъчно време за сън, обличане, миене, ядене; отношението на мадам към всички тези неща беше изпълнено с разбиране, либерално, здраво и рационално. Не една английска директорка би сторила много добре, ако последваше нейния пример, и аз съм уверена, че мнозина биха й подражавали, ако не им пречеха взискателните английски родители.

След като мадам Бек управляваше с помощта на шпионажа, тя, естествено, си имаше и шпиони. Познаваше отлично качествата на оръдията, с които си служеше; не изпитваше никакви угризения да използува непочтения за всякаква мръсна работа, а после да се отърве от него, захвърляйки го подобно ненужна обелка, след като е изяла портокала. Но, от друга страна, съм я виждала и придирчиво да търси чист метал и неръждаем инструмент, трепереше грижливо над него и го пазеше в коприна и памук. Но тежко на оная жена или на оня мъж, който разчиташе на нея повече, отколкото тя бе решила да му се довери. Основният ключ за характера на мадам бе интересът, той бе главната пружина на нейните действия, алфата и омегата на живота й. Виждала съм да се апелира към чувствата и съм изпитвала желание да се усмихна на молителката с укор и съжаление. Никой не бе успял да спечели симпатиите на мадам по този начин, нито пък бе променил нейното решение с това средство. Напротив — всеки опит да се стигне до сърцето й извикваше неизменна антипатия към просителя, превръщаше я в негов скрит враг. Защото така й се доказваше, че тя няма сърце, което да бъде умилостивено, напомняше й се, че в това отношение тя е импотентна и мъртва. Мадам Бек беше най-съвършеният пример за разликата между благотворителност и милосърдие. Неспособна да усеща чувства на симпатия, тя бе изпълнена с разумна доброжелателност. С най-голяма готовност даваше на хора, които никога не беше виждала — даваше всъщност с готовност по-скоро на класата, отколкото на личността. „За бедните“ щедро разтваряше кесията си, но за „бедняка“ по правило я завързваше по-здраво. Всяка филантропична проява за благото на обществото можеше да разчита на нейно участие; личните скърби не я докосваха, нито дълбочината, нито тежестта на скръбта, изпитана от някое определено сърце, можеха да разчувствуват нейното.

Пак повтарям: мадам беше много силна и много способна жена. Училището предлагаше за нейните възможности твърде ограничено поле; тя бе способна да управлява цяла нация, имаше енергия да ръководи бурно законодателно събрание. Никой не бе в състояние да я сплаши, да я раздразни, да изчерпи търпението й или да я надхитри. В своята личност тя би могла да обедини и да изпълнява едновременно задълженията на министър-председател и на директор на полицията. Мъдра, неотстъпчива, недоверчива, потайна, силна, безстрастна, вечно нащрек и неразгадаема, съобразителна и безчувствена, с много хубава външност — какво повече би могло да се желае?

Прозорливият читател едва ли би помислил, че съм събрала, за да мога да му разкажа, всички гореизложени познания за нея в течение само на един месец или на половин година. Не! Онова, което отпърво забелязах, беше процъфтяващата външност на един преуспяващ образователен институт. Виждах голяма сграда, изпълнена със здрави, весели момичета, всички облечени добри, повечето от които хубавици, които получаваха знания по удивителен лесен метод, без болезнено напрежение или напразно пилеене на сили; наистина не напредваха кой знае колко бързо по ни един предмет; не се преуморяваха, но бяха непрестанно заето и никога — потиснати. Учителското тяло бе по-претоварено, защото, за да се щадят учениците цялата истинска умствена работа падаше върху преподавателите и възпитателите, но задълженията се разпределяха така умело, че когато работата беше уморителна, те се сменяха през къси периоди. Накратко това беше чуждестранно училище, чийто живот, ритъм и разнообразие, представляваха пълен и много привлекателен контраст в сравнение с много английски институции от подобен вид.

Зад къщата имаше обширна градина и лятно време ученичките прекарваха по-голяма част от времето навън, сред розовите храсти и плодородните дървета. През летните следобеди мадам се настаняваше пред обширната и обрасла със зеленина беседка, викаше класовете един по един и караше момичетата да сядат край нея, да шият и четат. Междувременно учителите идваха и си отиваха — изнасяха кратки и интересни лекции вместо уроци, а ученичките си записваха казаното или не записваха в зависимост от настроението, спокойни, че всякога могат да препишат изпуснатото от своите другарки. Освен редовните месечни почивни дни католическите религиозни празници носеха чести почивки през цялата година; понякога в светла лятна утрин или лятна привечер пансионерките биваха извеждани на дълги разходки в полята, където се подкрепяха с банички и бяло вино, с прясно мляко и селски хляб или пък с кифли и кафе. Всичко това изглеждаше много приятно, а мадам се проявяваше като самата доброта; учителите и те не бяха лоши, защото можеха да бъдат къде по-зли, а и ученичките, макар малко шумни и буйни, олицетворяваха здраве и веселие.

Така приятна изглеждаше картината, погледната от разстояние, ала дойде време, когато разстоянието се скъси — тук става дума за мен, — когато ме смъкнаха от кулата ми в детската стая, откъдето наблюдавах, и ме накараха да се сблъскам лице в лице с този малък свят на улица „Фосет“.

Един ден стоях горе, както обикновено изпитвах децата по английски и в същото време преправях една копринена рокля на мадам, когато тя влезе в стаята с присъщото й изражение и чело, свъсено от сериозни мисли, което я правеше неприветлива. Седна на стола насреща ми и остана мълчалива. Дезире, най-голямото момиченце, ми четеше някакво кратко есе от учебника на мисис Барбо, а пък аз я карах да превежда начаса от английски на френски, за да се уверя, че разбира онова, което чете. Мадам слушаше.

Веднъж без уговорки, тя заяви с обвинителен тон:

— Мис, в Англия вие сте били гувернантка!

— Не, госпожо — отвърнах усмихната, — грешите.

— Значи за пръв път преподавате английски на моите деца?

Отвърнах утвърдително. Тя отново се смълча, но докато измъквах една карфица от игленика, вдигнах поглед и видях, че съм обектна на наблюдение. Тя ме държеше под око, оглеждаше ме в мислите си, преценяваше ми от всички страни да види подхождам ли за нещо, замислено от нея, претегляше ме колко струвам. Мадам вече беше огледала всичките ми принадлежности и смятам, че също тъй добре познаваше душевните ми качества, но от този миг в продължение на петнадесетина дни тя ме подложи на нови изпитания. Подслушваше зад вратата на детската стая, когато стоях вътре с децата й, следваше ме отдалеч, когато ги извеждах на разходка в парка или по булеварда. След този обстоен предварителен оглед мадам направи следващата стъпка.

Една сутрин тя влезе при мен внезапна, много забързана, и ми заяви, че се намирала в затруднение. Мистър Уилсън, учителят по английски, закъснявал да се яви на урок, страхувала се, че може да е болен. Ученичките чакали в клас, нямало кой да вземе часа им: не бих ли се съгласила, по изключение, да им дам диктовка, та да не кажат после, че са изпуснали урока по английски?

— В клас ли, мадам?

— Да, в клас — във втори клас.

— Където има шейсет ученички? — възкликнах, защото знаех колко са много, и с привичната си боязливост се отдръпнах вътрешно, подобно охлюв в черупката си, като изтъкнах за предлог своята неподготвеност и неопитност. Да зависеше от мен, щях да оставя този случай за ме отмине. Несмела, лишена от импулсите на амбицията, аз бях в състояние цели двайсет години да уча дечурлигата на азбука, да преправям копринени дрехи и да шия детски престилки. Това глупашко примирие не се дължеше на вътрешно задоволство от положението ми. Работата ми не ме привличаше, нито ми беше интересна, но на мен ми стигаше да не ме измъчват големи притеснения и душевни тревоги. Бягството от дълбоките страдания ми се струваше най-близкият заместител на онова щастие, което можех да позная. Освен това съдено ми било очевидно да водя двойствен живот — живот в света на мислите и живот в действителния свят; при положение, че мисловният ми живот биваше подхранван от чудни магически радости на въображението, насладите на реалния биха могли да се ограничават: насъщният хляб, с часовете на работа и със сигурен покрив над главата.

— Хайде — подкани ме мадам, докато аз се взирах съсредоточено в кройките на една детска престилка, — оставете това.

— Но Фифин има нужда от нея, мадам.

— Фифин ще отстъпи, защото аз имам нужда от вас!

И тъй като мадам Бек наистина имаше нужда от мен и бе решила да ме има — отдавна бе недоволна от учителя по английски заради неговата неточност и небрежното му преподаване, — и понеже тя самата притежаваше решителност и способност да действува, макар аз да бях лишена и от двете, без да се мае повече, накара ме да хвърля напръстника и иглата; ръката ми се намери стегната в нейната и аз бях отведена долу. Когато стигнахме в „карето“ — голям квадратен коридор между жилищната сграда и пансиона, — тя поспря, пусна ръката ми, обърна се към мен и ме огледа. Аз бях пламнала и разтреперана от главата до петите. Да си призная, дори се разплаках. И наистина трудностите, пред които бях изправена, не бяха само въображаеми. Те бяха съвсем реални и една от тях беше непознаването на езика, с чиято помощ трябваше да преподавам. Вярно, изучавала бях френски съвсем прилежно от деня на идването си във Вийет, като денем го учех на практика, а вечерно време — на теория, дотогава, докато се разрешаваше стоенето на свещ, но все пак не можех да разчитам на знанията си, нито да се изразявам правилно.

— Хайде, кажете — строго извика мадам, — наистина ли се чувствувате толкова безпомощна?

Да! — могла бих да отговоря и да се върна в невзрачието на детската стая, където да вехна до края на дните си, ала като погледнах изражението на мадам, видях там нещо, което ме накара да се поколебая преди да отговоря. В този миг тя повече приличаше на мъж, отколкото на жена. Някаква особена сила се излъчваше от всяка нейна черта и тази сила не бе от вида, който ме възхищава; тя не будеше нито симпатия, нито възхищение, нито страх. Стоях без да съм утешена, придумана или пък подчинена. Усещах се така, сякаш у мен се бореха две различни сили, и изведнъж разбрах колко срамна бе моята безпомощност, колко малодушно бе нежеланието ми да се преборя.

— Назад ли, или напред ще вървите? — запита ме тя, като показа с ръка първо малката вратичка към жилищната сграда, а сетне големите двойни врати към класните стаи.

— Напред — отвърнах.

— Но — продължи мадам, охладняла, докато аз се запалвах, ала погледът й бе толкова остър, че дълбоко чувство на неприязън засили волята и решителността ми — ще намерите ли сили да се изправите пред класа или сте превъзбудена?

При тези думи в гласа й прозвуча подигравка. Нервната възбудимост бе едно от нещата, които тя ненавиждаше

— Не съм по-развълнувана от този камък — отвърнах и тупнах с крак по каменния под — или от вас самата — додадох, отвръщайки на погледа й.

— Добре! Но нека ви предупредя — тези момичета по нищо не приличат на кротките, възпитани английски девойки. Те са лабасекурски девици, закръглени, резки, решителни и бунтовни.

— Зная — отговорих й, — както зная и това, че макара да изучавам френски усилено, откакто съм тук, все още го говоря твърде нерешително и неправилно, за да мога да задържа вниманието им. Ще правя грешки, които ще ме превърнат в обект на подигравки за по-невежите. И въпреки това ще изнеса урока.

— Те безжалостно пропъждат стеснителните учители — каза тя.

— Зная, госпожо, чух как са се разбунтували и са подгонили мис Търнър! — Една бедна самотна английска учителка, която мадам бе назначила и уволнила с лека ръка и чиято тъжна история ми бе добре известна.

— Това е тъй — отговори тя хладнокръвно. — Мис Търнър за тях не беше повече от прислужница в кухнята. Беше безволева и нерешителна, лишена беше от тактичност, и от интелигентност, не притежаваше нито сила на волята, нито достойнство. Мис Търнър беше съвсем неподходяща за тези момичета.

Не отвърнах, а пристъпих към затворената училищна врата.

— Не се надявайте на помощ нито от мене, нито от другиго — предупреди ме мадам. — Подобно нещо от първия миг ще ви представи като неподходяща за този пост.

Отворих вратата, пуснах я учтиво да мине преди мене и я последвах. Имаше три училищни стаи, и трите големи. Стаята на втори клас, където трябваше да отида, беше най-голямата от трите и в нея се събираше най-многобройният, най-бурният и най-необузданият от трите класа. След време, когато опознах нещата, си казвах (ако подобно сравнение изобщо е позволено), че кроткият, възпитан, цивилизован първи клас в сравнение с буйния, бунтовен, неукротим втори прилича на английската Камара на лордовете в сравнение с Камарата на общините.

От пръв поглед разбрах, че повечето от ученичките вече не са малки момиченца — те бяха всъщност млади жени; знаех, че някои от тях произхождаха от благородни семейства и отлично съзнавах, че всички до една знаят какво положение заемах в домакинството на мадам. Когато се качвах на подиума — малко възвишение с едно стъпало над пода, където стояха катедрата и столът на учителя, — съзрях пред себе си една редица очи и чела, които предвещаваха буря — очи, излъчващи нахална светлина, и чела — студени и безчувствени като мрамор. Жената от „континента“ е съвсем различна от „островната жена“ на същата възраст и от същия произход. Никога в Англия не бях виждала подобни очи и подобни чела. Мадам Бек ме представи с една хладна фраза, излезе от стаята и ме остави да се оправям сама.

Не ще забравя оня първи урок, нито подмолното течение на сблъскването на характери и отношения, които той разкри пред мен. Тогава за пръв път започнах да осъзнавам разликата, която дели „младата жена“, идеал на поета и белетриста, от живата „млада жена“ от плът и кръв.

По всичко личеше, че три хубавици от първите чинове се бяха настанили там, предварително решени да не допускат една „детска бавачка“ да им преподава урок по английски. Знаеха си, че са изпъждали и други неприятни учители, знаеха, че мадам е готова да изхвърли всеки преподавател или възпитател, който не се хареса на учениците — че тя никога не поощрява слабохарактерния да запази мястото си, че ако той самият не притежава достатъчно сили да се пребори или пък тактичност — за да се наложи, трябва да си отиде. А как оглеждаха „мис Сноу“, победата им изглеждаше съвсем лека.

Госпожиците Бланш, Виржини и Анжелик подхванаха кампанията, като започнаха да се кискат и да си шушукат; това прерасна в гръмогласен шепот и смехове, които се подеха и от задните редици. Организираният бунт на шестдесет срещу един скоро взе да ме гнети, защото едва владеех френски, а бях принудена да говоря при подобни мъчителни обстоятелства.

Струва ми се, че ако можех да приказвам на родния си език, непременно щях да въдворя тишина, защото, макар да съзнавах колко неприветлива е външността ми и изобщо да знаех, че не блестя с особени качества, природата ме бе дарила с глас, който привличаше вниманието, когато се извисяваше от вълнение или пък се приглушаваше от някое дълбоко чувство. Освен това, макар при обикновени обстоятелства да не бях ораторка, в случаи като този, извикани от разбунтуваното мнозинство, ако можех да говоря на английски, щях да изрека слова, с които да заклеймя държането им, както подобава, а после с ирония, наситена с горчивина на възмущението от постъпката на подбудителките и с насмешка, щях, струва ми се да хвана юздите на това диво стадо и накрая да ги принудя да внимават в урока. Но единственото, което можех да сторя сега, бе да пристъпя към Бланш — госпожица Дьо Мелси, млада баронеса, най-голямата, най-стройната, най-хубавата и най-проклетата, — да застана пред нейния чин, да измъкна от ръката й тетрадката за домашна работа, да се кача отново на катедрата, да прочета умишлено на глас съчинението й, което наистина бе ужасно глупаво, и също тъй умишлено и пред очите на целия клас да съдера нечисто изписаната страница.

Това действие най-сетне спря шума и привлече вниманието им. Едно-единствено момиче, седнало чак в дъното на стаята, продължаваше да буйствува. Погледнах го внимателно. Имаше бледо лице, коса черна като нощта, широки, внушителни вежди, решителни черти и тъмни, бунтовни, зловещи очи. Забелязах, че девойката е седнала до вратичката, която, както вече казах, водеше към малко килерче за книги. Беше се изправила, та по-бодро да подбужда другите. Премерих ръста й, пресметнах силите й. Видя ми се висока и жилава, но понеже конфликтът щеше да се краткотраен и атаката — неочаквана, сметнах, че ще се справя с нея.

Прекосих стаята с най-спокойно и безгрижно изражение. Леко бутнах вратата и видях, че е открехната. Бързо и рязко се извърнах към ученичката. Миг след това тя се бе озовала в килера, вратата бе затворена, а ключът се намираше в моя джоб.

Това момиче, Долорес, по произход каталонка, беше от хората, чийто характер извиква едновременно ужас и омраза у околните. Гореописаното наказание получи всеобщо одобрение. Момичетата мълчаливо акламираха постъпката ми. За миг всички замлъкнаха, а след това от чин на чин премина усмивка — но не смях. Аз вече се бях върнала спокойно на катедрата, сякаш нищо не се бе случило, а перата тихо заскърцаха по хартията и останалата част от часа премина тихо и спокойно.

— Много добре — възкликна мадам Бек, когато излязох от клас зачервено и изтощена. — Ca ira (Така трябва да бъде.).

Тя през цялото време бе слушала и бе надничала през някаква си шпионка.

От него ден престанах да бъда детска гувернантка и станах учителка по английски. Мадам ми повиши заплатата, но получаваше от мене наполовина по-евтино три пъти повече работа, отколкото от мистър Уилсън.

ГЛАВА ДЕВЕТА

ИЗИДОР

Сега вече времето ми беше добре и смислено запълнено. Учех другите, самата аз се учех и нямах ни един свободен миг. Това ми беше приятно. Усещах, че напредвам: вместо да бъда бездушна жертва на застоя и разложението, аз развивах своите способности и ги усъвършенствувах с постоянни упражнения. Пред себе си имах широки възможности за набиране на жизнен опит. Вийет е космополичен град и в нашето училище имаше момичета от почти всичко европейски народности, от почти всякакъв социален произход. И равноправието е нещо обичайно в Лабасекур. Макара по форма да не е република то е република по същността си и на чиновете в класните стаи на мадам Бек млада контеса сядаше редом до млада буржоазка. А и по външни признаци беше трудно да се различи благородницата от простосмъртната — единственото различие всъщност беше това, че момичетата от народа бяха често по-откровени и по-възпитани, докато благородничките обичаха да демонстрират с държането си една смесица от наглост и лукавост. В жилите на аристократките най-често буйната френска кръв бе смесена с флегматичния нрав на крайблатните жители. И за съжаление ефектът от тази живителна течност обикновено се изявяваше в упойващо сладкодумие, с което езикът лееше ласкателства и небивалици, и в приятно и живо, ала дълбоко безсърдечно и неискрено държане.

За да бъда справедлива, ще кажа, че и коренячките жителки на Лабасекур обичаха да лицемерят, ала те го вършеха по-откровено и трудно можеха да те заблудят докрай. Когато трябваше да те излъжат, изричаха неистината някак небрежно, отърсени от угризенията на съвестта. Всичко живо в дома на мадам Бек — от слугинята до самата директорка — не се стесняваше да излъже; това за тях беше в реда на нещата. Да измисляш, наистина не беше добродетел, обаче беше най-простимият от греховете. „На няколко пъти казах истината“ — тези думи се срещаха в ежемесечната молитва на всяка девойка и всяка жена. Свещеникът ги изслушваше невъзмутим, опрощаваше охотно. Ако обаче бяха пропуснали богослужение или пък бяха прочели глава от забранен роман, то вече беше друго. Това бяха престъпления, за които порицанието и покаянието бяха напълно заслужено наказание.

Непосветена докрай в това състояние на нещата, непоучена от възможните последици, аз успешно напредвах в новата си работа. Преподавах първите трудни уроци, обкръжена от опасности, стъпала на ръба на един вулкан от страсти, които кипяха под нозете ми и пръскаха искри и горещ дим в очите ми; след това духовете на бунта като че се усмиряваха. Решена бях да успея. Мисълта, че мога да бъда провалена от ученическата недисциплинираност, непокорство и мързел към учението в този мой пръв опит да се преборя с живота, ми бе непоносима. С часове будувах и търсех начин да сложа ръка на тези бунтовнички, да превия в послушание това твърдоглаво племе. Преди всичко ясно осъзнавах, че не мога да очаквам помощ от мадам. Тя беше в правото си да се стреми към ненакърнената обич на своите ученички, все едно какви неправди и притеснения щеше да струва това на учителите. Учителка, потърсила нейното съдействие в потушаване на размирици, обричаше себе си на незабавно уволнение. При взаимоотношенията със своите питомци мадам запазваше за себе си само онова, което беше приятно, мило и я представяше в добра светлина, а от помощниците си строго изискваше да се справят с всяка изникнала неприятност — в ония случаи, когато да проявяваш строгост, означаваше да извикаш неприязън. Тъй че трябваше да разчитам единствено на себе си.

Преди всичко ясно бе като бял ден, че това бунтовно мнозинство не биваше да се покорява със сила. Трябваше да ги предразположа, да ги прикоткам търпеливо; учтивото, ала невъзмутимо поведение ги караше да стихват, умствената шега ги ободряваше. Те не искаха — или не можеха — на задълбочено и продължително умствено натоварване. Не позволяваха да се насилват паметта, ума, вниманието им. В случай, където една средно надарена английска ученичка безропотно би подхванала дадена тема и бе се отдала на задачата да я разбере и овладее, лабасекурката се изсмиваше направо в лицето ти и ти я хвърляше обратно с думите: „Господи, колко е трудно! Не искам. Ужасно ме нервира!“

Учителка, която си разбира от работата, го приемаше веднага, без да се колебае, без да спори и без да увещава, даваше вид, че полага двойно по-голямо от истинското усилие, за да опрости урока, преработваше темата така, че да им стане разбираема, връщаше я в този вид и тогава стоварваше върху им своя безжалостен сарказъм. Те усещаха бодването, трепваха от него, ала не бяха злопаметни към подобни нападки, при условие, че подигравката криеше не злоба, а сърдечност и че с ясни думи и съвсем открито — тъй че да не остава никакво съмнение — им се даваше да разберат своята некадърност, невежество и леност. Те бяха готови да се разбунтуват, ако им предадеш дори три реда повече от някой урок; но аз не помня да са възроптали от рана, нанесена им върху достойнството им. Дори и малкото, което притежаваха от това човешко качество, тъй бе смачкано в душите им, че те сякаш предпочитаха да ги тъпчеш, отколкото да ги галиш.

С течение на времето, когато станах по-уверена и овладях езика им, когато вече умеех да си служа с по-острите изрази, съответствуващи на поведението им, по-възрастните и по-интелигентни момичета дори започнаха да ме харесват. Забелязах, че от мига, в който ученичката биваше разтърсена дотолкова, та да усети в себе си трепета на благородното съревнование или пък жилването на срама, от този миг тя беше вече победена. Успеех ли да накарам поне веднъж техните (обикновено големи) уши да запламтят под тежките им лъскави коси, нещата започваха да се оправят. Все по-често сутрин намирах букетчета, оставени върху писалищната ми маса. В знак на признателност за това внимание, по време на почивките аз се разхождах с някои от ученичките. Стана така, че в нашите разговори веднъж-дваж необмислено се опитах да изправя някои от техните съвсем объркани представи за морала; особено задълбочено изложих схващането си за злочинството и унижението от лъжата. Без да се замисля, заявих, че от двата гряха лъжата е по-страшна от една случайно пропусната църковна служба. Бедните девойки, възпитани така, веднага донесли на католическите си настойници казаното от учителката протестантка. Последствията бяха поучителни за мене. Нещо — едно невидимо, неопределимо, безименно нещо — се прокрадна между мен и най-добрите ми ученички. Букетите продължаваха да се явяват на масата ми, ала разговорите ни секнаха. Когато се разхождах по алеите или седях в беседката, от дясната ми страна се сядаше момиче, а като по магия отляво до мен се настаняваше някой учител. Тъй също, колкото да е чудно, безшумните обувки на мадам непрестанно я довеждаха зад гърба ми — бързо, нечуто и неочаквано, подобно лек зефир.

Мнението на католическите ми познати относно съдбата на моята душа ми бе обяснена веднъж, макар и по наивен начин. Една от пансионерките, на която бях направила незначителна услуга, възкликна, сядайки до мене:

— Колко жалко, че сте протестантка, мадмоазел!

— Защо, Изабел?

— Защото, когато умрете, душата ви ще иде направо в ада.

— Вярвате ли, че ще стане така?

— Разбира се, че вярвам, всички го знаят, и свещеникът ми го каза.

Изабел беше ограничено, объркано същество. Тя додаде шепнешком:

— За да осигурите спасение на душата си на небето, ще трябва да ви изгорят жива тук, долу.

Засмях се, защото това беше единственото, което можех да сторя.

Читателю, помниш ли мис Дженевра Фаншоу? Ако си я забравил, позволи отново да ти представя тази млада дама като една от преуспяващите ученички на мадам Бек. Когато пристигна на улица „Фосет“ два-три дни след моето внезапно настаняване там, тя ме срещна и не се изненада. В жилите й очевидно течеше синя кръв, защото и една дукеса не би могла да бъде по-съвършено, по-истинска, по-дълбоко невъзмутима от нея. Слабо, нехайно учудване бе всичко, което знаеше за удивлението. Повечето от чувствата й, изглежда, се намираха в подобно недоразвито състояние. Симпатии и антипатии, обич и омраза — всичко това бе паяжинна нишка; единственото устойчиво и здраво нещо у нея бе нейният егоизъм.

Не беше горделива и макар да бях безлична бавачка на деца, тя ме превърна в своя приятелка и изповедница. Отегчаваше ме със стотици глупави оплаквания за ученически спречквания и битови неудобства. Храната не й била по вкуса; хората наоколо — учители и ученички — й били отвратителни само защото бяха чужденци. Търпеливо понасях нападките й към солената риба и варените яйца в петъчен ден, изслушвах хулите й за супата, за хляба, за кафето; докато накрая се ядосах и я сложих на място — нещо, което е трябвало да сторя още в началото, защото смъмрянето я караше да се осъзнае.

Много по-дълго бях принудена да отстъпвам пред онова, което тя че караше да върша. Гардеробът й, що се отнася до горното облекло, се състоеше от хубави и елегантни вещи; но другите й дрехи не бяха тъй грижливо подредени. Всичко беше занемарено. Сама тя мразеше иглата и затова ми носеше гащите си и т. н., струпваше ги накуп и чакаше да й ги оправя. Услужвах й месеци наред, но като видях, че това заплашва да се превърне в постоянна тегоба, заявих, че ще трябва сама да се заеме с изкърпването на собственото си бельо. Тя се разплака, обвини ме, че съм престанала да я обичам, ала аз не отстъпих и я оставих да се успокоява както знае.

Въпреки тези дреболии и още много подобни на тях, които е безсмислено да споменавам, защото са твърде недостойни и унизителни, тя беше много красива! Колко чаровна изглеждаше, когато слизаше в слънчевото неделно утро нагиздена, весела, облечена в бледолилава коприна, с дълги руси къдрици, разпилени по белите й рамене! Неделята винаги прекарваше с приятели, които живееха в града, а сред тези приятели, скоро ми се подсказа, имало някой, който вероятно щял да се превърне в нещо повече. С погледи и думи тя ми подмяташе, а от самоувереното й държане и външен вид кама разбрах, че е прицел на горещо обожание, дори на истинска обич. Наричаше своя почитател „Изидор“. Това всъщност не било истинското му име, но тя предпочитала да го нарича така, защото неговото не било „много хубаво“. Веднъж, когато ми се перчеше с жарта на „Изидоровото“ чувство, запитах я обича ли го тя от своя страна.

— И да, и не — отвърна ми. — Той е хубав и безумно ме обича, тъй че това ме забавлява. И е достатъчно.

Когато забелязах, че историята продължава, нещо учудващо при нейното лекомислие, реших да разбера дали господинът има качества, които родителите й и най-вероятно вуйчо й — той, изглежда, я издържаше — биха одобрили. Тя ми отвърна, че се съмнявала, защото Изидор според нея не бил богат.

— А вие давате ли му надежди?

— Големи понякога — засмя се тя.

— Ами ако не ви оставят да се омъжите за него?

— Уф, колко сте старомодна! Че аз и не искам да се омъжвам. Млада съм още.

— Но ако наистина ви обича толкова и ако накрая не излезе нищо, той ще страда.

— Естествено, това ще му разбие сърцето. Ужасно ще се разочаровам и възмутя, ако не стане тъй!

— Питам се дали този Изидор не е някой глупак — възкликнах аз.

— По отношение на мене да, но иначе бил, както чувам, много умен. Мисис Чолмондли го смята за извънредно способен. Разправя, че щял да се издигне много с дарбите си. Единственото, което знам, е, че когато е с мене, само въздиша и че мога да го въртя на малкия си пръст.

Исках да получа по-ясна представа за този покосен от любовта Изидор, чието положение ми се струваше крайно несигурно, затова я помолих да опише как изглежда, но тя не умееше да описва. Липсваха й думи, лишена бе и от дарбата да ги съчетава така, че да се получат образи. Май не го бе и разгледала както трябва. Нищо от вида му, нито от изражението му не бе докоснало сърцето й, не се бе запечатало в ума й — „хубав, но по-скоро красив мъж, отколкото прелестно момче“ — това бе всичко, което можа да ми каже. Търпението ми не би издържало, интересът ми би намалял при тия нейни приказки, ако не бе едно! От всички подхвърлени думи, от всички подробности, които споделяше, тя несъзнателно успяваше да докаже, че Изидор й се възхищаваше с много вежливост и уважение. Заявих й направо, че според мен не го заслужава, казах й също тъй, че я смятам за суетна кокетка. Тя се засмя, отмахна къдриците от челото си и се отдалечи с танцова стъпка, сякаш й бях направила комплимент.

Училищните занятия на мис Дженевра бяха почти нищожни. Тя се занимаваше сериозно само с три неща — с музика, с пеене и с танци; също тъй бродираше изящните си батистени кърпички, които иначе струваха прекалено скъпо. А дреболии като уроците по история, география, граматика и аритметика дори не поглеждаше или оставяше другите да й ги подготвям вместо нея. Голяма част от времето си прекарваше в посещения. Мадам уверена, че престоят й в училището бе за определен период, който не би се удължил, все едно дали успява в учението, или не, й даваше голяма свобода в това отношение. Мисис Чолмондли — нейната настойница, — весела, модна дама, я канеше всякога, щом имаше гости, а често я водеше и на вечерни сбирки в домовете на свои близки. Дженевра напълно одобряваше това. Но то си имаше и неприятна страна: принуждаваше я да бъде всякога добре облечена, а тя нямаше достатъчно пари за дрехи. Всичките й мисли се въртяха около това затруднение, цялата й душа бе обладана от кроежи за разрешаването му. Удивително бе да се наблюдава как усърдно заработва в тази насока иначе мързеливият й ум, да се види безстрашната дързост, към която я подтикваше чувството за необходимост и желанието да блесне.

Тя просеше смело от мисис Чолмондли — повтарям смело. Не с чувство на неудобство, а така:

„Моя скъпа мисис Ч., направо нямам какво да облека за празненството ви през другата седмица. Трябва да ми дадете една муселинена рокля и към нея един небесносин колан. Умолявам ви — защото сте тъй добра! Не ми отказвайте!“

„Скъпа мисис Ч.“ отначало се поддаваше, но като видя, че исканията ни нямат край, принуди се подобно всички приятели на мисис Фаншоу да окаже съпротива на домогванията й. Скоро престанах да чувам за подаръци от мисис Чолмондли, ала посещенията не секнаха и най-необходимите дрехи продължаваха да се доставят, а също и многобройни малки, но скъпи добавки — ръкавици, букети, дори накити. Тези неща, противно на обичая й, а и на нейния характер — защото не беше прикрита, — остана доста време в пълна тайна, но една вечер, когато отиваше на някакъв голям прием и трябваше да се облече със старание и елегантност, не устоя на изкушението да влезе в стаята ми и да ми се покаже в целия си блясък.

Изглеждаше наистина красива: млада, свежа, с характерна за англичанките нежна кожа и гъвкава фигура — качества, които липсват в списъка на европейските женски чарове. Роклята й беше нова, скъпа и съвършена. От пръв поглед разбрах, че е изпипана с тънкости, които струват скъпо и прибавят към общото впечатление чувство за елегантна завършеност.

Огледах я от глава до пети. Тя се въртеше грациозно пред мене, за да я видя от всички страни. Уверена в очарованието си, бе в отлично настроение; малките й сини очи искряха весело. Тъкмо искаше да ме целуне тъй, както ученичките изказват радостта си, когато аз я спрях:

— Спокойно! Да запазим спокойствие, да премислим какво предприемаме, да осъзнаем значението на твоето величие. — И с тези думи я отдалечих от себе си, за да я разгледам безстрастно.

— Бива ли ме? — запита тя.

— Дали ви бива? — отекнах аз. — Зависи за какво, а пък аз, честна дума, не зная какво имате предвид.

— Но как изглеждам?

— Изглеждате добре облечена.

Тя сметна оценката ми за твърде хладна и започна да привлича вниманието ми върху различните допълнения на облеклото.

— Погледнете този накит — възкликна. — Брошката, обиците, гривните — ни едно момиче в училището няма подобни неща, дори и самата мадам.

— Виждам ги. — Кратко мълчание. — Господин Басомпие ли ви даде тези скъпоценности?

— Вуйчо ми не знае нищичко за тях.

— Мисис Чолмондли ви ги подари, така ли?

— Нищо подобно. Мисис Чолмондли е стиснато, свадливо същество; тя вече нищо не ми дава.

Не желаех да питам повече, но рязко се извърнах.

— Хей, Сърдитко, ей, Диогене — така ми викаше, когато се сдърпахме за нещо, — какво ви става пък сега?

— Махайте се. Не ми е приятно да гледам вашите накити.

За миг стана като втрещена.

— Какво има, Благонравке? Не съм задлъжняла заради тях — искам да кажа, за накита, ръкавиците и букета. Роклята ми още не е платена, но вуйчо Басомпиер ще я плати от общата сметка. Той никога не се взира в подробностите, поглежда само сбора; а толкова е богат, че две-три гвинеи повече нямат за него значение.

— Тръгвате ли си? Защото искам да затворя вратата. Дженевра, нека хората си разправят, че сте красива в тази бална одежда; в моите очи обаче сте най-хубава в оная евтина памучна рокля и простичка сламена шапка, с които ви срещнах за пръв път.

— Не всички са пуритани като вас — гневно отвърна тя. — И после, с какво право ме наставлявате?

— Така е! Нямам право на това; още по-малко право имате пък вие да нахлувате, цветуща и пърхаща, в моята стая — сврака, накичена с чужди пера. Аз не питая капка уважение към кичилата ви, мис Фаншоу, най-вече към тия паунови перушини, наречени „накит“. Неща красиви, ако ги бяхте купили със собствени пари, каквито можехте да си спестите, ала отблъскващи при дадените обстоятелства.

— Дойдоха за мадмоазел Фаншоу! — съобщи портиерката и Дженевра изтича навън.

Загадката с „накита“ се изясни едва след няколко дни, когато тя се появи в стаята ми, за да се изповяда доброволно.

— Не ми се сърдете — подхвана, — не си мислете, че разорявам някого — татко или господин Дьо Басомпиер. Уверявам ви, всичко е платено освен ония няколко нови рокли, които си направих напоследък. Всичко друго е уредено.

— „Тъкмо в това се крие загадката — казах си на ума, — не са ти дадени от мисис Чолмондли, а както знаем, разполагаш само с няколко шилинга, които пазиш като очите си.“

— Слушайте! — продължи тя, приближи ме и заговори с глас поверителен и гальовен, защото й беше неприятно да съм „сърдита“. Обичаше да ме нарича готова за разговори и изповеди, макар думите ми най-често да бяха хапливи, а изповедите й да ми даваха повод за укори. — Слушайте, мили Мърморко! Ще ви разкажа подробно как е и защо е, и ще се уверите, че не само всичко е както трябва, но и колко хитро е измислено. Първо: аз трябва да се движа в обществото. Сам татко желае да си поживея; той особено наблегна на мисис Чолмондли, че макар да съм очарователно същество, досега съм водила доста затворено, ученическо съществование, от което желая да се отърва, влизайки в тукашното общество, преди да направя своя дебют в Англия. Тогава? Щом излизам, трябва да съм и облечена. Мисис Чолмондли изведнъж се стисна и нищо не иска да ми дава. Жестоко ще е спрямо вуйчо, ако го кара да плаща всичко, от което се нуждая; това вече не можете да отречете — това подхожда на собствените ви наставления. Добре, но някой, който ме чу (съвсем случайно, повярвайте ми) да се окайвам пред мисис Чолмондли за своята бедност и за това, в какво затруднение са намирам за едно-две украшения — този някой вместо да се скъпи за подаръците, с истинска радост поиска разрешение да ми подари някоя и друга дреболия. Трябваше да го видите колко смутен изглеждаше, когато се осмели да заговори за това — как се колебаеше, как червенееше, как трепереше от страх да не получи отказ.

— Достатъчно, мис Фаншоу. От всичко казано аз трябва да разбера, че тоя благодетел е господин Изидор, че от него сте получили скъпия накит, че той ви снабдява с букетите и ръкавиците.

— Колко противно се изразявате — възкликна тя. — Да се чуди човек как да ви отговори. Исках само да кажа, че понякога разрешавам на Изидор удоволствието и честта да ми покаже своето почитание, като ми подари по някоя дреболия.

— Все това е. А сега, Дженевра, да си призная, аз тези неща много не ги разбирам, обаче в едно съм убедена — постъпваш лошо, много лошо. Но може би вече си сигурна, че ще се омъжите за господин Изидор? Родителите ви и вуйчо ви може би са склонни, а вие от своя страна горещо го обичате — така ли е?

— Нищо подобно! — кипна тя и произнесе следните безсърдечни слова: — Аз съм негова повелителка, ала той не е мой господар!

— Извинявайте, но смятам думите ви за празни и суетни. Самата вие не представлявате нищо особено; как тогава си позволявате да се държите тъй надменно и да се облагодетелствувате от добрината и кесията на човек, към когото се напълно безразлична? Вие сигурно обичате господин Изидор далеч повече, отколкото си мислите и искате да си признаете.

— Не. Онази вечер танцувах с един млад офицер, когото обичам хиляди пъти повече от него. Често се питам защо съм тъй безразлична към Изидор, за когото всички казват, че бил хубав, и когото другите дами обожават; мен той ме отегчава. Чакайте да видя защо е така.

И тя сякаш се опита да размисли. Реших се да я поощря.

— Да — казах. — Помъчете се да изясните мислите си. На мен ми се струват съвсем объркани — хаотични като торба с кълчища.

— Ето какво е! — възкликна тя след малко. — Той е прекалено романтичен и предан и очаква от мен да бъда нещо повече от онова, което съм всъщност. Мисли ме за съвършена — надарена с всички прелестни качества и върховни добродетели, каквито всъщност нито съм притежавала, нито възнамерявам да придобия. Когато съм с него, без да искам, се опитвам да оправдая доброто му мнение за мен; а тъй е, защото той наистина ме смята за разумна. При вас съм много по-отпусната, моя стара госпожо — при вас, мили Мърморко, защото ме виждате от най-лошата ми страна, знаете каква съм кокетка, невежа, флиртаджийка, непостоянна, глупава, егоистка и имам още много подобни прелестни недостатъци, за които и двете признаваме, че са част от моя характер.

— Всичко дотук е чудесно — отвърнах, насилвайки се да остана сериозна и строга въпреки смеха, който ме напушваше от чистосърдечното й откровение, — но то не променя отвратителната история с тези подаръци. Съберете ги в едно пакетче, Дженевра, и като добро момиче — върнете ги обратно.

— И дума да не става — рязко викна тя.

— В такъв случай вие мамите господин Изидор. Предполага се, че приемайки подаръците му, с това му обещавате да дойде ден, който той от своя страна да получи равностойно внимание от ваша страна.

— Но това няма да стане — прекъсна ме тя. — Тази равностойност му се предлага сега в удоволствието да ме гледа, като ги носа — а това му стига, защото е буржоа.

Този израз в цялата му безсмислена арогантност изведнъж ме изцери от временното ми разнежване, което ме бе накарало да променя и тона, и отношението си. А тя продължаваше да дърдори:

— Единственото за мен сега е да се радвам на младостта и да не мисля да се обвързвам с обещания или клетви към който и да е бил мъж. Когато се запознах с Изидор, помислих си, че с него ще ми е весело. Вярвах, че ще му е достатъчно да ме приеме като млада девойка и ще му стига да се срещаме и разделяме, да пърхаме като две пеперуди и да сме щастливи. Но нищо подобно! Понякога той е по-строг и от съдия, влюбен и замислен. Как не! Мислителите, вглъбените и разумните мъже не са ми по вкуса. Полковник Алфред дьо Амал ми е далеч по- приятен. Предпочитам хубавите нехранимайковци и веселите гуляйджии! Да живеят радостите и удоволствията! Долу силните страсти и възвишените добродетели!

Очакваше да чуе отговор на своята тирада. Аз замълчах.

— Обичам моя хубав полковник — продължи тя. — Никога няма да залюбя неговия съперник. Никога няма да стана жена на буржоа.

Дадох й да разбере, че стаята ми незабавно трябва да бъде освободена от почитаемото й присъствие. Тя си отиде, като се заливаше от смях.

ГЛАВА ДЕСЕТА

ДОКТОР ДЖОН

Мадам Бек имаше наистина твърд характер — бе снизходителна към целия околен свят и също толкова хладна към него. Дори децата й не бяха в състояние да нарушат равновесието на стоическата й сдържаност. Тя бе грижлива към семейството си, отблизо бдеше за неговите интереси и физическо здраве, но не познаваше, изглежда, порива да сложи някое от своите деца на скута си, да притисне розовите му устнички до своите, да го обхване с топла прегръдка, да го обсипе с мили ласки, с нежни думи.

Гледала съм я понякога как седи в градината и наблюдава отдалеч своите малки да се разхождат па алеите с бавачката Тринет; в изражението й четях загриженост и благоразумие. Зная — в ума й беше мисълта за тяхното добруване, ала случеше ли се най-малкото — слабичко и крехко, обичливо детенце, зърнало я отдалеч, да се отскубне от бавачката, да я приближи зарадвано и засмяно, клатушкайки се по пътеката, и да прегърне коленете й, мадам хладнокръвно протягаше ръка да не би да я разтърси внезапното връхлитане на детето. „Внимавай, дете мое!“, предупреждаваше го тя сдържано, търпеливо го оставяше да постои малко до нея, а сетне без усмивка, и без нито една гальовна дума ставаше и го отвеждаше пак при Тринет.

Отношението й към най-голямата й дъщеря бе също тъй характерно, по друг начин. Това дете беше злонравно. „Каква напаст е тази Дезире! Каква отрова е това дете!“, с такива думи я споменаваше и в кухнята, и в класните стаи. Сред многобройните си „дарби“ тя притежаваше особеното умение да дразни другите и съумяваше да доведе бавачката и прислужниците почти до изстъпление. Прокрадваше се в таванските им стаички, отваряше гардеробите и кутиите им, безпричинно накъсваше най-хубавите им бонета и изцапваше наметките им, издебваше случай да се промъкне до бюфета в трапезарията, където чупеше порцеланови и стъклени предмети, или пък отваряше долапа в килера, нападаше сладките, изпиваше сиропите, чупеше буркани и бутилки и умееше да представи нещата така, че да хвърли искрата на подозрението върху готвачката или нейните помощнички. А в отговор на всичко това — видяно или чуто от нея, — мадам отвръщаше с неподражаемо хладнокръвие.

— Дезире трябва да бъде наблюдавана особено грижливо.

И съответно държеше неизменно под око това обещаващо маслинено клонче. Но нито веднъж, доколкото зная, тя не я укори направо за белите й, не й обясни вредата от подобни навици, не й посочи лошите последствия от тях. „Наблюдението“ трябваше да я излекува. Естествено това беше невъзможно. До известна степен Дезире бе държана настрана от прислугата, но в замяна на това тя мамеше и ограбваше своята майка. Крадеше и криеше всяка вещ от работната маса и тоалетката на майка си, до която успяваше да се добере. Мадам виждаше всичко това, но се правеше, че не забелязва. Не й достигаха душевни сили да изтъкне пороците в очите на своето дете. Когато изчезваше нещо, чието връщане бе наложително, тя се преструваше, че Дезире го е взела, за да си поиграе, и я молеше да й го върне. Но Дезире не се оставяше да я подмамят. Научила се бе да подкрепя кражбите си с лицемерие и отричаше да е докосвала брошката, пръстена или пък ножиците. Според своята неискрена система, майка й спокойно се правеше, че й вярва, а след това неотстъпно наблюдаваше и следеше детето, докато успееше да открие неговите скривалища — някой отвор в градинския зид, процеп или дупка на тавана или във външната пристройка. Стореше ли това, мадам изпращаше Дезире да се поразходи с бавачката и се възползуваше от отсъствието й, за да ограби на свой ред крадеца. Дезире се показваше истинска дъщеря на своята лукава майка и никога, нито с изражение, нито с държане, не показваше яда си от загубата.

Смятаха, че второто дете, Фифин, прилича на своя покоен баща. Защото, макар майката да му бе дарила своето цветущо здраве, сини очи и розови бузи, душевните си качества то не бе наследило от нея. Беше почтено, весело създание. Тъй също страстно, темпераментно, буйно същество, от онези, които често си навличат беди и опасности. Един ден се сгромоляса от най-горното стъпало на каменната стълба, а мадам, когато чу патардията (тя долавяше и най-незначителния шум), излезе от трапезарията, вдигна детето и тихо заяви:

— Това дете си е счупило ръката.

Ние се надявахме да не е вярно. Но за жалост точно тъй излезе: една малка пълничка ръка висеше безпомощно надолу.

— Нека миис (имайки предвид мене) да я вземе — нареди мадам. — И някой веднага да повика фиакър.

С този фиакър тя с възхитително спокойствие и самообладание тръгна да търси хирург.

Не бе намерила семейния хирург у дома му, но това не я смутило. Търсила, докато открила друг, и се върна с него.

Междувременно аз разрязах ръкава на детето до рамото, съблякох го и го сложих в леглото.

Никой от нас (под „нас“ разбирам бавачката, готвачката, портиерката и себе си) не се вгледа по-внимателно в новия доктор, когато той влезе в стаята. Поне що се отнася до мен, аз се опитвах да усмиря Фифин, чиито викове (момиченцето имаше здрави дробове) бяха непоносими. Виковете се засилиха, щом непознатият доближи до леглото, а когато я привдигна, тя се разплака отчаяно и викна на своя завален английски (защото и тя тук като другите деца говореше този език):

— Пусни! Не иска тебе, иска доктор Пилюл!

— Доктор Пилюл е най-добрият ми приятел — долетя в отговор английска реч, — ала сега е на едно далечно място и аз идвам вместо него. Затова, като се успокоиш, ще се заемем с работа и скоро бедната ръчица ще е превързана и оправена.

След това поиска чаша подсладена вода, даде й няколко лъжици от сладката течност (Фифин обичаше да си похапва и пътят към сърцето й минаваше през небцето), обеща да й даде още, след като всичко свърши, и се залови за работа. Трябваше му помощник и той се обърна към готвачката, едра жена със здрави ръце, но тя, портиерката и бавачката побягнаха през глава. На мен също не ми се искаше да докосвам тази малка обелена ръчица, ала като видях, че няма изход, протегнах ръка да извърша необходимото. Изпревариха ме. Мадам Бек вече бе протегнала своята. Нейната ръка бе крепка, докато моята трепереше.

— Така е по-добре — забеляза докторът, обръщайки се от мен към нея.

Изборът му бе разумен. Моят стоицизъм щеше да е престорен, твърдостта ми — насилена. А нейните не бяха нито престорени, нито насилени.

— Мерси, мадам, чудесно, отлично! — възкликна докторът, когато свърши. — Чудесно хладнокръвие, използувано на място, което струва хиляди пъти повече от неуместната чувствителност.

Той бе възхитен от нейната непоколебимост, а тя — очарована от неговия комплимент. Цялата му външност, гласът му, изражението и държането му — всичко у него бе привлекателно. Когато човек го разгледаше по-внимателно — междувременно донесоха запалена лампа, защото вече се свечеряваше и падаше здрач, — аз го огледах и разбрах, че не би могло да е другояче, защото и мадам Бек бе както всяка друга жена. Този млад доктор (той беше млад) имаше необикновена външност. Фигурата му се извисяваше стройна и елегантна в малката стаичка сред групата ниски закръглени жени. Профилът му беше ясно очертан, изящен, изразителен. Наистина очите му пробягваха от лице на лице твърде живо, твърде бърже и твърде често, но те бяха хубави, такава беше и устата му; брадичката беше добре оформена, с цепка по средата, съвършена като на гръцка статуя. Що се отнася до усмивката, трудно е тъй прибързано да се намери подходящото прилагателно за нея; тя криеше нещо приятно, ала същевременно караше човек изведнъж да осъзнае всичките си недостатъци и несъвършенства, всичко, което би могло да стане прицел на присмех. Фифин обаче хареса двусмислената му усмивка и реши, че притежателят й е добър човек. Макар да й бе причинил болка, тя му подаде ръка на сбогуване и му пожела лека нощ. Той нежно потупа ръчичката, а сетне двамата с мадам тръгнаха надолу — докато тя говореше въодушевено и неспирно, той я слушаше с благодушна вежливост, примесена с някаква неосъзната присмехулност, за която не намирам подходящо сравнение.

Забелязах, че макар да владееше френския отлично, той говореше английски много по-добре; освен това цялата му външност, цветовете му, очите — всичко беше английско. Забелязах и още нещо. Докато се разминаваше с мен във всекидневната, той извърна лице — казваше нещо на мадам, но бе застанал тъй, че без да искам, го погледнах и изведнъж в съзнанието ми се избистри един спомен, който се бореше да изплува от оня миг, когато за пръв път чух гласа му. Това бе господинът, с когото разговарях в кантората, който ми бе помогнал за багажа, който ме бе превел през оня тъмен коридор на улицата, и разпознах неговите стъпки: същата решителна и равна походка, която бях следвала през прогизналите дървета.

Би трябвало да се смята, че първото посещение на този господин на улица „Фосет“ ще бъде и последно. Достопочтеният доктор Пилюл се очакваше да се върне на другия ден и нямаше да има нужда временният му заместник отново да се явява вместо него, ала орисниците бяха решили друго.

Доктор Пилюл беше повикан да прегледа някакъв богат стар ипохондрик в старинния университетски град Букен-Моази и след като му бе предписал промяна на климата и пътешествия, принуден бе да придружи своя страхлив пациент в една неколкоседмична обиколка. Не оставаше друго, освен новият доктор да продължи посещенията си на улица „Фосет“.

Виждах го, като идваше, защото мадам не смееше да повери болното дете на Тринет и ме караше да стоя доста време в детската стая. Мисля, че беше добър лекар. Фифин се възстанови бърже под грижите му, но дори с нейното оздравяване той не ни напусна. Съдбата и мадам Бек, изглежда, се бяха съюзили и бяха постановили той бавно и обстойно да се запознае с коридора, отделното стълбище и горните стаи на улица „Фосет“.

Тъкмо Фифин оздравя, Дезире се обяви за болна. Това прихватничаво дете беше неподражаема преструвана; очарована от вниманието и грижите към болното й сестриче, тя реши, че едно забавляване напълно ще подхожда на желанията й, и съответно се разболя. Дезире играеше ролята си добре, майка й — също, защото, макар случаят да бе съвсем ясен на мадам Бек, тя се отнасяше към „заболяването“ с удивителна сериозност и загриженост.

Онова, което ме изненада бе, че доктор Джон (младият англичанин бе научил Фифин да го зове така; всички ние взехме да го наричаме като нея, докато това стана навик и той си остана с това единствено име на улица „Фосет“), та изненада ме това, че доктор Джон безропотно възприе тактиката на мадам и стана неин съучастник. Наистина отначало усетих момент на насмешлива колебливост, той хвърли един-два бързи погледа от детето към майката, посъветва се мълчаливо със себе си и накрая добродушно реши да играе ролята си в този фарс. Дезире ядеше лакомо като гарван, скачаше от сутрин до вечер в леглото, строеше палатки от чаршафите и одеалата, изтягаше се като турчин сред възглавниците, развличаше се, като замеряше бавачката с обувките си и кривеше лице на сестрите си — с една дума, приливаше от здраве и злонравие и притихваше единствено когато майка й и докторът правеха ежедневното си посещение. За мадам Бек знаех, че бе доволна срещу каквато и да е цена да задържи дъщеря си в леглото, за да си почине от пакостите й. Чудех се обаче как доктор Джон не се уморява да се преструва.

Всеки ден поради тази измислена болест той пристигаше точно в уречения час. Мадам неизменно го посрещаше със същото усърдие, със същата радост, че го вижда, със същата великолепно изиграна загриженост за своето дете. Доктор Джон предписваше безвредни лекарства за пациентката и гледаше майка й с насмешливо искрящи очи. Мадам улавяше закачливите му погледи без да трепне — бе твърде разумна, за да се дразни. Колкото и да хитруваше, младият доктор не извикваше чувство на презрение; той очевидно се бе поддал на тази роля не за де се усмихва на своята работодателка. Макар да харесваше работата си в пансиона и да се навърташе тъй необяснимо на улица „Фосет“, той се държеше самоуверено, почти небрежно, ала често изглеждаше замислен и угрижен.

Може и да не ми влизаше в работа да се блъскам нас загадъчното му поведение, нито да търся неговата причина и цел, но положението просто ми го налагаше. Той ме оставяше да го наблюдавам, защото отделяше на присъствието ми в стаята също толкова внимание и грижа, колкото заслужаваше личност с моята външност — накратко, приемаше ме подобно безличните предмети от мебелировката, като обикновен стол на едноцветен килим. Често, докато чакаше мадам, той се умисляше, усмихваше се, напрягаше се или се ослушваше като човек, който знае, че е сам. Докато аз междувременно наблюдавах спокойно изражението и движенията му и се питах какво ли би могло да бъде обяснението за този негов интерес и привличане — примесени със съмнения и необяснимо направлявани от някаква властна магия, — които го тласкат към нашата манастирска обител, усамотена в оградената сърцевина на столицата, той сигурна съм, не се сещаше, че имам очи на лицето, камо ли ум в главата.

Така и нямаше да го разбера, ако един ден, докато седеше, огрян от слънцето, а пък аз наблюдавах цвета на косите, бакенбардите и лицето му — тоновете им се разпалваха от силната светлина (спомням си, че мислено сравних искрящите му коси с тия на „златното изображение“, което бе създал цар Навуходоносор) — изведнъж една мисъл, нова, внезапна, стряскаща, ме овладя с неудържима сила. И досега не зная как съм го изгледала. Тласъкът на изненадата и на увереността ме накараха да забравя, съвзех се едва когато забелязах, че съм събудила интереса му и че е доловил движението ми в една ясно, малко овално огледало, закрепено до вдлъбнатината на прозореца, с чиято помощ мадам често следеше отражението на разхождащите се в градината долу. Колкото и да беше с весел и лек нрав, той притежаваше оная нервна чувствителност, която те кара да се смущаваш от прям и изпитателен поглед. След като ме улови, той се извърна и заяви с тон, учтив, но достатъчно сух, за да изрази раздразнението му и да придаде на думите му укоризнена нотка:

— Мадмоазел не ме плаши. Не съм дотолкова суетен да си представям, че някое от качествата ми привлича вашето внимание, следователно това ще да е някой недостатък. Смея ли да запитам какъв е той?

Смутих се, както може да се очаква, но не изпитах особено дълбоко стеснение, защото знаех, че не нескрито възхищение, нито пък неоправдано любопитство са извикали това порицание. Можех да се оправдая на часа, ала не пожелах. Не отговорих. Не бях свикнала да разговарям с него. Оставих го да мисли каквото си иска и да ме обвинява в каквото ще, подхванах ръкоделието, което бях оставила, и останах със сведена глава чак докато си отиде. Има едно опърничаво състояние на ума, в което човек, вместо да се дразни, успокоява се, когато е криво разбран; и често, когато знаем, че не е възможно да опознаят истинската ни същност, предпочитаме изобщо да не ни забелязват. Почтеният човек, ако погрешно го сметнат за крадец, по-скоро се развеселява, отколкото да страда от недоразумението.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

СТАЯТА НА ПОРТИЕРКАТА

Беше лято, и то много горещо. Жоржет, най-малкото дете на мадам Бек, се разболя от треска. Дезире, внезапно излекувана от своето страдание, и Фифин бяха изпратени при баба си на село, за да не се заразят и те. Сега наистина имаше нужда от лекарска помощ и мадам, без да обръща внимание на завръщането на доктор Пилюл, който се бе прибрал преди седмица, призова английския му съперник да продължи посещенията си. Една-две от пансионерките също се оплакаха от главоболие и общо взето, изглежда, бяха прихванали болестта от Жоржет. „Сега най-сетне ще повикат доктор Пилюл — казах си аз. — Предпазливата директорка не ще позволи този млад лекар да преглежда ученичките й.“

Директорката беше предпазлива, но беше също тъй готова да поеме рискове. Сама тя заведе доктор Джон в учебната част на заведението и повери на грижите му гордата и хубава Бланш дьо Мелси, както и суетната кокетка Анжелик, нейна приятелка. Доктор Джон изглеждаше благодарен за този акт на доверие и ако сдържаното държане би могло да послужи за оправдание на подобна стъпка, той наистина оправда доверието. Ала тук, в един девически пансион, в този свят на монашеско усамотение и изповедни, присъствие като неговото не можеше да мине незабелязано. Училището злословеше, кухненските прислужници шушукаха, градът подхвана слуховете, родителите започнаха да пишат писма и да правят гневни посещения. Да беше жена с по-слаб характер, мадам щеше да бъде загубена. Не едно съперническо образователно заведение чакаше да се възползува от тази погрешна стъпка — ако наистина беше такава, — за да я съсипе, ала мадам беше силна и макар да беше същинска йезуитка, аз й се възхитих в сърцето си и с неговия глас възкликнах: „Браво!“, докато наблюдавах достойното й държане, умелите й разпоредби, настроението й, нейната непоколебимост.

Тя посрещаше разтревожените родители добродушно и ведро, защото никой като нея не притежаваше или не умееше да си служи с тая прямота и чаровна откровеност на почтената жена, които в много случаи постигаха определената цел бързо и успешно, докато дълбокомислената сериозност и задълбочените философии биха провалили всичко.

— Бедничкият доктор Джон! — възкликваше тя, озарена от весела усмивка, като потъркваше пълните си малки ръце. — Милият млад човек! Та той е най-доброто същество на света! — И се впускаше да обяснява как й се случило да го повика за собствените си деца, които тъй се привързали към него, че само при мисълта за друг лекар се заливали в горчиви сълзи, как, след като тя имала лично доверие на него, сметнала за напълно естествено да му се довери и за питомците си; що се отнасяло до заболяването им, то било истинска дреболия. Бланш и Анжелик страдали от мигрена; доктор Джон им написал рецепта и това било всичко!

Родителите престанаха да мърморят. Бланш и Анжелик й спестиха допълнителни неприятности, като възхвалиха своя лекар до небесата; останалите ученички откликнаха в отговор, заявявайки единодушно, че заболеят ли, ще искат да ги лекува само доктор Джон и никой друг; мадам се засмя, засмяха се и родителите. Изглежда, жителите на Лабасекур имат особено развито чувство към децата си или поне ги глезят толкова много, щото в повечето семейства волята на децата се превръща в закон. Мадам бе похвалена, че в случая е постъпила с майчинска загриженост. Тя излезе от тази история с развети знамена, хората я одобриха като директорка повече от всякога.

И досега не можах да разбера защо сложи на карта интересите си заради доктор Джон. Естествено, знам какво се разправяше. Всички — ученичките, учителите и прислугата — твърдяха, че щяла да се омъжва за него. Уверени бяха в това. Разликата в годините за тях не беше пречка, тъй трябваше да стане.

Вярно е, че обстоятелствата не противоречаха много на тази идея, защото мадам изглеждаше решена да се ползува от услугите му и напълно бе забравила предишното си протеже — Пилюл. Освен това тя особено държеше лично да го посреща при визитите му и всякога беше весела, оживена и мила с него. Нещо повече — по това време тя обръщаше особено голямо внимание на облеклото си. Сутрешното неглиже, нощната шапчица и шалът бяха изоставени. Ранните посещения на доктор Джон всякога я заварваха с красиво подредени кестеняви плитки, изпъната копринена рокля, с кожени обувки вместо меките пантофки — с две думи, наконтена като манекен и свежа като цвете. Аз от своя страна си мисля, че единствената й цел беше да покаже на един много красив мъж, че и тя не е съвсем безлична като жена, защото наистина не бе безлична. Без да е с красиви черти, нито със стройно тяло, тя беше привлекателна. Човек не се уморяваше да я гледа. Никога не биваше еднообразна, скучна, безцветна или банална. Свежият цвят на косата й, сдържаният поглед на сините очи, страните с цвета на зрял плод — всичко това радваше окото умерено, но постоянно.

Дали наистина не си чертаеше планове да привлече доктор Джон за свой съпруг, да го приюти в добре подредения си дом, да го осигури със своите спестявания, за които се говореше, че са доста значителни, и да го обезпечи до края на живота му? Дали доктор Джон подозираше тези нейни кроежи? Срещала го бях да излиза от стаята й с дяволита усмивка, изписана на устните, а в очите му се четеше погъделичкана и ликуваща мъжка суетност. Въпреки хубостта и добродушието си и той не беше съвършен; всъщност сигурно бе твърде несъвършен, щом измамно подклаждаше надежди, които нямаше да се осъществят. Дали пък не желаеше да се осъществят? Разправяха, че нямал пари, че разчитал единствено на професионалния си доход. А мадам, макар с четиридесет години по-възрастна от него, бе от жените, никога не остарява, не завяхват, не се пречупват. Отношенията им очевидно бяха добри. Той вероятно не беше влюбен, но колко са онези, които могат да обичат или да се женят по любов на този свят? Чакахме развръзката. Той какво чакаше, не зная, не зная и защо бе всякога нащрек, ала странността на поведението му, очаквателният, бдителен, съсредоточен, напрегнат израз не изчезваха нито за миг — всъщност засилваха се. Не бях в състояние да проникна докрай в него и струва ми се, той ставаше все по-труден за разгадаване.

Една сутрин треската на малката Жоржет се усили и тя съответно стана още по-раздразнителна, плачеше неспирно, не можех да я успокоя. Смятах, че един от предписаните сиропи не й понася, и се чудех да продължа ли да го давам. Очаквах нетърпеливо доктора, за да го попитам.

На входната врата се позвъни, отвориха му да влезе. Знаех, че беше той, защото го чух да поздравява портиерката. Обикновено веднага се качваше в детската стая, като вземаше стъпалата по три наведнъж и се явяваше пред нас като весела изненада. Изминаха пет минути, изминаха десет, но нито го чух, нито го видях. Какво ли правеше? Сигурно чакаше долу в коридора. Малката Жоржет продължаваше своя хленч, като се обръщаше към мен с думите: „Мини, Мини, мен много болно!“, докато накрая сърцето ми ме заболя за нея. Слязох долу да видя защо го няма. Коридорът беше празен. Къде беше изчезнал? Дали беше с мадам в трапезарията? Но преди малко я бях оставила да се облича в стаята си. Ослушах се. Три ученички съсредоточено се упражняваха на пиано в трите съседни стаи — в трапезарията и в голямата и малката гостна, — а между тях и коридорът се намираше стаята на портиерката, свързана със салоните и първоначално замислена като будоар. По-нататък под съпровода на четвърти инструмент в салона по музика цял един клас, петнадесетина момичета, имаха урок по пеене и тъкмо запяваха някаква баркарола (тъй май я наричаха), от която още си спомням няколко думи. При тези обстоятелства какво друго бих могла да чуя? Достатъчно, струва ми се, стига да имаше какво.

Да, до слуха ми достигна лекомислен, писклив смях, който идеше от гореспоменатата стая, до чиято врата бях застанала — самата врата беше открехната; мъжки глас с нежен и дълбок, умолителен тон произнесе няколко думи, от които долових само възклицанието: „За бога!“ А сетне миг по-късно оттам излезе доктор Джон — очите му блестяха, но не от радост, нито от тържество, светлите му английски бузи горяха, в изражението му се четеше смущение, мъка, напрежение и някаква нежност.

Отворената врата ме скриваше като параван, но дори да му препречвах пътя, щеше да ме отмине, без да ме види. Някакво огорчение, някакво силно страдание измъчваше душата му — не, всъщност нека изразя онова, което почувствувах тогава: някаква скръб, някакво чувство на несправедливост. Мисля, че не гордостта, а чувствата му бяха наранени — ранени жестоко, както ми се стори. Но кой беше мъчителят му? Мадам беше в апартамента си. Стаята, от която излезе, се използуваше единствено от портиерката, а тя, Розин Мату, беше безнравствена, но хубава френска гризетка, лекомислена, капризна, суетна и користолюбива — не вярвах на нея да дължи мъченията, през които току-що бе преминал.

Ала докато размишлявах, нейният глас ясен, макар и малко писклив, подхвана някаква вятърничава френска песничка, която се разнесе през открехнатата врата. Погледнах вътре, не вярвах на очите си. Там, седнала край масата, тя, облечена в красива розова рокля, поръбваше някакво малко кремаво боне. Освен нея в стаята нямаше жива душа, като не се смятат златната рибка в стъкленото кълбо, цветята във вазата и един широк юлски слънчев лъч.

Същинска загадка, ала аз трябваше да бързам горе и да го питам за лекарството.

Доктор Джон седеше на стола край леглото на Жоржет, мадам стоеше пред него. Малката болна, прегледана и утешена, лежеше спокойно. Когато влязох, мадам Бек обсъждаше здравето на самия доктор по повод действителна или въображаема промяна във външния му вид, която тя отдаваше на преумора, и му препоръчваше да си почине и да смени климата. Той я слушаше добродушно, усмихваше се с безразличие и отвръщаше, че тя била „много добра“, но той се чувствувал отлично. Мадам ме призова на помощ, а доктор Джон проследи движението й с поглед, в който прочетох изненада, че се обръща към личност тъй незначителна като мен.

— Какво мислите вие, мис Люси? — запита мадам. — Не го ли намирате пребледнял и отслабнал?

Обикновено в присъствието на доктор Джон аз се ограничавах да изричам едносрични думи. Той беше от хората, в чиито очи завинаги щях да си остана онова неутрално, пасивно същество, за каквото ме мислеше. Този път обаче реших да отговоря с по-дълго изречение, и то умишлено многозначително.

— Сега наистина изглежда зле, но то сигурно се дължи на временна причина. Доктор Джон трябва да е бил огорчен и разтревожен.

Не зная как реагира на думите ми, защото не погледнах към него. В този момент жоржет ме запита на своя завален английски дали може да получи чаша с подсладена вода. Отвърнах й на английски. Той сигурно за пръв път осъзна, че говоря на неговия език. До този миг всякога ме бе смятал за чужденка, зовеше ме „мамзел“ и ми даваше напътствията за лечението на децата на френски език. Понечи да каже нещо, но премисли и замълча.

Мадам продължи да го наставлява. Той поклати засмяно глава, стана и се сбогува с нея учтиво, но все още с изражението на човек, преситен и разглезен от прекалено внимание.

Когато си отиде, мадам се отпусна върху стола, който току-що беше освободил. Тя подпря брадичка на ръката си; цялата живост и дружелюбност се изтриха от лицето й. Стори ми се вкаменена и строга, почти нещастна и мрачна. Въздъхна — веднъж, но много издълбоко. Прокънтя звънецът за утринните занимания. Тя стана. На минаване край тоалетната маса се погледна в огледалото. Един-единствен бял косъм прорязваше кафявите й къдри; отскубна го с отвращение. В ярката лятна светлина лицето й, все още свежо, изглеждаше загубило младежката си сочност, младостта бе отминала. О, мадам, макар и толкоз мъдра, вие също имахте своите слабости. Досега не бях изпитвала жал към мадам, ала сега сърцето ми се сви заради нея, когато помръкнала се извръщаше от огледалото. Сполетяло я беше нещастие. Оная вещица, Разочарованието, й бе подвикнала своето зловещо „Здравей!“ и душата й се отдръпваше погнусена.

Не друга, а Розин! Удивлението ми бе неописуемо. Използувах всяка възможност в оня ден и минах край стаята й пет пъти, за да огледам прелестите й и да открия какво го е привлякло. Тя беше хубавка, млада и носеше елегантна рокля. Уважителни аргументи и струва ми се, достатъчно на брой, според всеки мъдър човек, за да извикат страдание и да обърнат младеж като доктор Джон. И въпреки това в душата ми се прокрадваше далечното желание въпросният доктор да ми е брат или поне да има сестра или майка, които да му се поскарат. Казах „далечно желание“, но бързо го пропъдих, преди да е станало „близко“, защото осъзнах дълбокото му безразсъдство. „Някой друг, казах си, би могъл тъй също да се поскара на мадам за младия й доктор и какво от това?“

Предполагам, че мадам се бе смъмрила сама. В поведението й не личеше никаква слабост, тя с нищо не извика присмеха на околните. Вярно е — не бе изпитвала силни чувства, които да преодолява, нито пък нежни чувства, които да я уязвят болезнено. Истина е също така, че си имаше важно занимание, една истинска работа, която да запълва времето й, да отвлича мислите й, да разпределя интересите й. А най-вече е вярно това, че тя обладаваше едно чудесно здравомислие, с което са надарени малцина жени и мъже, и с помощта на това съчетание от предимства тя се държа мъдро — държа се добре. Още веднъж: „Браво, мадам Бек! Видях ви да се преборвате с един ангел на пристрастието, сражавахте се добре и го надвихте!“

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

КАСЕТКАТА

Зад сградата на улица „Фосет“ имаше градина — твърде голяма, като се знае, че се намираше в сърцето на града, и днес, като си мисля за нея, струва ми се, че е била приятна, ала времето, както разстоянието, омекотява някои представи и там, където всъщност всичко е било камък, голи стени и горещи плочници, зеленото храстче ти се струва безценно, а всяка педя засадена земя — уютно и свежо кътче!

Съществуваше някакво предание, че къщата на мадам Бек в стари времена била девически манастир, че някога (когато точно, не зная, но сигурно преди векове), докато още градът не се е простирал насам и тук все още имало само ниви, тесен път и толкова дървеса, че да приютят подобно религиозно убежище — случила се тогава тук нещо, което събуждало страх, извиквало ужас и завещавало на местността историята за някакво привидение. Споменаваха, че в определена нощ или нощи наоколо витаел духът на монахиня кармелитка. Духът сигурно бил напуснал местността преди много години, защото сега всичко бе вече застроено, ала някои следи от някогашния манастир, като например огромните и стари плодни дървета, все още благославяха градината, а под едно от тях — праскова Метусалем, изсъхнала почти, като изключим няколко клона, които предано подновяваха ароматния си сняг през пролетта и меденосладките си плодове през лятото, — та разровеше ли човек обраслата с мъх земя под това дърво, сред полуоголените му корени се провиждаше оловната плоча; гладка, твърда и черна. Легендата, непотвърдена и невярна, но въпреки това несекваща, твърдеше, че това бил вход към крипта, в която дълбоко под земята, по чиято повърхност растеше трева и цъфтяха цветя, почивали костите на девица, погребана жива от средновековен религиозен съд за престъпване на религиозна клетва. Нейната сянка всявала ужас у страхливците, векове след като бедното й тяло се превърнало в прах. Нейното черно расо и бяла забрадка се привиждали на заблудените очи, когато лунната светлина и вятърът си играели с градинския листак.

Но независимо от тия романтични измислици старата градина имаше свое очарование. В летни утрини аз ставах рано, за да й се наслаждавам сама, в летните вечери обичах да се разхождам в уединение, да си давам срещи с изгряващата луна или да вкусвам целувките на вечерния бриз и по-скоро да си въобразявам, отколкото да усещам свежестта на падащата роса. Земята беше зелена, белееха чакълестите пътеки, слънчевожълти латинки се скупчваха в кореняците на обраслите с кукувича прежда плодни столетници. Имаше една широка беседка, над която надвисваха клоните на акация, имаше друга, по-мъничка, по-уединена и сгушена в лозниците, които растяха край висока сива стена, сбираха вейки в красив възел и провесваха гроздове в прелестно изобилие над любимото ми място, където ги причакваха жасминът и бръшлянът, за да ги прегърнат.

Разбира се, по пладне, в яркия, най-разголен час на деня, когато голямото училище на мадам Бек започваше да лудува и приходящите й пансионерки плъзваха наоколо и си съперничеха с учениците от близкото мъжко училище в несдържано упражняване на гласовете и крайниците си — тогава, разбира се, градината представляваше пренаселено, утъпкано място. Ала при залез, когато приходящите се бяха разотишли, а смълчаните пансионерки се трудеха над уроците, чудесно бе да се разхождаш по спокойните алеи и да слушаш как камбаните на църквата „Свети Йоан Кръстител“ разливат наоколо своите сладки, нежни, възвишени звуци.

Една вечер се разхождах в припадащия здрач и се позабавих повече от друг път, привлечена от безшумното настъпване на тъмнината, от меката прохлада, от ароматното ухание, с което цветята, безстрастни към слънчевия зов, посрещаха ласките на росата. По светлината в прозорците на параклиса разбрах, че католиците от домакинството са се събрали за вечерна молитва — обред, от който като протестантка аз бях освободена.

„Постой с нас още малко- шептяха самотата и лятната луна. — Сега всичко е наистина спокойно. Още четвърт час не ще се нужна никому. Дневната жега и шумотевицата са те изморили. Продай се на тия сладостни минути.“

Калкани ограждаха градината, всъщност целият й заден край опираше в гърбовете на дълга редица къщи — спалните постройки на съседния колеж. Тези гърбове представляваха слепи каменни зидове, като се изключат таванските прозорчета най-горе, които се отваряха откъм спалните на прислужничките, както и прозорецът на по-долния етаж от стаята или кабинета на някакъв учител. Но въпреки че нямаше опасност алеята, която вървеше успоредно с много високия зид в тази част на градината, бе забранена за ученички. Наричаха я „забранената алея“ и всяко момиче, което се осмелеше да стъпи там, биваше подлагано на най-строгото от, общо взето, невинните наказания, присъщи за заведението на мадам Бек. Учителите можеха да отиват там безнаказано, но поради теснотата на алеята и занемарените храсталаци, които се издигаха гъсти и високи от двете й страни и образуваха отгоре толкова плътен покрив от клони и листа, че слънчевите лъчи едва го пробиваха, тази алея не се посещаваше дори и през деня, а след здрач се избягваше от всички.

Още първия ден се изкушавах да наруша това пренебрежително отношение; привлякоха ме усамотеността, мрачният вид на алеята. Продължително време я отбягвах, защото не желаех да влизам в очи, но постепенно, когато хората привикнаха с мен, с моите навици и с ония странности в характера ми — странности твърде невинни, за да будят особен интерес, твърде безвредни, за да дразнят, но въпреки това вкоренени в мене и родени с мене, неразделни от мен като самоличността ми, — аз все по-често и по-често започнах да кръстосвам тая тясна и тъмна алея. Превърнах се в градинарка за анемичните цветя, които никнеха сред гъстите й храсти. Разчистих останките от не една есен, напластени върху грубата пейка в дъното на пътеката. Заех от Готон, готвачката, кофа и четка за дъски и изтърках седалката й. Мадам ме видя, докато се трудех, и се усмихна одобрително — дали бе искрена, или не, не зная, но изглеждаше искрена.

— Я гледай — възкликна тя — колко работлива била мадмоазел Люси! Харесва ли ви тази алея, мийс?

— Да — отвърнах. — Тиха е и сенчеста.

— Така е — отвърна тя благо; и мило ми препоръча да идвам, когато поискам, защото, след като не бях определена за надзирателка, не бях и задължена да се разхождам с ученичките си; само помоли да позволя на децата й да идват при мене, за да говорят на английски.

Та вечерта, за която споменах, аз стоях на скритата пейка, почистена от плесен и мухъл, заслушана в далечния грохот на града. Всъщност той съвсем не беше далечен. Училището се намираше в центъра на столицата, на пет минути от парка, на десетина минути от дворцовите сгради. Съвсем наблизо минаваха широки осветени булеварди, които в този миг кипяха от живот, по тях трополяха каляски на път за някой бал или за операта. Същият този час, в който животът в нашия пансион замираше, в който се духваше последната лампа и се затваряше завесата край всяко легло, подаваше в града край нас сигнала за нощните забавления. Но аз не мислех за този контраст. По природа не съм склонна към развлечения. На бал и на опера изобщо не бях стъпвала и макар често да слушах да разправят за тях и да бях пожелала да ги посетя, то бе с желанието на човек, който не се стреми към удоволствие на всяка цена, който не се смята отреден да блесне в дадено общество, щом веднъж си пробие път до там; не беше цел, определена да се стигне, глад — да бъде задоволен; то бе по-скоро притихнал копнеж да видя нещо, невиждано от мен до днес.

По небето плуваше луна — не пълна, а тънкият сърп на новия месец. Съзирах го през пролуката на листата над мен. Той, както и звездите, не ми бяха чужди, подобно всичко наоколо. Знаех ги от детството си. Виждала бях този златен знак с тъмния глобус в извивката му да се спира в лазура до старата трънка на хребета на старата ливада в стара Англия, в миналите дни, също както се облягаше и сега на една тържествена камбанария в тази европейска столица.

О, детство мое! И мене ме вълнуваха дълбоки чувства. Макар да живеех затворено и да изглеждах непристъпна, замислех ли се за миналото, вълнувах се дълбоко. Настоящето ме принуждаваше да го приемам като стоик; що се отнася до бъдещето — бъдеще като моето! — най-добре да бях мъртва. Затуй умишлено потисках пламъка в себе си в каталепсия и в мъртвешки транс.

По онова време, спомням си добре, почти се ужасявах от всичко, което би могло да ме разтърси — например промените във времето, — защото тези неща пробуждаха у мен съществото, което се опитвах да приспя, и раздвижваха дълбокия копнеж, който не можех да задоволя. Една нощ избухна гръмотевична буря, ураганен вятър ни накара да скочим от леглата. Католичките се уплашиха и взеха да се молят на своите светци. Що се отнася до мен, бурята ме завладя неудържимо, бях извадена от летаргията и бях тласната към живота. Станах, облякох се, измъкнах се през прозореца до леглото ми и седнах на перваза, с нозе, опрени о покрива на съседната по-ниска сграда. Беше мокро, бурно, тъмно като в катраница. В спалнята всички се бяха скупчили уплашено край нощната лампа и се молеха на глас. Не бях в състояние да се прибера. Неустоимо беше удоволствието да се наслаждавам на бурята, на мрака и блясъка на мълниите, да слушам песен, която човешкото слово не е в състояние да предаде — тъй страховито-тържествена и тя, да гледам облаците, раздирани и прорязвани от бели, ослепителни светкавици.

Тогава ме обхваща копнеж, който не ме оставя цяло денонощие, исках нещо да ме изтръгне от сегашното ми съществование и да ме поведе нагоре и надолу. Този копнеж и подобните нему трябваше да бъдат унищожаване с удар по главата; нещо, което извърших, образно казано, тъй както и постъпила израилтянката Иаил с ханаанския вожд Сисара; забих по един кол в слепоочията и Ала за разлика от Сисара те не умряха; замаяха се само и често завъртаха кола с бунтовен гняв. Тогава слепоочията кървяха, а мозъкът пулсираше болезнено.

През онази нощ не се чувствувах нито бунтовна, нито нещастна. Мият Сисара лежеше задрямал в шатрата и ако в съня усещаше своята болка, подобие на ангел — идеалът — бдеше над него, полагаше успокоителен балсам на слепоочията, държеше пред склопените му очи магическо огледало, чиито сладостни, тържествени отражения биваха повтаряни в сънищата, и сипеше отблясъци от лунните си криле и одежди над омаяния спящ човек, над прага на Шатъра, над цялата околност. Иаил, тази сурова жена, седеше встрани, изпитваше само малко жал към своя пленник, но предпочиташе да мисли за завръщането на верния Хевера. С всички тези думи искам да кажа, че хладината и росната сладост на нощта ме изпълваха с надежда — не някаква определена надежда, а едно общо чувство на смелост и сърдечно спокойствие.

Би трябвало подобно настроение да бъде предвестник на нещо хубаво. Уви, нищо добро не последва от него! Миг след това грубата Реалност нахлу буреносно — злостна, отблъскваща и неприятна, каквато е най-често.

Сред дълбокия мир на бездушните камъни, извисяващи се над пътеката, от дърветата и на високия зид аз дочух звук; някакъв прозорец (тук всички прозорци са на панти и се отварят встрани, а не нагоре като английските) изскърца. Докато успея да вдигна поглед и да видя къде, на кой етаж и кой го е отворил, дървото над главата ми се разклати като улучено от снаряд, нещо тупна точно в нозете ми.

Часовникът на „Свети Йоан“ удряше девет; денят чезнеше, но още бе светло. Лунният сърп не усилваше светлината, ала дълбоката позлата там, където слънцето последно осветяваше небесата, както и кристалната яснота на необхватния простор над него, задържаха лятната светлина. Дори в моята тъмна алея на някоя от просеките бих могла да разчета ситни букви. Затова не ми бе трудно да открия, че снарядът представляваше кутия, малка кутия от бяла и оцветена слонова кост. Хубавият й капак се отвори в ръката ми. Вътре лежаха виолетки — виолетки покриваха плътно сгънатата розова хартия, — една бележка, надписана „За сивата рокля“. И наистина аз носех бледосива рокля.

Така-а. Нима това бе любовна записка — нещо, за което бях чувала, но досега не бях имала честта да видя или да похвана? Нима това бе предметът, който държех между палеца и показалеца си в този миг?

Едва ли. Нито за миг не си го помечтах. И в мислите не си рисувах почитател. Всяка от учителките копнееше за любим, една от тях дори (ала тя беше с оптимистичен характер) мечтаеше за бъдещ съпруг. Всички ученички над четиринадесет години си имаха бъдещ годеник, две-три вече бяха сгодени от своите родители, и то още като деца, но на моите мисли, още по-малко пък на надеждите ми, не им се позволяваше да пристъпят в царството на чувствата и мечтите. Когато другите учителки излизаха из града, разхождаха се из булевардите или посещаваха църковна служба, те неизменно (тъй поне се разправяше после) срещаха по някоя личност, от „обратния пол“, чиито възхитени и искрени погледи ги убеждаваха в собствената им привлекателност и хубост. Не бих казала, че в това отношение преживяванията ми се схождат с техните. И аз ходех на църква, и аз се разхождах, но съм напълно убедена, че никой не ме и поглеждаше. Нямаше девойко или жена на улица „Фосет“, която да не можеше да потвърди, че е било прицел поне на един възхитен поглед от сините очи на нашия млад доктор. Принудена съм, колкото и да е унизително, да изключа себе си. Що се отнася до мене, тези сини очи си останаха невинни и спокойни като небесата, с чийто цвят бяха сродни. Затова слушах как другите си говорят, често се чудех на доброто им настроение, увереност и самодоволство, ала не си правех труд да вдигам поглед и да оглеждам пътеката, по която те вървяха тъй самонадеяно. Следователно това тук не беше любовно писмо и убедена в това, аз го отворих. Там пишеше следното:

„Ангеле на моите мечти! Хиляди, хиляди благодарности за удържаното обещание. Не смеех да се надявам, че ще се изпълни. Мислех, че говорите на шега, освен туй начинанието ви ми се струваше рисковано, часът неудобен, алеята усамотена — често, както разбрах, навестявана от онова плашило, учителката по английски — същинска британска стара мома, както се изразихте, — чудовище, безцеремонно и грубо като дърт гренадирски фелдфебел, опърничава като калугерка.“ Читателят ще се съгласи, че е мъчително да превеждаш подобни ласкателства за собствената си личност. „Знаете — продължава милите излияния, — че малкият Гюстав поради заболяването си бе преместен в стаята на възпитателя — тази предпочитана стая, чиито решетки гледат към затворническата ви градина. Тук на мен, най-добрият чичо на света, ми е позволено да го посещавам. С какво вълнение доближих до прозореца и погледнах към вашата райска градина — рай за мен, пустиня за вас! Как се страхувах да не я видя празна или навестена от гореспоменатия дракон! Как радостно затуптя сърцето ми, щом през пролуките на ревнивите клонаци съзрях красивата ви сламена шапчица и гънките на сивата ви рокля — рокля, която бих разпознал сред хиляди други! Но защо, ангеле мой, не пожелахте да погледнете нагоре? Колко жестоко ми отказахте един лъч от тези обожавани очи! Как щеше да ме съживи само един поглед! Пиша това много набързо. Докато лекарят преглежда Гюстав, аз използувам възможността да сгъна бележката в това малко ковчеже заедно с букетче от цветя с най-нежното ухание, но не тъй нежни като тебе, моя Пери, чаровнице моя! Вечно твой — знаеш кой!“

„И аз бих искала да зная кой е“ — казах си, ала любопитството клонеше повече към адресантката на този забележителен документ, отколкото към автора му. Възможно е да беше от годеника на някоя ученичка; в такъв случай нито бе станало, нито щеше да стане нещо кой знае колко лошо — обикновена нередност. Доста от момичетата, всъщност повечето от тях, имаха братя или братовчеди в съседния колеж. Ала „сивата рокля и сламената шапчица“ — това водеше до следа, макар и много объркваща. Сламената шапка бе най-обикновен градински сенник, какъвто имаха поне още двадесетина момичета. Сивата рокля, и тя не даваше по-определено указание. Дори самата мадам Бек в момента също носеше сива рокля, друга една учителка и три от пансионерките притежаваха сиви рокли със същия модел и материя като моята. Това бе нещо като всекидневна дреха, модна по онова време.

Междувременно, докато размишлявах, съзнах, че трябва да се прибирам. По раздвижването на светлините в спалнята разбрах: молитвата бе свършила и ученичките си лягаха. След половин час всички врати щяха да бъдат заключени, всички лампи изгасени. Портата към градината все още зееше отворена, за да пропуща в напечената сграда хладината на лятната нощ; в помещението на портиерката светеше лампа и озаряваше от едната страна дългия коридор с двукрилите врати на приемната, а голямата входна врата в дъното затваряше гледката.

Изведнъж звънецът прозвуча тревожно — тревожно, но не силно, — внимателно звънтене, като предупредителен метален шепот. Розин изхвръкна от стаята си и се затича да отвори. Лицето, което пусна вътре, остана две минути да разговаря с нея. Усетих от нейна страна съпротива, някакво забавяне. Накрая Розин отиде към градинската врата с лампа в ръка, спря на стъпалата, вдигна лампата и се огледа.

— Чиста измислица! — възкликна тя с кокетен смях. — Тук няма жива душа.

— Пуснете ме да вляза — примоли един познат глас. — Трябват ми само пет минути. — И една фигура, стройна и царствена (всички на улица „Фосет“ бяхме единодушни по това) се измъкна от къщата и закрачи между лехите и по пътеките. Присъствието на мъж по това място и по това време беше същинско светотатство, ала той знаеше, че е привилегирован, а може би разчиташе и на дружелюбната нощ. Преминаваше през алеите, като се оглеждаше ту на едната, ту на другата страна, залута се из храсталаците да търси, взе да тъпче цветята и да чупи клонките; стигна най-сетне до „забранената алея“. Там го посрещнах като някакво привидение.

— Доктор Джон! Намерено е!

— Не ме запита от кого, защото зорките му очи го забелязаха в ръката ми.

— Не я издавайте — промълви и ме погледна тъй, сякаш наистина бях чудовище.

— Дори да исках да извърша предателство, как да издам нещо, което не зная? — запитах аз. — Прочетете бележката и ще се уверите, че тя почти нищо не подсказва.

„А може и да си я чел“ — мина ми през ума, ала не вярвах той да я бе писал. Това едва ли беше неговият стил. Освен това достатъчно наивна бях да предполагам, че не би си позволил да ме нарича с подобни имена. Видът му го оправда; той се разгорещи и зачерви, докато четеше.

— Това вече е прекалено. Това е жестоко, унизително — възкликна той. Признах си, че наистина е жестоко, като виждах как се изменя изражението му, все едно дали той беше крив, или не, друг някой, казах си, бе много по-виновен. — Какво възнамерявате да сторите с това? — запита доктор Джон. — Ще кажете ли на мадам Бек какво сте намерили, ще предизвикате ли смут, скандал?

Смятах се длъжна да кажа и му заявих, но додадох, че не вярвам, да се стигне нито до смут, нито до скандал. Мадам бе достатъчно предпазлива, за да не вдига шум по такъв повод, свързан със собственото й училище.

Той стоеше загледан надолу, замислен. Все още твърде твърд и твърде почтен, да изисква от мен мълчание по въпрос, за който дългът ме принуждаваше да известя. Аз желаех да постъпя правилно и същевременно не желаех да го наскърбявам и наранявам. В този миг Розин надникна през отворената врата; тя не можеше да ни забележи, макар аз да я виждах ясно през дърветата. Дрехата й бе сива като моята. Това обстоятелство, свързано с някои предишни случки, ми подсказа, че по всяка вероятно и тази случка, колкото да бе отблъскваща, е от ония, които ме освобождаваха от задължението да се занимавам с нея. Съответно изрекох:

— Ако можете да ме уверите, че никоя от ученичките на мадам Бек не е замесена в тази работа, с удоволствие ще се направя, че нищо не знам. Вземете ковчежето, букета, писъмцето; от своя страна аз с радост забравям цялата история.

— Вижте! — прошепна докторът внезапно; докато едната му ръка се сключваше върху онова, което му дадох, с другата той посочи през клонака.

Погледнах. Съзрях мадам, заметната с шал, в домашна роба и по пантофи, тихичко за слиза по стълбите и да се прокрадва като котка из градината. След две минути щеше да се сблъска с доктор Джон. Но ако тя беше котка, той пък напомняше леопард; поискаше ли, нямаше стъпка по-лека от неговата. Той я проследи с очи и щом тя зави зад един ъгъл, прекоси градината с два безшумни скока. Тя се появи, но той вече бе изчезнал. Розин му помогна като бързо затвори вратата между него и гонителката му. Аз също бих могла да си отида, но предпочетох да срещна мадам открито.

Макар всички да познаваха навика ми да посрещам здрача в градината, за пръв път бях останала толкова до късно. Убедена бях, че мадам се бе объркала — тръгнала бе да ме търси и бе решила да спипа нарушителката из засада. Очаквах да ме накаже. Но не. Тя беше олицетворение на добротата. Дори не ме и смъмри, не показа и следа от изненада. С присъщата й тактичност, ненадмината от ни едно живо същество, тя заяви, че била излязла просто да глътне малко от „нощния повей“.

— Каква прелестна нощ! — възкликна, като гледаше към звездите. Луната вече се бе скрила зад широката камбанария на „Свети Йоан Кръстител“. — Колко е хубаво! Какъв свеж въздух!

И вместо да ме отпрати, задържа ме да минем няколко пъти по главната алея. А когато накрая и двете се прибирахме, тя приятелски се облегна на рамото ми — подкрепи се да изкачи входните стъпала. На раздяла бузата и се намери пред устните ми:

— Лека нощ, мила приятелко, спете добре! — сбогува се тя любезно.

Усетих,че се усмихвам, докато лежах будна и замислена в леглото си — усмихвах се на мадам. Лицемерното й, любезно държане бяха за оня, който я познава, неоспоримо доказателство, че в ума й се гнезди някакво подозрение. През пролука или наблюдателница, през отворени клони или отворен прозорец, тя несъмнено бе доловила, отблизо или отдалеч, погрешно или правилно, нещичко от случилото се през тази вечер. Каквато бе умела в изкуството да разузнава, почти не бе възможно в градината й да бъде подхвърлено ковчеже или натрапник да прекоси алеите, за да го търси, без тя, в леко разклатено клонче, прокрадваща се сянка, необичайните стъпки, потайния шепот (макар доктор Джон да изрече тихо ония няколко думи, боботенето на мъжкия му глас се е понесло, предполагам, из цялата градина) — без тя, повтарям, да усети, че в нейните владения се вършат необичайни неща. Какво точно, сигурно няма да знае, нито ще й е стигнало времето да открие, но някаква прелестна малка интрига чака да бъде разкрита и в центъра й, увита като пашкул от паяжинни нишки, тя бе спипала „мийс Люси“, заплетена непохватно като глупава муха!

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

ПРЕДАТЕЛСКАТА КИХАВИЦА

Отново имах случай да се усмихна — не, всъщност да се присмея — на мадам подир по-малко от едно денонощие след сцената, описана в последната глава.

Вийет има климат също тъй разнообразен, макар и не тъй влажен, както в повечето от европейските столици. След тихият залез последва ветровита нощ и през целия следващ ден бушуваше суха буря — беше мрачно, макар да не валеше; улиците бяха замъглени с прахоляк и пясък от големите булеварди. Не зная дали дори при хубави дни бих се изкушила да прекарам вечерните часове за учение и почивка там, където бях вчера. Моята алея, всъщност всички пътечки и храсти в градината се озаряваха от нова, неприятна светлина; усамотението ми бе станало съмнително, спокойствието — несигурно. Оня прозорец, отгдето валяха записки, бе осквернил приятното до скоро кътче, над което надничаше, а навсякъде другаде очите на цветята бяха прогледнали и чворовете на дървесните стволове се бяха превърнали в тайни уши. Наистина имаше някои растения, стъпкани от доктор Джон по време на неговото припряно и безплодно търсене, които ми се щеше да повдигна, да полея и съживя; оставил бе и следи от стъпки в лехите, но тях въпреки силния вятър аз бях успяла да залича в един свободен миг още рано сутринта, преди някой да ги е зърнал. Замислена, седнах примирена пред бюрото с учебника по немски, докато ученичките се захващаха с вечерните си уроци, а другите учителки се занимаваха с ръкоделията си.

Сцена на тези вечерни занимания бе трапезарията, помещение, далеч по-малко от трите класни стаи, защото тук се допущаха само пансионерките, а те бяха едва двадесетина. От тавана над две маси висяха две лампи; те биваха запалвани от здрач и това бе знак да се затворят учебниците, да се изопнат лицата, да се възцари мълчание и да се започне урокът по вероучение. Споменатият урок по вероучение беше, както скоро открих, замислен предимно за цялостно потъпкване на интелекта, за целесъобразно унижение на ума, лекарство за Здравия Разум, което той да преглъща в свободното си време и да заяква от него доколкото може.

Книгата, по която се водеха заниманията (тя си оставяше все същата и стигнеха ли до края, подхващаха я отначало), представляваше достопочтен на вид том, древен като планините, посивял като старо кметство.

Цели два франка бих дала, само да можех да взема тази книга в ръцете си, да прелистя свещените пожълтели страници, да прочета заглавието, да се взра със собствените си очи в чудовищните измислици, които, като недостойна еретичка, имах право да попивам единствено с невярващите си уши. Тази книга съдържаше легенди за светци. Боже мили (изричам възклицанието с дълбоко уважение), какво само представляваха тези легенди! Какви вагабонти и самохвалковци трябва да са били въпросните светии, ако те сами са се перчели с опасните подвизи и сами са измисляли разказаните чудеса! Всъщност тези легенди не бяха друго освен калугерски фантасмагории, над които човек вътрешно се присмиваше; там тъй също се разискваха и религиозни въпроси и тази попщина на книгата бе дори по-ужасна от калугерското съчинителство. Ушите ми пламтяха, докато слушах по неволя описания за душевно мъченичество, наложено от Рим; ужасните самохвалства на изповедници, които злонамерено бяха осквернили своя свещенически сан, като потъпкваха до най-дълбоко унижение почтени жени и превръщаха благородни девици в най-нещастните робини на света. Разкази, подобни на историята на Конрад и Елизабета Унгарски, се повтаряха през страници с присъщата им ужасна злина, потресаваща тираничност и черно неблагочестие — разкази, пропити от потисничество, лишения и терзания.

Изтърпях тези „уроци по вероучение“ в продължение на няколко вечери, изтърпях ги безгласно, само веднъж счупих върха на ножицата си, защото го забих неволно в проядената от червеи дъска на масата, до която седях. Но след време така започвах да горя, слепоочията, сърцето и китките ми затуптяваха тъй силно, сънят ми след това бе толкоз неспокоен от изживяното притеснение, че не можех да издържам повече. Благоразумието ми подсказваше оттогава нататък да се измъквам из стаята в мига, в който донасяха оная грешна книга. Дори героинята на Уолтър Скот, Моуз Хедриг, не е била подтиквана тъй несдържано да подаде показанията си срещу сержант Ботуел, както аз — да изкажа мнението си по тия попски „уроци по вероучение“. Успявах обаче да се въздържа и овладея и макар всякога, щом Розин влезеше да пали лампите, бързо да се измъквах навън, вършех го все пак незабележимо, в момента на раздвижване, преди да зацари мълчанието, и изчезвах, докато пансионерките прибираха учебниците си.

Изчезвах в мрака. Не се разрешаваше да се движим по коридорите със свещи и учителка, която напущаше трапезарията, можеше да се приюти единствено в мрачното антре, класната стая или спалнята. През зимата отивах в дългите учебни стаи и ги прекосявах бързо, за да се стопля — имах щастие, ако грееше луна, или пък бързо привиквах с бледия светлик на звездите, а често оставах и в пълен мрак. През лятото никога не се стъмняваше дотолкова и тогава се качвах горе, в моя ъгъл на голямата спалня, отварях моя прозорец (тази стая се осветяваше от пет прозореца, високи като големи врати) и облегната навън, гледах към града отвъд градината и слушах духовата музика от парка или дворцовия площад, а междувременно си мислех мои работи, живеех моя живот в мой собствен свят, все още призрачен свят.

И тази вечер, бегълка то папата и неговите творения, изкачих стълбите, стигнах до спалнята, тихо отворих вратата, която всякога бе затворена и която подобно всички други врати в къщата се завъртя безшумно върху добре намазаните си панти. Още преди да видя, почувствувах, че в голямата стая, обикновено пуста, има живо същество. Не се усещаше движение, дихание или някакъв шум, но нямаше я и Празнотата, Самотата не си бе у дома. Всички бели легла — „ангелски легла“, както ги зовяха на френски — се оглеждаха с един поглед. Всички бяха празни: там нямаше ни една спяща душа. Внимателно измъкване на някакво чекмедже стигна до слуха ми. Пристъпих малко встрани и погледът ми обхвана цялото пространство, без да му пречат завесите. Сега вече виждах собственото си легло и моята тоалетка със заключената работна кутия върху нея, и заключените чекмеджета — под нея.

Браво! Закръглена, майчинска фигура, в скромен шал и блестящо чиста нощна шапчица стоеше пред тази тоалетка и усърдно се трудеше, очевидно в желание да ми услужи, подреждайки „мебела“. Капакът на работната кутия зееше отворен, отворено беше и горното чекмедже на долапа. Всеки предмет от съдържанието им беше вдиган и разгъван, всяка хартия бе прочитана, всяка малка кутийка биваше отваряна; удивителна бе ловкостта и възхитителна бе грижливостта, с която се извършваше претърсването. Мадам се трудеше прилежно, „без да бърза, неуморно“. Не отричам, че я наблюдавах с тайна радост. Ако бях мъж, мадам би прочела в очите ми възхищение — толкова бе сръчна, точна, задълбочена във всичко, което вършеше. Движенията на някои хора дразнят със своята непохватност; нейните будеха задоволство с тяхната сръчност. С една дума, аз стоях възхитена, ала трябваше да се насиля и да прекъсна съзерцаването — необходимо бе да се оттегля. Щеше да последва скандал и тя и аз щяхме изведнъж с трясък, да се разкаем до дъно една на друга. Учтивости, преструвки, всичко щеше да падне, аз щях да се принудя да погледна право в очите й и тя — в моите; щяхме да си признаем, че да работим повече заедно, е невъзможно, и щяхме да се разделим завинаги.

Какъв бе смисълът да се подканва подобна развръзка? Аз не бях разгневена и нямах никакво желание да я напущам. Едва ли бих намерила друг работодател, чийто ярем да е тъй лек и лесен за понасяне; истината е, че аз наистина харесвах мадам за нейното благоразумие, а какво мислех за принципите й, не беше от значение. Що се отнася до разузнавателната й система, тя не ми вредеше. Можеше да ме обработва с нея, колкото си щеше, резултатът нямаше да я задоволи. Нелюбима, изгубила надежда за любов, в бедността на своето сърце аз не се боях от шпиони, тъй както просякът не се бои от крадци. Затова се извърнах и побягнах, изтичах долу по стълбите бързо и безшумно, както паякът се спуска по нишката.

Как се смях, като стигнах в класната стая! Сега знаех, че е видяла доктор Джон в градината, знаех какво си мислеше тя. Да гледам тази изпълнена с подозрение жена, тъй погрешно подведена от собствените си измислици, ме разсмиваше силно. Но когато престанах да се смея, обхвана ме гняв, последван от огорчение. И в продължение на един час аз изпитвах непознат за мен и противоречив душевен смут. Яд и смях, плам и тъга разкъсваха сърцето ми помежду си. Пролях горещи сълзи — не за това, че мадам не ми вярваше (пет пари не давах за нейната недоверчивост), но по други причини. Объркани, тревожни мисли разтърсиха спокойствието ми. Ала тъй или инак, вълнението стихна; на другия ден пак си бях предишната Люси Сноу.

Прегледах чекмеджетата си — намерих ги здраво заключени; и най-внимателно взиране не би могло да подскаже промяна или видимо объркване на реда. Малобройните ми дрехи бяха сгънати, както ги бях оставила; малко букетче от бели виолетки, навремето поднеси безмълвно от един непознат (непознат за мен, защото не бяхме разменили нито дума), което бях изсушила и пазех заради сладкия му дъх в най-хубавата си рокля, лежеше непокътнато. Черният ми копринен ешарф, дантелената ми шемизета и маншетите нямаха нито гънка. Една дреха да беше сложила накриво, признавам, по-трудно щях да й простя, ала като видях всичко безупречно и непокътнато, казах си: „Каквото било, било. Това с нищо не ме е засегнало. Защо да се озлобявам?“

Едно нещо ме озадачаваше и аз търсех в себе си ключа на загадката, така както мадам бе ровила в тоалетните ми чекмеджета да открие обяснението. Ако доктор Джон е бил съучастник в пращането на ковчежето в градината, как бе узнал, че е пуснато, и тъй бързо се бе явил да го търси? Толкова много исках да си изясня това, че започнах да прехвърлям в ума си следната смела мисъл: „Защо да не мога, ако ми се удаде удобен случай, да помоля доктор Джон да ми обясни това съвпадение?“

И докато доктор Джон не се мяркаше пред очите ми, наистина си въобразявах, че ще събера смелост да му задам подобен въпрос.

Малката Жоржет вече оздравяваше и съответно лекарят й я посещаваше много по-рядко. Всъщност отдавна вече щеше изобщо да е престанал да идва, ако мадам не бе настояла да идва от време на време, докато детето заякне съвсем.

Една вечер тя влезе в детската стая тъкмо когато Жоржет бе привършила молитвата на своя завалян детски език и аз я бях сложила в леглото. Тя хвана ръчичката й и каза:

— Това дете днес има малко треска. — И веднага, като ме погледна по-нервно от обичайното, добави: — Доктор Джон не е идвал напоследък, нали?

Естествено знаеше това по-добре от всеки друг в домакинството.

— Хубаво тогава — продължи мадам, — излизам да се поразходя малко с фиакър. Ще се отбия при доктор Джон и ще го пратя да види детето. Бих искала да дойде още тази вечер. Страните й горят, пулсът е ускорен. Вие ще го посрещнете. Що се отнася до мен, аз няма да съм у дома.

Всъщност детето си беше здраво — гореше от юлската жега. Да се изпраща за лекар бе точно толкова излишно, колкото да се вика свещеник за последно причастие; освен това мадам почти никога не се „разхождаше“, както се изрази, вечерно време. И накрая, това бе първият път, в който се решаваше да се лиши от възможността да присъствува на визитата на доктор Джон. Във всичко това прозираше някакъв план; разбрах го, но никак не се разтревожих. „Ха, ха, мадам — изсмя се Сърцето-Просяк, — хитрият ви ум е на погрешна следа!“

Тя се оттегли, облечена красиво, със скъп шал и светлозелена шапка — подходяща единствено за свежа кожа като нейната. Питах се какво възнамерява — дали наистина ще прати доктор Джон и дали той ще дойде. Възможно беше да е зает.

Мадам ми бе наредила да държа Жоржет до идването му, следователно имах достатъчно занимание да й разказвам приказки и да вдетенявам говора си, за да ме разбира. Харесвах Жоржет. Тя беше чувствително и обичливо дете. Тази вечер тя ме накара да положа глава на възглавницата й, дори обгърна шията ми с малките си ръчички. Прегръдката и милото потъркване, с което намести бузата си до моята, едва не ме накараха да се разплача от нежна болка. В този дом чувствана бяха оскъдно нещо. Тази кристална капчица от този кристален извор беше прекалено сладка. Тя проникна дълбоко, размекна сърцето и прати влага в очите.

Мина половин-един час. Жоржет проплака, че вече й се спи. „Ще спиш, детенце, на пук на мама и на доктора, — помислих си, — ако до десет минути не дойдат.“

Ето! Дочу се звън, прозвучаха стъпките, изненадвайки стълбището с бързината, с която отхвърляха стъпалата. Розин доведе доктор Джон и с онова освободено държане, характерно за нея, и общо взето, привичка за жителите на Вийет като цяло, остане да чуе какво ще каже. Присъствието на мадам би я върнало набързо към нейните владения в коридора и стаичката, но нито моето, нито онова на който и да било учител или ученичка я тревожеха. Хубавка, спретната и нахална, тя стоеше, мушнала ръце в джобовете на шарената си престилка, и оглеждаше доктор Джон без страх и свян, сякаш той беше картина, а не жив човек.

— На малкото нищо му няма, нали? — запита тя, като кимна с глава към Жоржет.

— Нищо особено — долетя отговор, докато докторът забързано пишеше с молива някаква невинна рецепта.

— Добре тогава! — продължаваше Розин, като пристъпи близо до него, докато той прибираше молива. — А кутийката — намерихте ли я? Господинът онази вечер изчезна като вихрушка, нямах време да го запитам.

— Намерих я — да.

— А кой я беше хвърлил? — продължи Розин, изричайки същите ония думи, които така бих искала да кажа, но нямах нито сили, нито смелост да ги произнеса. Колко умеят някои хора да съкращават пътя до известна цел, която на други изглежда направо недостижима!

— Това може да е моя тайна — възкликна доктор Джон накъсо, но без надменност. Той очевидно познаваше характера на гризетките, или в случая — на Розин.

— Но все пак — не се смути тя, — господинът е знаел, че е хвърлена, щом като дойде да я търси. Откъде знаеше?

— Преглеждах един малък болен в съседния колеж — отвърна той — и видях, като я хвърли от прозореца на неговата стая, затова дойдох да я прибера.

Колко просто било обяснението! В бележката се споменаваше за някакъв лекар, който в момента преглеждал „Гюстав“.

— Така ли! — ахна Розин. — Нима няма нещо тайнствено — някаква тайна любов например?

— Както виждате, тук няма нищо — отвърна докторът, протягайки й своята празна слан.

— Колко жалко! — възкликна гризетката. — А пък аз какво ли вече не си бях помислила.

— Наистина ли? Напразно сте си напъвали ума — отвърна хапливо докторът.

Тя се нацупи. Докторът не успя да сдържи усмивката си, извикана от нейната гримаса. Когато се смееше в изражението му имаше нещо особено добродушно и мило. Забелязах ръката му да се насочва към джоба.

— Колко пъти сте ми отваряли вратата през последния месец? — запита я той.

— Господинът помни по-добре е от мене — долетя готовият отговор.

— Сякаш си нямам друга работа — отвърна той, ала видях да й дава една златна монета, която тя прие невъзмутимо и изтича навън да отговори на звънеца, който сега звънтеше на всеки пет минути, защото придружниците пристигаха да отведат приходящите ученички.

Нека читателят не съди строго Розин. Всъщност тя не беше лошо момиче и нямаше представа, че да приемеш, каквото ти подхвърлят, е оскърбително, нито смяташе за невъзпитано да разговаря като вятърничава сврака с най-благородния мъж на света.

Освен историята с кутийката от слонова кост от горния разговор научих и нещо друго — а именно, че не муселинената рокля, розова или сива, нито пък престилката с къдри и джобчета са виновни за разбитото сърце на доктор Джон. Тази тоалетни принадлежности се оказаха невинни като синята дрешка на малката Жоржет. Толкова по-добре. Но коя тогава бе виновницата? Какви бяха основанията, каква бе причината, какво бе обяснението на цялата история? Някои точки се изясниха, но още много останаха непрогледни като нощта!

„Тъй или инак — креснах си раздразнено, — това не е твоя работа!“ — И като извърна поглед от лицето, върху което бях спряла питащите си очи, вгледах се през прозореца в градината долу. Междувременно доктор Джон, застанал край леглото, бавно нахлузваше ръкавиците си и наблюдаваше как малката му пациентка притваря очи и разтваря розови устнички в прегръдките на съня. Изчаквах да си тръгне с привичния му рязък поклон и едва чутото „лека нощ“. Тъкмо когато взимаше шапката си, очите ми, зареяни към високите жилища, ограждащи градината, видяха познатия прозорец внимателно да се отваря. Не зная дали някой отвърна на този знак откъм невидимия ъгъл на нашата сграда, но незабавно след това нещо бяло и леко полетя надолу от оня прозорец — то се знае, второто любовно писъмце.

— Ето там! — възкликнах неволно.

— Къде? — запита доктор Джон енергично, като се втурна към прозореца. — Какво има?

— Пак повториха същото — отвърнах. — Кърпичка се размаха и нещо падна. — И посочих към прозореца, сега вече затворен и лицемерно безобиден.

— Тичайте веднага, вземете го и го донесете — нареди той и додаде: — На вас никой няма да обърне внимание, а мене ще ме видят.

Тръгнах веднага. Потърсих наоколо и намерих сгъната хартийка, кацнала на долния клон на един храст. Взех я и я занесох на доктор Джон. Този път, убедена съм, дори и Розин не ме забеляза.

Той незабавно накъса писъмцето на малки парченца, без да го прочете.

— Вината изобщо не е у нея, запомнете това! — заяви той, като ме гледаше внимателно.

— Чия вина? — запитах. — Коя е тя?

— Значи още не знаете?

— Понятие нямам.

— Не се ли досещате?

— Не.

— Ако ви познавах по-добре, щях да се изкуша да рискувам, да ви се доверя и тъй щях да осигуря вашето опекунство върху едно невинно и прелестно, но много неопитно същество.

— Като компаньонка ли?

— Да — отвърна той разсеяно. — Ах, какви капани я дебнат! — додаде замислено. И за пръв път вдигна очи и разгледа лицето ми с надежда, стори ми се, да открие по него доброта, която да му позволи да предостави на моите грижи и внимание някакво небесно създание, срещу което заговорничеха силите на злото. Лично аз не изпитах особено желание да се заемам с надзор над каквито да били небесни създания, ала си спомних случката в кантората и реших, че му дължа една услуга. Ако можех да му помогна, готова бях, и не от мен зависеше да решавам по какъв начин. Прикривайки неохотата си, дадох му да разбере, че „аз съм готова да сторя каквото мога и да поема грижата над всяко лице, което го интересува“.

— Всъщност аз съм заинтересуван единствено като наблюдател — обясни той с възхитителна скромност. — Случайно познавам недостойната личност, която вече на два пъти наруши светостта на това място от отсрещния прозорец; тъй също срещал съм в обществото обекта, към когото са насочени тези неприлични стремежи. Нейното изключително превъзходство и вътрешно съперничество според мен би трябвало да пресекат нахалните посегателства още в зародиша им. Но очевидно не е така и тъй като тя е невинна и нищичко не подозира, готов съм да я предпазя от всяко зло, ако имам сили. Но лично аз не съм в състояние да сторя нищо. Не мога да се доближа до нея.

Той замълча.

— Но ето, аз съм готова да ви помогна — повторих пак. — Само ми кажете как.

И бързо прехвърлих през ума си списъка на нашите пансионерки, опитвайки се да открия този пример за подражание, тази скъпоценност, този бисер без драскотина. „Това сигурно ще е мадам — заключих. — Единствено тя притежава дарбата да се преструва на съвършена. Но що се отнася до това, че била невинна, неопитна и т. н., доктор Джон не бива да се заблуждава. Да бъде волята му. Ангелът му ще си остане ангел.“

— Само ми посочете лицето, към което да насоча грижите си — продължих със сериозен тон, макар в себе си да се кисках при мисълта да стана настойница на мадам Бек или на някоя от ученичките.

Доктор Джон притежаваше високо развита чувствителност и веднага по инстинкт почувствува онова, което малко по-дебелокож човек никога не би могъл да усети — а именно, че лекичко му се присмивам. Страните му порозовяха. Полуусмихнат, той се извърна и взе шапката си; тръгваше си. Сърцето ми се сви.

— Готова съм, готова съм да ви помогна — изрекох ревностно. — Ще сторя каквото пожелаете. Ще бдя над вашия ангел. Ще се грижа за нея. Само кажете коя е тя.

— Но вие не можете да не знаете — отговори той вече с искрен глас, макар и много тихо. — Тъй чиста, тъй добра, тъй невиждано красива — невъзможно е в един пансион да има две същества като нея! Имам предвид естествено…

В този миг дръжката на вратата откъм стаята на мадам Бек (която се съобщаваше с детската стая), внезапно щракна, сякаш ръката, която я държеше, се е увила неочаквано. Долетя приглушеното избухване на неудържима кихавица. Подобни малки нещастия се случват с всекиго от нас. Значи мадам, тази великолепна жена, бдеше на поста си! Прибрала се беше незабелязано, прокраднала се бе дотук на пръсти, намираше се в стаята си. Да не беше кихала, щеше да чуе всичко, а и аз също, ала това злощастно кихане стресна доктор Джон. Докато той стоеше сепнат, тя пристъпи към нас бодра, самоуверена, напълно овладяла положението. Всеки, който не я познаваше, би си помислил, че току-що се е върнала, и би отхвърлил мисълта, че ухото й е било залепено на ключалката, поне от десет минути. Престори се, че киха повторно, заяви, че била хванала хрема, и започна многословно да описва разходката си с фиакъра. Прозвуча звънецът за молитва и аз я оставих с доктора.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

ПРАЗНЕНСТВОТО

Веднага щом Жоржет оздравя, мадам я изпрати на село. Съжалявах, обичах детето и с неговата загуба оставах по-болна от преди. Но не бива да се оплаквам. Живеех в дом, преливащ от жизнерадост, можех да имам другарки, а бях избрала самотата. Всяка от учителките на свой ред ми предлагаше дружбата си; опитах всичките. Едната се оказа почтена жена, но тесногръда в мислите си, груба в чувствата си и егоистка. Втората беше парижанка, външно изящна, покварена в сърцето, без верую, без принципи, без чувства. След като успях да проникна през тънката нишка на нейния характер, отдолу открих същинско тресавище. Тя изпитваше страст към подаръците; а в това отношение третата учителка — личност иначе безхарактерна и незначителна — много й приличаше. Тази последната притежаваше и друг един отличителен белег — сребролюбието. В нея властвуваше любовта към парите заради тях самите. Видът на златна монета извикваше в очите й невиждан зелен блясък. Веднъж в знак на голяма благодарност тя ме отведе горе, отвори някаква тайна вратичка и ми показа своето съкровище — купчина тежки, огромни пари, — около петнадесет гвинеи в петфранкови монети. Обичаше това съкровище, както птицата — гнездото си. Това бяха нейните спестявания. Често идваше и ми приказваше за тях с увлечение и натрапчивост, необяснима за личност, ненавършила дори двадесет и пет години.

Парижанката, от друга страна, беше блудна и безпътна (в своите склонности имам предвид, що се отнася до действията й, не зная). Това последно качество показа змийската си глава пред мен само веднъж, надзъртайки много предпазливо. От краткия поглед, който успях да хвърля, ми се стори необичайно влечуго. Видът му разбуди любопитството ми. Ако се бе изстъпила смело, може би щях философски да запазя самообладание и хладнокръвие да го огледам цялото, от раздвоения език до върху на люспестата опашка, ала то само прошумя в листата на един лош роман и като срещна внезапното и несдържано избухване на моя гняв, сви се и избяга със съскане. От него ден нататък тя ме намрази.

Тази парижанка бе винаги в дългове, защото заплатата й биваше изхарчвана предварително не само за дрехи, но и за парфюми, мазила, сладкиши и деликатеси. Каква студена, безсърдечна епикурейка бе тя във всичко! Като сега я виждам. Слаба в лице и във фигура, с жълтеникава кожа, с правилни черти, идеални зъби, устни като конец и голяма изпъкнала брадичка, с широки, но бездушни очи, излъчващи едновременно ненаситност и неблагодарност. Смъртно мразеше труда и обичаше удоволствията — защото бе безжалостна, безсърдечна, безмозъчна разхитителка на време.

Мадам Бек познаваше характера на тази жена отлично. Веднъж заговори за нея със странна смесица от здравомислие, безразличие и антипатия. Запитах я защо я държи в училището. Тя ми отвърна направо, че „имала интерес да го прави“, и изтъкна един факт, който сама вече бях забелязала — а именно: мадмоазел Сент Пиер притежаваше почти неповторимата способност да въдворява ред сред недисциплинираните редове на своите ученички. От нея се излъчваше и проникваше у околните някакво парализиращо въздействие. Без викове, без шум, без насилие, тя ги държеше в подчинение тъй, както неподвижен леден въздух укротява буйния поток. Що се отнася до преподаване на знания, тя бе почти безполезна, но бе незаменима за шпиониране и налагане на правилника. „Отлично зная, че не притежава нито принципи, нито пък добри нрави — призна си откровено мадам и додаде философски: — Държането й в клас е винаги благоприлично и изпълнено с достойнство, това е всичко, което се иска. Нито учениците, нито родителите търсят друго, нито пък съответно го търся аз.“

Какъв странен, весел, шумен малък свят бе това училище! Полагаха се всякакви усилия веригите да се прикриват с цветя; неуловим дъх на католицизма проникваше във всяко нещо; допускаха се немалко чувствени наслади (тъй да се каже) като противовес на ревностно духовно въздържание. Умовете живееха в робство, ала за да се отвлече вниманието от този факт, всеки предлог за физическо забавление се използуваше до най-малката възможност. И тук, както другаде, църквата се стремеше да отгледа децата си със здраво тяло, слаб дух, дебели, червендалести, бодри, весели, невежи, немислещи, непитаещи. „Яжте, пийте и живейте — казва тя. — Грижете се за телата си, а пък душите си ги оставете на мене. В мои ръце е тяхното изцеление, аз направлявам техния път, уповавайте се на мен за тяхната участ.“ Споразумение, в което всеки истински католик се смята за печеливш. Луцифер, и той предлага същите условия: „Ще те даря с цялата тази власт; ще ти дам славата на властта, защото това е предоставено на мене и комуто поискам, нему ще го дам. И ако ти склониш да ме боготвориш, всичко ще бъде твое.“

По това време — в разцвета на лятото — в къщата на мадам Бек стана толкова весело, колкото е възможно да бъде в едно учебно заведение. От ранно утро до късна вечер широките сгъваеми врати и двукрилите прозорци стояха разтворени. Постоянната слънчева светлина сякаш бе станала неделима от атмосферата; облаците бяха далеч, отплували отвъд морето, и си почиваха без съмнение край острови като Англия — любимата страна на мъглите, — но не се вестяваха над по-сухия европейски континент. Живеехме много повече в градината, отколкото под покрива. Учехме и се хранехме в голямата беседка. Нещо повече — усещаше се един дух на предпразнична подготовка, който превръщаше свободата едва ли не в свободия. Дългата есенна ваканция настъпваше само след два месеца, ала преди това трябваше да бъде отпразнуван един голям ден, една тържествена церемония — празненството на мадам.

Организирането на това празненство легна изцяло върху мадмоазел Сент Пиер, докато от мадам се очакваше да стои настрана, уж безразлична и неподозираща какво се подготвя в нейна чест. А тя най-малко от всички знаеше, най-малко от всички трябваше да подозира, че всяка година през цялото училище минава една подписка, с която се събираха средства за хубав подарък. Читателят тактично ще трябва да забрави следната кратка, тайна уговорка по този въпрос в стаята на мадам.

— Какво бихте искали да получите тази година? — я бе запитала нейната парижка помощница.

— О, това няма значение! Откажете се, нека бедните деца не пилеят своите франкове. — И мадам си придаваше благ и скромен вид. При тези думи Сент Пиер издаваше навън брадичка; тя познаваше мадам до дъното на душата й; наричаше тия нейни жестове на благородство „гримасите“. И дори не се преструваше, че им вярва.

— По-бързо! — прекъсваше я тя студено. — Назовете предмета. Накит, порцелан, тъкани или сребро?

— Е, добре тогава. Две-три лъжици и две-три вилици от сребро.

В резултат се появяваше великолепен сребърен комплект от прибори за хранене, на стойност триста франка.

Програмата на празненството се състоеше в следното: поднасяне на подаръка, лека закуска в градината, театрално представление (актьори бяха ученичките и учителите), танци и вечеря. Добре си спомням колко тържествено ми се бе сторило всичко това! Зели Сент Пиер разбираше от тези неща и ги организираше безупречно.

Най-голямо внимание бе отделено на театралното представление, защото за него бе необходима едномесечна подготовка. Тъй също изборът на актьорите изискваше опит и съобразителност; следваха уроци по дикция, по сценично държане и накрая идваха уморителните репетиции. Както би могло да се предполага, всичко това не бе по силите на Сент Пиер, тук трябваше друго ръководство, други способности бяха необходими. Тях ги осигуряваше един от преподавателите — господин Пол Еманюел, учител по литература. Никога не бях имала щастието да присъствувам на театралните лекции на господин Пол, но често го виждах като прекосява „карето“ (квадратен коридор между жилищната постройка и училището). Чувах го освен това в топлите следобеди, като преподаваше на отворени прозорци, а името му и анекдотите за него долитаха до ушите ми от всички страни. Най-вече нашата стара познайница мис Дженевра Фаншоу, която бе избрана да изпълнява една от главните роли в пиесата, имаше навика, удостоявайки ме с по-голямата част от свободното си време, да изпъстря разказите си с чести намеци за неговите думи и дела. Тя го намираше за непоносимо грозен и си даваше вид, че ще припадне от ужас при звука на неговите стъпки или на гласа му. Наистина той беше твърде мургав и дребен, язвителен и строг. Дори на мен ми се виждаше страшничък, с ниско остригана черна коса, с широкото бледо чело, с хлътналите бузи, с широките чувствителни ноздри, с провинциалния си поглед и припряно държане. Беше раздразнителен; това се разбираше, когато той прекъсваше гневно недодялания актьорски състав, ръководен от него. Понякога избухваше яростно към актрисите любителки, вбесен от невярно усетения образ, от студенината на чувствата, от неумелата им реч.

— Ето как би трябвало да стане! — викаше той и тогава гласът му екваше като тръба, а когато зад него, подражавайки му, се разнасяше тъничката свирчица на Дженевра , Матилда или Бланш, ставаше ясно защо в награда прокънтяваше дълбока отчаяна въздишка или яростно гневно изсъскване. — Вие не сте живи същество, а кукли! — чувах го да вилнее. — А вие нямате ли страсти — вие, останалите? Не чувствувате ли нищо? Нима плътта ви е от сняг, нима кръвта ви е от лед? Искам всичко това да запламти, да заживее; да се одушеви!

Напразни надежди! И когато и той разбра, че са напразни, изведнъж сложи край на всичко. До този миг разучаваше с тях някаква трагедия. Накъса я на парчета и на другия ден се появи с някаква малка комедийна пиеска. Това ги привлече повече. И скоро той успя да налее текста в гладките им малки мозъци.

Госпожица Сент Пиер неизменно присъствуваше на лекциите на господин Еманюел и аз научих, че безупречните й маниери, умението й да внимава, нейната тактичност и изящество правели дълбоко впечатление на този господин. Тя наистина притежавала способността да се харесва за известно време комуто пожелае, ала това траеше кратко. След по-малко от час харесването се изпаряваше като роса, изчезваща като есенна паяжина.

Денят, предшествуващ празника на мадам, бе толкова празничен, колкото самото празненство. Той бе определен за прочистване, почистване, подреждане и украсяване на трите класни стаи. вътре настъпваше весела суматоха; нито на горния етаж, нито пък долу тихата усамотена душа можеше да открие спокойно, кътче, за да си отдъхне. Аз съответно потърсих убежище в градината. През целия ден са разхождах или седях сама, намирах топлинка в слънцето, подслон под дърветата и компания в собствените си мисли. Спомням си добре, че през този ден размених само две изречения с живо същество; не че се чувствувах самотна — предпочитах да мълча. За наблюдателя бе достатъчно да премине през стаите един-два пъти, да види какви промени се извършват, как се подрежда една гримьорна за актьорите и една стая за обличане, как се строи малка сцена с декори, как господин Пол Еманюел, подпомаган от госпожица Сент Пиер, ръководи всички дейности и как една усърдна група от ученички, сред тях и Дженевра Фаншоу, работят весело над неговия надзор.

Настъпи големият ден. Слънцето изгря палещо и безоблачно и все тъй палещо и безоблачно пече чак до вечерта. Всички врати и всички прозорци бяха разтворени, което донесе приятно чувство за лятна свобода — и именно „пълна свобода“ бе законът за този ден. Учителки и ученички слязоха на закуска по домашни роби и с коси, навити на книжки; предвкусвайки с наслада старанието, с което щяха да се обличат вечерта, те сякаш изпитаха удоволствие тази сутрин да се шляят отпуснато, подобно градски съветници, които гладуват в очакване на вечерното пиршество. Към девет сутринта се появи една важна личност — коафьорът. Склонен към светотатство, той установи своята главна картина в параклиса и там, пред съда за светена вода, пред свещите и разпятието, извърши тайнствата на своето изкуство. Едно по едно момичетата бяха призовавани да се оставят в ръцете му и излизаха с коси гладки като миди, разделени от идеален прав път, с увити гръцки плитки, които лъщяха, сякаш бяха лакирани. Аз също минах по реда си и едва повярвах на отражението в огледалото, когато се погледнах да видя резултата. Дебелите гирлянди от сплетена кестенява коса ме удивиха; страхувах се, че не е моя, и трябваше да отскубна няколко косъма, за да се убедя в противното. Тогава признах този коафьор за първокласен артист — човек, който умее да извлече максималното и от неугледен материал.

След като затвориха параклиса, сега пък спалнята се превърна в място, където започнаха да проливат вода, да се трият и мият, да се гиздят и кичат — много бавно и много продължително. Тогава, а и до днес за мен остава загадка как може човек да пропилее толкова време за толкова малко работа. Действието изглеждаше напрегнато, сложно, продължително, резултатът — най-обикновен. Простичка бяла муселинена рокля, сив колан (цветът на Девата), чифт бели или сламени на цвят кожени ръкавици — такава беше официалната униформа, за чието обличане тази пълна къща с учителки и ученички отдели цели три часа. Ала макар и простичко на вид, трябва да се признае, че облеклото беше съвършено — съвършено по модел, кройка и свежест; а тъй като и косите бяха подредени чудно и с много вкус — подходящи за закръглената, стегната хубост на лабасекуренката, макар може би твърде строги по форма за красота по-ефирна и нежна, — общото впечатление беше отлично.

Оглеждах тази прозирна и пухкава като сняг маса и си спомням, че аз самата се чувствувах като сенчесто петно в озарено от светлина поле; нямах смелост да облека прозрачна бяла дреха.Трябваше да сложа нещо тънко — времето и стаята бяха твърде задушни за по-дебел плат, — затова обиколих няколко магазина, докато открих крепирана материя с розово-сиво — накратко, цветът на сивкава мъгла, полегнала върху тресавище, обрасло с цветя. Шивачката се постара да я ушие, колкото можа, защото, както разумно отбеляза, платът бил „твърде мрачен, твърде приглушен“, а тогава се носеха по-ярки цветове. И добре, че все пак тъй благосклонно погледна на въпроса, понеже аз нямах нито цвете, нито украшение, с които да се поосвежа, а най-вече лицето ми също не беше розово на цвят.

Забравихме своите недостатъци в сивото ежедневие, но те ни се натрапват неприятно при онези празнични случаи, когато хубостта трябва да блесне.

Тъй или инак, в същата тази „сенчеста“ дреха аз се чувствувах удобно и приятно — предимства, които нямаше да изпитвам, ако бях облякла нещо по-ярко или по-натруфено. Мадам Бек подкрепи самочувствието ми: нейната рокля бе почти тъй дискретна като моята, с това изключение, че тя носеше гривна и една голяма брошка, искряща от злато и скъпоценни камъни. Срещнахме се случайно на стълбите и тя ми кимна и се усмихна одобрително. Но не защото сметна, че изглеждам елегантна — това не би я заинтересувало, — а защото намери, че съм облечена „благоприлично“ и „почтено“, а пък Благоприличието и Почтеността бяха двете божества, които мадам боготвореше. Тя дори поспря, положи на рамото ми облечената си в ръкавица ръка, в която държеше бродирана и парфюмирана кърпичка, и прошепна в ухото ми един сарказъм по адрес на другите учителки (които току-що я бях видяла да хвали в лицата им).

— Няма нищо по-нелепо от това зряла жена да се облича като петнадесетгодишно момиченце — ето тази Сент Пиер прилича на стара кокетка, която се преструва на девица.

Понеже се бях облякла поне няколко часа преди всички останали, почувствувах желанието да се отделя, ала не в градината, където прислужниците бързаха да наредят дългите маси, да наслагат столовете и да постелят покривките за закуска, а в класните стаи, които сега бяха празни, тихи, хладни и чисти; стените им бяха прясно боядисани, подовете чисто измити, дори още влажни, свежи цветя във вази красяха нишите в стената, пердетата, току-що изпрани, красяха големите прозорци.

Оттеглих се в стаята на първи клас, по-малка и по-спретната от другите, взех от стъкления шкаф, чийто ключ държах, една книга — заглавието обещаваше да е интересна — и седнах да чета. Стъклените врати на тази класна стая се отваряха към голямата беседка; клоните на акацията докосваха стъклата, протягайки се в розовия храст, разцъфнал до отсрещния трегер. В този розов храст, неуморни и щастливи, жужаха пчели. Тъкмо когато монотонното жужене, лъскавата сянка, топлото, самотно спокойствие на моето убежище бяха започнали да отвличат вниманието ми от страницата, да замътват погледа ми и да ме понасят по пътеките на мечтанието, надолу към долината на бляновете — тъкмо тогава острото издрънчаване на входния звънец ме върна към действителността.

Този звънец бе звънял през цялата сутрин, тъй като работници, прислужници, коафьори и шивачки влизаха и излизаха по своите работи. Освен това имаше всички основания да се очаква, че ще продължи да звъни и през целия следобед, защото поне още стотина приходящи ученички трябваше да пристигнат в каляски или фиакри; а да се мисли, че ще замлъкне през останалата част на вечерта, когато родителите и приятелите щяха да си съберат за пиесата, също не бе възможно. При тези обстоятелства — една иззвъняване — дори най-остро иззвъняване — беше нещо най-естествено. И все пак този именно зов имаше някакъв свой акцент, който стресна моите мечти и бутна книгата от коляното ми.

Навеждах се да я вдигна, когато във вестибюла, през коридора, през „карето“, през първи клас, после през втори, после през салона — прозвучаха бързи, ритмични, уверени стъпки. Затворената врата на първи клас — моето убежище — не послужи за пречка; тя се отвори рязко и в празнината застанаха едно палто и една „гръцка шапка“, а сетне две очи първо само ме огледаха, а сетне жадно се впиха в мен.

— Ето я! — изрече един глас. — Познах, ето я англичанката. Толкоз по -зле. Англичанка до мозъка на костите си и съответно жена целомъдрена — тя ще ми свърши работа, сигурен съм в това!

А после със строга учтивост (изглежда смяташе, че не съм разбрала какво е измърморил тъй нелюбезно на френския си език) и с най-непоносимо неправилен английски рече:

— Мийс, да играе трябвате. Загубено сме там.

— С какво мога да ви услужа, господин Пол Еманюел? — запитах го аз, защото това беше самият Пол Еманюел, и то обзет от голямо вълнение.

— Да играе трябва. Няма да откажете, да се плашите, да се прави скромна. Прочетох чертите ви вечерта, когато пристигнахте, видях вашите особености. Да играе можете, трябва да играе.

— Но как, господин Еманюел? Какво искате да кажете?

— Няма време за загубване — продължи той и заговори на френски: — Да захвърлим неохотата, извиненията, превземките. Трябва да играете една роля.

— Във водевила ли?

— Във водевила. Отгатнахте.

Ахнах, обхваната от ужас. Какво искаше да каже този човек?

— Слушайте! — продължи той. — Първо ще ви обясня, тогава ще ми отговорите с „да“ или „не“ и в зависимост от този отговор ще ви преценявам отсега нататък.

Едва сдържаният импулс на един раздразнителен характер аленееше в бузите, подхранваше с остриета погледа му- характер, който неразумният, мекушавият, неувереният, мрачният, превзетият и най-вече упоритият човек би назовал набързо несдържан и неумолим. Мълчанието и внимателното изслушване бяха най-добрият лек за него. Аз слушах.

— Всичко ще пропадне — подхвана той. — Луиза Вандеркелкоф се разболя — или тъй поне твърди побърканата й майка. Що се отнася до мен, аз смятам, че ако поиска би могла да играе; липсва й единствено доброто желание. Тя изпълняваше една от важните роли, както знаете или не знаете — все едно, без тази роля пиесата пропада. Остават само няколко часа да се разучи. Ни едно момиче от това училище на иска да разбере и да се заеме със задачата. За жалост това не е някоя интересна, приятна роля; отвратителното им самолюбие — тази долна черта, която жените притежават в изобилие — ги отблъсква от нея. Англичанките са или най-съвършените, или най-низките представителки на своя пол. Господи, като чумата ненавиждам посредствените хора (това го процеди през зъби). Обръщам се към една англичанка за своето спасение. Какъв е нейният отговор — Да или Не?

Хиляди възражения нахлуха в ума ми — чуждият език, ограниченото време, общественото изявяване. Дарбата ми се сви, способностите ми се поколебаха, самолюбието (тази „долна черта“) потръпна. „Не, не, не“ — казаха всички те, ала като погледнах към господин Пол, като съзрях неговия раздразнен, огнен, търсещ поглед, като прочетох зад цялата тази закана плахата му молба, устните ми пророниха думата „Да“. Мигом напрегнатото ми лице трепна и доволно се отпусна, ала той бързо се овладя и продължи:

— Да започваме веднага! Ето ви книгата, тук ви е ролята — четете!

И аз започнах да чета. Той се въздържаше от намеси, при някои пасажи се намръщваше и тропваше с крак. Предаде ми урок. Послушно го имитирах. Беше непривлекателна роля — мъжка, на празноглав шушумига. Невъзможно беше да се вложи в изпълнението нито сърце, нито душа. Отблъскваше ме. Пиесата — съвсем лека комедия — описваше усилията на двама съперници да завладеят сърцето на една кокетка. Единият влюбен се зовеше „Нашият“ — добър и смел, ала недодялан човек, нещо като неполиран диамант. Другият бе лековат като пеперуда, дрънкало, предател; аз трябваше да бъда пеперудата, дрънкалото, предателят.

Сторих всичко по силите си, но съзнавах, че не успявам да го направя добре. Това амбицира господин Пол, той се разгорещи. Хванах се с две ръце за работа, опитах се да надмина себе си. Надявам се, че той оцени поне добрите ми намерения, престори се на относително доволен. Извика: „Добре!“, и понеже от градината започнаха да долитат гласове, а между дърветата се мяркаха бели рокли, додаде:

— Приберете се, трябва да научите това насаме. Елате с мен.

И без да ми остави време и сили да размишлявам, изведнъж се намерих повлечена като от вихрушка нагоре, през две стълбища — не, всъщност през три (защото този пламенен, дребен човек, изглежда, по инстинкт налучкваше всички пътища), чак до усамотения таван; бях тикната вътре и заключена отвън; понеже ключът стърчеше на вратата, той го прибра и изчезна.

Таванът не беше приятно място. Вярвам, че не е знаел колко бе неприятно, иначе не би ме заключил вътре толкова безцеремонно. В този летен ден тук бе горещо като в Африка, тъй като през зимата бе студено като в Гренландия. Претъпкано бе с кутии и вехтории, по неизмазаните стени висяха стари дрехи, паяжини се спущаха от тавана. Населяваха го плъхове, хлебарки и всякакви буболечки — говореше се дори, че призракът на монахинята от градината бил видян тук. Единият край тънеше в относителна тъмнина и за да стане сякаш още по-загадъчен, този кът беше закрит от стара кафеникава завеса, която прикриваше редица зимни наметала, увиснали на своите закачалки подобно злодеи на бесилата си. Разправяха, че монахинята излизала измежду тези наметки зад завесата. Не вярвах на подобни небивалици, нито изпитвах някакъв страх, ала съзрях един черен и огромен плъх с дълга опашка да се измъква из мрачната ниша, нещо повече — очите ми забелязаха безброй черни хлебарки, които гъмжаха по пода. Тези същества ме разстроиха повече, отколкото бих искала да си призная, а също така ме подтискаше прахолякът, вехториите и задушната жега. Горещината скоро щеше да стане непоносима, ако не бях успяла да отваря и да подпра едно от таванските прозорчета и тъй да пропусна вътре малко свеж въздух. Под отвора изтласках голям празен сандък, прибрах полите на роклята си около мене (тя бе празничната ми одежда, нека читателят не забравя това, и се нуждаеше от по-особени грижи), покатерих се върху импровизирания престол и като седнах, залових се за работа; докато учех, не забравях да хвърлям погледи към черните буболечки и хлебарките, от които, признавам, се страхувах далеч повече, отколкото от плъховете.

Първото ми впечатление беше, че съм се заловила с нещо, което не бях в състояние да изиграя, затова реших да положа необходимите усилия, но да се готвя за провал. Скоро обаче открих, че подобна малка роля в една тъй къса пиеса е нещо, което човек би могъл да запамети за няколко часа. Продължавах да уча неотклонно, отначало шепнешком, а после на глас. Напълно уверена, че никой не ме чува, аз играех ролята си пред таванските гадини. Вживявайки се в празнотата, лековерността и неискреността на този характер, аз се вдъхновявах от яд и нетърпение, и си отмъщавах на „образа“, представяйки го колкото може по-голям глупак.

Следобедът премина в тези упражнения. Денят започна да се топи във вечерта и аз, която не бях хапнала нищичко от сутринта, ужасно огладнях. Започнах да си мисля за закуската, която сега вкарваха долу в градината. (В антрето бях видяла пълна кошничка с pates a la creme, които според мен са най-вкусните сладкиши на света!) Такъв един сладкиш сега би бил добре дошъл и колкото повече се настървявах към яденето, толкова по-нещастна взех да се чувствувам от това, че трябва да прекарам празника гладна и затворена. Макар да бе отдалечен от входната врата и антрето, до тавана долиташе звънтенето на звънеца и непрестанния тропот от колела върху изтерзаната улична настилка. Знаех, че къщата и градината са пълни с народ и че всички долу са весели и доволни; взе да се стъмва. Хлебарките не се забавляваха в здрача, страхувах се, че може да тръгнат към мене, да се покачат по престола ми незабелязано и невидени, да нападнат полите ми. Обхваната от нетърпение и страх, взех да репетирам ролята си, за да убия времето. Тъкмо когато завършвах, до слуха ми стигна дългоочакваното обръщане на ключа в ключалката — драг звук! Господин Пол (все още можеше да се види, че това наистина е господин Пол — светлината бе достатъчна да открои кадифената чернота на късо подстриганата му коса и бледината на челото му) надникна вътре.

— Браво! — извика той, застанал пред прага на отворената врата. — Очаквах, че тъй ще стане. Много добре. Хайде пак!

Поколебах се.

— Хайде пак! — викна той строго. — Стига сте се цупили! Забравете срама сега!

Отново повторих ролята, но излезе много по-лошо, отколкото като я упражнявах насаме.

— Хайде пак, не се тревожете — подкани ме той разочаровано. — При подобни обстоятелства човек не може да е много взискателен и точен. — А след това добави: — Имате още двадесетина минути да се подготвите, довиждане! — И се запъти навън.

— Господине! — извиках след него.

— Какво има, госпожице?

— Гладна съм.

— Я виж ти, гладна била! Ами закуската?

— Нищо не знам за закуската. Не съм я видяла заключена тук горе.

— Ах! Права сте — възкликна той.

Миг по-късно престолът ми бе абдикиран, таванът — опразнен; обратното движение на вихрушката, която ме бе вдигнала горе, ме смъкна този път долу — долу в самата кухня. Готвачката получи заповед да донесе храна, аз също тъй заповеднически бях заставена да се храня. За моя радост храната се състоеше единствено от кафе и кейк. Боях се да не ми предложат вино и пасти, каквито не обичах. Как отгатна, че бих искала да вкуся от ония крем-пити, не зная, но той излезе и след малко ми донесе от тях. С нескрито удоволствие аз ядях и пиех — оставих вкусното „pate“ за накрая, като „почерпка“. Господин Пол наблюдаваше как закусвам и почти ме насилваше да ям повече, отколкото бях в състояние да погълна.

— Да ви е сладко! — възкликна той, когато заявих, че не мога да поема нито хапка повече, и с вдигнати ръце го замолих да ме избави от една кифла, по която тъкмо бе размазала масло. — Ще ме помислите за тиранин и Синя брада, който измъчва жени по таваните, а пък аз не съм такъв човек. Сега, госпожице, имате ли смелост и сили да се явите на сцената?

Отговорих, че имам, макар че в действителност бях напълно объркана и направо не знаях как се чувствам; ала този дребен човек бе от хората, на които не можеш да противостоиш, ако сам ти не си достатъчно властен, за да го пречупиш отведнъж

— Хайде тогава! — каза и ми подаде ръка.

Протегнах своята и той тръгна с бърза крачка, която ме принуждаваше да подтичвам до него, за да го настигам. Поспря се в „карето“. То бе осветено от големи лампи, широките врати и класните стаи зееха разтворени подобно на също тъй широките градински врати, които бяха украсени от двете страни на портокаловите дървета в бурета и високи цветя в саксии; дами и господа на групички, облечени във вечерни облекла, стояха или се разхождаха сред цветята. А вътре стаите гъмжаха от развълнувано, разговарящо, олюляващо се, неспирно движещо се множество, облечено в розово, в синьо и в полупрозрачно бяло. От тавана светеха полилеи, в дъното имаше сцена, тържествена зелена завеса, редица светлини по рампата.

— Красиво е, нали? — поиска потвърждение моят придружител.

Би трябвало да отвърна утвърдително, ала сърцето ми се качи в гърлото. Господин Пол разбра това, хвърли смръщен поглед и разтърси ръката ми укорително.

— Ще сторя всичко по силите си, но бих искала това да е преминало — обадих се аз. А сетне запитах: — Нима ще трябва да пресечем през тази тълпа?

— В никакъв случай, аз уреждам нещата по-добре. Ще прекосим през градината — оттук.

Миг след това се озовяхме навън. Хладната, спокойна нощ ме посъживи. Нямаше луна, но отраженията от многобройните осветени прозорци озаряваха двора, дори и алеите не тънеха в мрак. Небето бе безоблачно, тържествено от трептенето на своите живи огньове. Колко меки са нощите на континента! Колко са нежни, ласкави, спокойни! Няма морски мъгли, няма я смразяващата влага, безоблачни са като пладне и свежи като утрин.

Прекосихме двора в градината и достигнахме стъклената врата на първи клас. Тя зееше отворена подобно останалите врати през тази нощ. Влязохме, а оттам ни въведоха в малък кабинет, който разделяше първи клас от голямата зала. Този кабинет ме заслепи, тъй ярко беше осветен. Той ме оглуши, ехтеше от гласове. Задуши ме, беше толкова горещо, препълнено, претъпкано.

— Въдворете ред! Пазете тишина! — извика господин Пол. — Какъв е този хаос? — кресна той и изведнъж гласовете стихнаха. С няколко думи и с много ръкомахане пропъди половината от присъствуващите и нареди на останалите да се подредят. Тези останали вече бяха облечени за сцената. Това бяха артистките, а тази беше гримьорната стая. Господин Пол ме представи. Всички се взряха в мен, няколко се изкискаха. Бяха истински изненадани. Не очакваха, че англичанката е способна да играе във водевил. Дженевра Фаншоу, красиво облечена за ролята си и смайващо красива, ме погледна с кръгли като мъниста очи. Радостно възбудена, без следа от страх или стеснение, тя прие моето явяване като сътресение в радостта й. би възкликнала високо, ала господин Пол успя да обуздае и нея, и останалите.

След като огледа и разкритикува цялата група, той се извърна към мене.

— Вие също ще трябва да се облечете за ролята си.

— Да се облече — да се преоблече като мъж ли? — възкликна Зели Сент Пиер, пристъпи и подаде услужливо: — Аз лично ще я облека.

Ала да бъда облечена като мъж, не ми беше приятно и не ми беше по волята. Склонила бях да възприема мъжко име и мъжка роля, но що се отнася до облеклото — не! Щях да запазя своите дрехи, та каквото и да стане. Нека господин Пол да се гневи, да вдига шум, аз ще си остана в своите дрехи. Заявих го с глас, изпълнен с решителност и неотстъпчивост, макар да беше тих и неуверен.

Той не избухна отведнъж, нито се разгневи, както очаквах. Запази мълчание. Но Зели отново се намеси:

— Ах, какво мъжле ще излезе от нея! Ето ги дрехите, всичките — пълен комплект, големички са, обаче аз ще ги оправя. Хайде, мила приятелко, хубава англичанке!

И тя се изкиска, защото аз не бях „хубава“. Дръпна ме за ръката, отвеждаше ме вече. Господин Пол продължаваше да стои безразличен — неутрален.

— Не се дърпайте — настоя Сент Пиер, защото аз наистина се теглех назад. — Ще развалите всичко, ще провалите величието на пиеската, радостта на участвуващите заради вашето честолюбие. Това ще е ужасно. Господинът няма да позволи, нали?

Тя потърси погледа му. Аз също очаквах да хвана очите му. Той погледна нея, сетне — мене.

— Стойте! — извика и спря Сент Пиер, която упорито се мъчеше да ме завлече подире си. Всички очакваха решението. Той не беше нито ядосан, нито раздразнен; усетих го и се окуражих.

— Не харесвате тези дрехи, така ли? — запита и посочи мъжкия костюм

— Ще приема някои, но не всичките.

— Но как ще стане това — как ще играете ролята на мъж, ако се появите на сцената в женска рокля? Наистина, представлението е любителско, „пансионерски водевил“; бих разрешил известни отклонения и все пак нещо трябва да подскаже, че сте от „по-благородния пол“.

— И така ще бъде, господине, обаче настоявам да се облека както аз искам. Никой да не ми пречи, да не ми натрапват разни неща. Позволете ми да се облека сама.

И господин Пол без нито дума повече взе дрехите от Сент Пиер, подаде ми ги и ми позволи да премина в съблекалнята. Щом останах сама, аз се успокоих и се залових за робата. Като запазих женското си облекло без никаква промяна, просто сложих върху него една малка жилетка, една яка и връзка, както и едно малко сако — вещи от гардероба на брата на някаква ученичка. Разплетох плитките си, прилепих дългите коси отзад към темето, причесах косите отпред на една страна, взех шапката и ръкавиците в ръка и излязох. Господин Пол ме очакваше, чакаха ме и другите. Той ме погледна.

— Не е лошо като за пансионат — отсъди той. А след това додаде мило: — Кураж, приятелко! Малко повече смелост — малко повече самочувствие, господин Люсиен, и всичко ще бъде наред!

Сент Пиер отново се присмя с присъщия й леден, змийски маниер.

Аз бях раздразнителна, защото бях възбудена, и не се сдържах да се извърна към нея и да й заявя, че ако тя не беше дама и аз не бях джентълмен, бих почувствувала желание да я извикам на дуел.

— След представлението, след представлението — възкликна господин Пол. — тогава ще разпределя двата си пистолета между вас и ще уредим спора както подобава. Това ще е всъщност продължение на старите дрязги между Англия и Франция.

Наближаваше моментът за вдигане на завесата. Господин Пол, като ни нареди пред себе си, произнесе кратка реч подобно генерал преди началото на боя. Не знам какво каза, помня само, че ни посъветва всяка да се пропие от чувството за собствената си незначителност. Бог ми е свидетел — този съвет ми се стори съвсем излишен за някои от нас. Звънна звънец. Аз и още две други бяхме изтикани на сцената. Звънецът прозвуча отново. Аз трябваше да произнеса началните думи.

— Не гледайте публиката, не мислете за нея — прошепна господин Пол в ухото ми. — Мислете си, че сте на тавана и че играете пред плъховете.

— Той изчезна. Завесата се вдигна, нагъна се към тавана. Силните светлини, дългата стая, радостната тръпка, всичко това като че избухна пред очите ми. Помислех си за хлебарките, да старите кутии, за проядените от червеите писалищни маси. Изрекох репликата си лошо, но все пак я изрекох. Трудни бяха първите думи, те ме разкриха факта, че не от тълпата се боях, а от собствения си глас. Непознати и чужденци, публиката не бе нищо за мене. Нито пък мислех за нея. Щом веднъж езикът ми се развърза и гласът ми овладя истинския си тембър и естествения си тон, вече не мислех за друго освен за образа, който претворявах, и за господин Пол, който слушаше, следеше, окуражаваше ни иззад сцената.

Малко по малко, усещайки да ме обземат необходимите сили — онази пружина, която дава вътрешен устрем и подем, — аз се успокоих дотолкова, че да забелязвам партньорките си. Някои от тях играеха отлично, особено Дженевра Фаншоу, която трябваше да кокетира с двама обожатели, и се справяше чудесна — всъщност тя играеше сама себе си. Забелязах я, че на няколко пъти вложи определена нежност и подчертана склонност в поведението си към мен — мижитурката. Тя ме предпочиташе с такова подчертано внимание и оживление, такива погледи хвърляше към възхитената и заслушана аудитория, че веднага разбрах: играеше, за да се хареса някому, проследих погледа й, усмивката, жестовете и скоро открих, че поне си е избрала красиви и достоен обект за прицел. Изложен изцяло на стрелите й — по-строен от всички останали зрители и следователно оголен за ударите, — спокоен, но напрегнат, там стоеше един познат образ — доктор Джон.

Картината бе някак си многозначителна. Видът на доктор Джон говореше нещо, макар да не разбирах какво точно. Това ме оживи, аз си съчиних интрига. Вложих онова, което мислех, в ролята, която изпълнявах; изпълних с тези си мисли ухажването на Дженевра. В „Нашия“, или искрено влюбения, аз си представих доктор Джон. Дали го съжалявах? Не, аз ожесточих сърцето си, станах негов съперник и го победих. Знаех, че съм мижитурка, но докато той беше нежелан, аз можех да се харесам. Сега зная — играех, изпълнена с желание и решимост да спечеля и победя. Дженевра подхвана моята игра; помежду си ние изменихме характера на образа, разкрасихме го отначало докрай. Между действията господин Пол ни заяви, че не знае какво ни е прихванало, и ни се поскара.

— Правите го по-хубаво от първообраза — каза той, — но и тъй не е лошо.

И аз не знам какво ме бе прихванало, ала много ми се щеше да затъмня „Нашия“, т. е. доктор Джон. Дженевра беше нежна, в такъв случай можех ли аз да не бъда мъжествена? Запазвайки същността, неустрашимо промених духа на ролята. Без сърце, без интерес не бих могла изобщо да играя. А ролята трябваше да бъде изиграна — в такъв случай нуждаех се от остра подправка; тъй подлютена, аз я изпълнявах с увлечение.

Това, което почувствувах през онази нощ, бях очаквала да усетя и почувствувам толкова , колкото и да бъда вдигната в дълбок транс на седмото небе. Хладнокръвна, без желание, уплашена, бях приела една роля, за да угодя другиму, а скоро след това, запалена, увлечена, набираща смелост, аз играех за собствено удоволствие. Ала на другия ден, когато премислих нещата, дълбоко възроптах срещу подобни любителски представления и макар да ми бе драго, че не отказах на господин Пол и поне веднъж успях да изпитам истинските си сили, взех твърдо решение никога вече да не се оставям да ме въвлекат в подобна история. Изведнъж се оказа, че в мене се крие силна склонност към драматически изяви; да развия и да упражнявам тази новооткрита своя дарба, би ме дарило с цял свят на непознати радости, но за човек, който е само страничен наблюдател на живота, това бе невъзможно. Способностите и копнежът трябваше да бъдат потиснати и аз ги потиснах, арестувах ги зад ключалката на едно здраво решение, което нито Времето, нито Изкушението намериха сили да разбият.

Щом мина представлението, а то мина много добре, нервният и взискателен господин Пол преживя същинска метаморфоза. Тъй като вече задълженията му на ръководител и отговорник бяха свършили, той захвърли съдийската си строгост; миг по-късно беше при нас — оживен, мил и дружелюбен, стискаше благодарно ръцете ни, благодареше ни поотделно и изяви решението си всяка от нас на свой ред да му бъде партньорка в наближаващия бал. Когато поиска и моето обещание, заявих му, че не танцувам. „Трябва, поне веднъж“ — долетя отговорът и ако не се бях измъквала и старателно не го бях избягвала, щеше да ме принуди да изиграя и това второ представления. Ала за тази вечер едно ми беше достатъчно, повече не исках да се въплътявам в чужди образи, време бе да се върна към себе си и към моя обикновен живот. „Сенчестата“ ми рокля подхождаше да се подава изпод мъжката облекло на сцената, но би била неподходяща за някой валс или кадрил. Оттеглих се в една тиха ниша, откъдето можех да наблюдавам, без да ме наблюдават; балът с неговият блясък и неговите радости пред очите ми като спектакъл.

И пак не друга, а Дженевра Фаншоу бе хубавицата на бала, най-красивата и най-веселата от всички; избраха я да открие танците. Изглеждаше много мило, танцуваше много изящно, усмихваше се много весело. В подобни сцени тя тържествуваше — беше дете на удоволствията. Трудът и страданията я караха да занемее и да се отчае, обезсилваха я и я подтикваха да роптае, но веселието разперваше крилете й на пеперуда, разискряше златния им прашец и ярките петна, правеше я да лъщи като скъпоценност и да аленее като цвете. Простата храна и бистрата вода я караха да се цупи, но тя поглъщаше лакомо сметаната и сладоледа тъй, както птицата колибри се храни с нектар. Сладкото вино бе нейната същност, сладкият кейк — насъщният й хляб. Дженевра се осъществяваше в балната зала, навсякъде другаде тя линееше.

Но не мисли, читателю, че тя цъфтеше и искреше тъй само за господин Пол, нейния партньор, или че раздаваше своето очарование през онази нощ за радост на съученичките си, които изпълваха „карето“ и седяха край стените на балната зала; при подобни безинтересни и безцветни обстоятелства, за подобни скучни и безсмислени причини Дженевра едва ли би благоволила да изиграе един кадрил и безразличие и нервност щяха да изместят оживлението и благоразположението й; ала иначе в тържествената, празнична тълпа имаше една подкваса, която я олекотяваше, тя надушваше една подправка, която й придаваше вкус, чувствуваше причини, които оправдаваха изявата на най-приятните й качества.

И наистина в залата не се виждаше ни един мъж, който да не беше женен и баща, с изключение на господин Пол — този джентълмен беше единственото същество от своя пол, на което бе разрешено да поведе ученичката в стъпките на танца; а тази изключителна роля му бе разрешена отчасти защото съществуваше отдавнашна традиция (понеже беше роднина на мадам Бек и се ползуваше с пълното й доверие) и от части защото всякога успяваше да наложи волята си и да постъпва, както той желае, а и понеже — властен, горещ и пристрастен, какъвто си беше — той бе най-почтеният сред присъствуващите и можеше да бъде оставен с цяла дружина от най-хубавите и най-чисти девици с увереността, че под неговото водачество ще бъдат в пълна безопасност. Много от момичетата (това трябва да се вметне в скоби) съвсем не бяха без нечисти помисли — тъкмо напротив, ала те не смееха да покажат по-грубите си склонности в присъствието на господин Пол, тъй както не се осмеляваха да го настъпят по мазолите, да му се изкискат в лицето по време на разгорещен спор или да говорят на висок глас, когато гневна криза налагаше върху човешките му черти маската на някакъв интелигентен тигър. Следователно господин Пол можеше да танцува с която си избере; и бог да е на помощ на оня, който се опитваше да го отклони от това.

Тук имаше други, които бяха допуснати като зрители (привидно неохотно) след дълги молби, с протекции, с ограничения, след специално и трудно получено съгласие от благонравната мадам Бек; тези зрители тя държеше на разстояние през цялата вечер с помощта на своите изключителни способности на разузнавач, натикала ги бе в най-отдалечената, най-отблъскваща, най-студена и най-тъмна част та „карето“ — те бяха малка, отчаяна група младежи от най-отбраните семейства, чиито сестри бяха ученички в училището, по-големите синове на тук присъствуващите майки. През цялата тази вечер мадам бдеше край тези младежи — грижлива като майка, но неотстъпчива като същински змей. Пред тях имаше опънат нещо като кордон, който те коленопреклонно я молеха да прекрачат, за да се пораздвижат в един поне танц с онази „хубава блондинка“ или тази „хубава брюнетка“, или с ей тая там „прелестна девойка с катраненочерните коси“.

— Замълчете! — отвръщаше им мадам героично и неумолимо. — Ще прекрачите оттатък само през трупа ми, и по-скоро ще танцувате с монахинята от градината (имайки предвид легендата)!

И тя маршируваше напред-назад пред отчаяната им и нетърпелива редица подобна малък Бонапарт в сивкава копринена рокля.

Мадам познаваше нещичко от света, мадам познаваше отлично човешката природа. Не вярвам друга училищна директорка във Вийет да би се осмелила да допусне млад мъж между стените на училището си, ала мадам знаеше, че като позволява подобно нещо в случай като настоящия, тя прави смел удар, печели важна точка.

Преди всичко съучастници в това дела ставаха родители, тъй като то се осъществяваше единствено с тяхното посредничество. И второ, като отваряше вратите за тези гърмящи змии, тъй привлекателни и толкова опасни, мадам разкриваше най-великолепното си качество — бдителността. Трето, тяхното присъствие доставяше една от най-пикантните съставки на развлеченията. Ученичките го разбираха и го виждаха и видът на тези златни ябълки, които блещукаха отдалеч, ги оживяваше с възбуда, каквато никакви други обстоятелства не успяваха да възпламенят. Радостта на децата се предаваше на родителите, оживление и веселие се носеха из балната зала, самите млади мъже, и те, макар и въздържани, съща се забавляваха, защото мадам не ги оставяше да скучаят; по този начин всяка година празникът на мадам Бек си осигуряваше успех, непознат за празненството на която да било друга директорка в страната.

Забелязах, че отначало доктор Джон бе оставен да се разхожда на воля из стаите; от него се излъчваше мъжественост и чувство за отговорност, което балансираше младостта му и изкупваше хубостта му; ала щом започнаха танците, мадам го прибра.

— Хайде, Вълчо, елате насам — рече тя засмяно. — Макар да сте в овча кожа, ще трябва да напуснете стадото. Идвайте. Тук в карето съм събрала една чудесна менажерия. Позволете да ви наредя в моята колекция.

— Но първо ме оставете да изиграя един танц с ученичката, която сам си избера.

— Нима имате смелост да пожелаете подобно нещо? Но това е лудост! Това е богохулство. Прибирайте се, прибирайте се бързо!

Тя го прибра пред себе си и бързо го нареди зад кордона.

Както изглежда, Дженевра се бе уморила от танците и ме потърси в моето уединение. Тя се тръшна на пейката до мен и (това бе демонстрация, без която чудесно бих могла да мина) обгърна шията ми с две ръце.

— Люси Сноу! Люси Сноу! — изохка тя в истеричен хленч.

— Какво има, за бога? — сухо запитах аз.

— Как изглеждам, как изглеждам тази вечер? — попита тя настойчиво.

— Както обикновено — отвърнах, — невероятно суетна.

— Хапливо същество! Никога не намирате добра дума за мен, но въпреки това на пук на всички други завистници, зная, че съм хубава. Чувствувам го, виждам го, защото в гримьорната има огромно огледало, в което се оглеждам от глава до пети. Искате ли да дойдете с мене и да застанем пред него?

— Искам, мис Фаншоу. Ще бъдете задоволено до насита!

Гримьорната беше много близо, влязохме. Като ме хвана под ръка, тя ме притегли към огледалото. Без да се съпротивлявам, без да упорствувам и да й натяквам, аз застанах там и оставих самолюбието й да пирува и да тържествува, защото любопитствувах да видя доколко е в състояние да погълне — дали изобщо бе възможно то да се насити и дали дори далечна мисъл за другите беше в състояние да проникне в сърцето й и да смекчи неговото суетно тържество.

Нищо подобно. Тя завъртя и мен, и себе си, погледна ни и двете от всички страни, усмихна се, разтърси къдри, оправи колана си, разпери полата си и накрая, като пусна ръката ми и приклекна в подигравателен реверанс, заяви:

— За нищо на света не бих приела да съм като вас!

Забележката бе прекалено наивна, за да възбуди гняв. Отговорих само:

— Добре.

— А вие какво бихте дали, за да сте като мен?

— Не давам и пукната пара, колкото да ви се струва странно — отговорих аз. — Вие сте нещастно същество.

— В сърцето си не мислите така.

— Не, защото в него за вас няма никакво място. Само понякога ви оглеждам с ума си.

— Добре, но сега слушайте каква е разликата в нашето положение и ще разберете колко щастлива съм аз и колко нещастна — вие! — откликна тя.

— Започвайте. Слушам ви.

— Преди всичко аз съм дъщеря на джентълмен от добро семейство и макар баща ми да не е богат, очаквам наследство от чичо си. Освен това сега съм на осемнайсет години — най-прелестната от всички възрасти. Получих европейско образование и въпреки че пиша с грешки, имам достатъчно други знания. Красива съм, това не можете да отречете. Мога да имам колкото си искам почитатели. Дори тази вечер разбивам сърца на двамина джентълмени и именно отчаяният поглед на единия, който долових преди малко, ме доведе до това чудесно настроение. Обичам да ги наблюдавам как ту бледнеят, ту червенеят, как се мръщят, как хвърлят яростни погледи един към друг и пламенни — към мене. Това съм аз — щастливката аз! А сега да видим вас — бедна душице!

Трябва да сте дъщеря на незначителен баща: пристигнахте във Вийет и веднага се хванахте да гледане малки деца. Нямате никакви близки, вече сте на двадесет и три — значи не сте млада; нямате привлекателни качества, липсва ви хубост. Що се отнася до почитатели, изобщо не го знаете какво е, не умеете дори да разговаряте на тази тема. Седите занемяла, когато другите учителки заприказват за това. Никога, предполагам, не сте се влюбвала и никога не ще се влюбите, подобно чувство ви е непознато. И толкоз по-добре, защото дори някога сърцето ви да се разбие, вие самата не сте в състояние да разбиете ничие сърце. Всичко казано дотук е истина, нали?

— Голяма част е чиста истина, и то безпощадна. В душата ви, изглежда се крие доброта, Дженевра, щом можете да говорите тъй откровено. Онази змия, Зели Сент Пиер, не би могла да изрече онова, което изрекохте вие. И все пак, мис Фаншоу, колкото и да ви изглеждам злополучна, пукната пара не давам да бъда на ваше място — да имам вашия характер и външността ви.

— Само защото не съм била умна, а то е единственото, което ми интересува! Никой друг освен вас не го е грижа за това.

— Напротив, намирам ви за умна — по вас си начин. — дори за много умна. Но вие приказвахте за разбиване на сърца — забавление, което не съм в състояние да оценя. Кажете, моля, кого си въобразявате, че сте екзекутирала тази вечер?

Тя доближи устни до ухото ми.

— Изидор и Алфред дьо Амал — и двамата са тук — прошепна тя.

— О! Така ли? Бих искала да ги видя.

— Браво! Най-сетне любопитството ви се разбуди. Последвайте ме, ще ви ги покажа.

И тя гордо ме поведе.

— От никоя класна стая не можете да ги огледате както трябва — обясни Дженевра, извръщайки се към мен, — мадам ги държи на голямо разстояние. Ще пресечем градината, ще влезем през коридора и ще ги приближим откъм задната им страна. Ако ни видят, ще ни се скарат, но няма значение.

Този път ми беше все едно. Пресякохме градината, проникнахме в коридора през един тих заден вход и приближавайки „карето“, но закриляни от сянката на коридора, озовахме се близо до групата млади мъже.

Предполагам, че щях да разпозная победителя дьо Амал и без да ми го покаже. Той беше дребно конте с прав нос и правилни черти. Казвам „дребно конте“, макар да беше среден на ръст, ала всичките му черти бяха дребни, такива бяха ръцете и нозете му, беше красив и загладен, издокаран като кукла. Облечен беше елегантно, накъдрен, с чудесни обувки, връзка и ръкавици — наистина бе очарователен. Изрекох това на глас.

— Каква мила личност! — възкликнах, похвалих вкуса на Дженевра и я запитах какво според нея ще прави Дьо Амал с парчетиите от сърцето, което е разбила — дали ще го скъта в шишенце за ароматни соли и ще го съхрани в розово масло? Заявих освен това с дълбоко възхищение, че ръцете на полковника едва ли са по-големи от ръцете на самата мис Фаншоу, тъй че той би могъл да носи собствените й ръкавици, обясних й колко съм прехласната от буйните му къдрици, а що се отнася до широкото му гръцко чело и изключителното му, класическо лице, признах, че не ми стигат думи да възхваля подобно съвършенство, както трябва.

— Ами ако беше влюбен във вас? — подхвърли жестоката във възбудата си Дженевра.

— О, небеса! Какво блаженство! — възкликнах. — Но, моля ви, не бъдете безчовечна, мис Фаншоу. изричайки подобни думи, все едно че показвате на бедния, пропъден Каин далечните очертания на рая.

— Значи го харесвате!

— Като сладкишите, конфитюрите и парниковите цветя!

Дженевра се възхити от вкуса ми, понеже самата обичаше подобни неща. Затова с готовност прие, че и аз ги обичам.

— Хайде, покажете ми Изидор! — Признавам, че изпитвах далеч по-голямо любопитство да видя него, отколкото съперника му, ала Дженевра бе захласната по първия.

— Алфред бе допуснат тук тази вечер — продължаваше тя — благодарение на леля си, мадам баронеса Дьо Дорлодот; а сега, след като го видяхте, разбирате ли защо през цялата вечер съм в такова чудесно настроение, защо играх така добре, защо танцувах тъй вдъхновено и защо съм щастлива като кралица? Боже! Боже! Какво забавление бе за мен да поглеждам първо към него, а сетне към другия и да подлудявам и драмата!

— Но този другият — къде е той? Покажете ми Изидор.

— Не искам.

— Защо?

— Срамувам се заради него.

— Но какви са причините?

— Защото — защото (с тих шепот) — защото има такива бакенбарди — оранжеви — червени- затова!

— Най-сетне изплюхте камъчето! — възкликнах аз. — Няма значение, покажете ми го все пак. Обещавам да не припадна.

Тя се огледа. В този миг зад нас един глас каза на английски:

— И двете сте застанали на течение, трябва да напуснете този коридор.

— Но тук няма никакво течение, доктор Джон — извърнах се към него аз.

— Тя настива толкова лесно- настояваше той, вгледан в Дженевра с голяма благост. — Тя е нежна, трябва да се пази. Намерете й някакъв шал.

— Позволете да преценявам сама за себе си — обади се мис Фаншоу надменно. — Не ми трябва шал.

— Роклята ви е тънка, току-що сте танцували, разгорещена сте.

— Вечно ме назидавате — сопна се тя, — вечно мърморите и поучавате.

Доктор Джон не отговори. Че сърцето му е наранено, пролича от погледа му. Помръкна натъжен и обиден, той се извърна, но запази външно спокойствие. Знаех къде има шалове, изтичах и донесох един.

— Ще го носи, доколкото зависи от мене — заявих и го нагънах върху муселиновата й рокля, като покрих внимателно шията и раменете й. — Това ли е Изидор? — запитах с гневен шепот.

Тя нацупи устни, усмихна се и кимна.

— Този ли е Изидор? — повторих, като я разтърсих. Бих могла да я разтърсвам докрай.

— Самият той! — отвърна тя. — Колко е груб в сравнение с полковник-граф! И на всичкото отгоре — о, небеса! — тези бакенбарди!

Междувременно доктор Джон ни отминаваше.

— Полковник-граф! — отекнах аз. Кукла, манекен, накъдрено кученце! Жалко същество! Слуга в сравнение с доктор Джон — прислужник, камериер за доктора! Нима е възможно този чудесен джентълмен — красив като видение — да ви предлага честната си ръка и достойното си сърце, да ви обещава да бди над вашата незначителна личност и вятърничав ум през бурите и битките на живота, а вие да го отблъсквате, да му се надсмивате, да го наранявате, да го измъчвате? Имате ли право да вършите това? Кой ви е дал това право? Къде се крие то? Дали е хубостта ви — в розовите ви бузи и бялата кожа, в русата ви коса? Нима това оковава душата му в нозете ви и превива шията му пред вашия ярем? Нима това заплашва неговата любов, нежността му, мислите, надеждите, интереса, благородната му, сърдечна обич и нима вие не го искате? Защо го отблъсквате? Не, вие само се преструвате. Не говорите сериозно. Вие го обичате, копнеете за него, но сигурно си играете със сърцето му, за да го привържете още повече към себе си — така е, нали?

— Глупости! Я виж как се разпалихте! Не разбрах и половината от онова, което изрекохте.

Междувременно я бях измъкнала в градината. Накарах я да седне на една пейка и й заявих, че няма да мръдне оттам, докато не ми отговори ясно кого е решила да приеме — човекът или маймуната.

— Оня, когото наричате „мъж“ — избухна тя, — е сламенокос буржоа и носи простото име Джон! Това е предостатъчно, не го ща! Полковник Дьо Амал е джентълмен с отлични връзки, великолепни маниери, чаровна външност, с бледо интересно лице и с коси и очи на италианец. Освен туй той е най-приятният от всички компаньони — човек като мене; не е уязвим и сериозен като другия, а човек с когото мога да разговарям на равни начала, който не дотяга и не отегчава, не ме измъчва с възторзи и нападения, със силни страсти и с дарби, дето не ме привличат. Ето това е. Не ме стискайте толкова силно!

Отпуснах ръка и тя побягна. Оставих я да си върви.

Не се въздържах, върнах се в коридора, за да огледам отново доктор Джон; ала го срещнах на градинските стълби, застанал под силната светлина на един прозорец. Стройната му фигура се познаваше отдалеч, защото в цялото това сборище, нямаше ни един равен на него. Държеше шапката си в ръка; откритата му глава, лицето и челото му бяха много красиви и мъжествени. Неговите черти не бяха нежни, не бяха тънки като на някоя жена, нито бяха студени, лекомислени и безхарактерни; макар и правилни, те не бяха толкова изваяни, толкова изфинени, че да изгубят силата и значението, което получаваха от мъжествената си неправилност. Понякога от тях се излъчваха дълбоки чувства и още много оставаха недоизказани. Така поне си мислех аз, такъв ми се струваше на мене. Неизразимо удивление ме изпълваше — гледах този мъж и си казвах, че той не може да бъде унижен.

Нямах намерение да го приближавам и заговарям в градината; познанството ни не ми позволяваше подобна стъпка. Смятах само да го огледам, незабелязано сред тълпата. Заварвайки го сам, аз се оттеглих. Но той се оглеждаше за мене, или по-скоро за нея, която беше с мене, затова слезе по стълбата и ме последва в алеята.

— Значи вие познавате мис Фаншоу? Често ми се е искало да ви запитам дали я познавате.

— Да, познавам я.

— Отблизо ли?

— Достатъчно добре.

— Къде я оставихте сега?

„Не съм й гувернантка!“, поиска ми се да отговора, но само рекох:

— Разтърсих я здравата и бих я раздрусала още повече, но тя се отскубна из ръцете ми и избяга.

— Ще ми направите ли услугата — замоли ме той — да бдите над нея през тази вечер и да не й позволявате да стори нещо необмислено — например да излезе в студената нощ веднага след танц?

— Бих могла да я понаглеждам, щом искате, но тя е достатъчно своеволна, за да се остави да я контролират.

— Толкова е млада, толкова е непринудена — възкликна той.

— За мен тя е загадка — отвърнах му.

— Така ли? — запита той заинтересуван. — Защо?

— Трудно ми е да отговоря защо — поне на вас ще ми е трудно да обяснявам.

— Защо пък на мене?

— Удивена съм, че не се радва, загдето сте й такъв добър приятел.

— Но тя дори не подозира колко верен приятел съм й аз. Трудно ми е да й го обясня. Смея ли да запитам дали ви е говорила за мене?

— Да, под името „Изидор“ често ми е разправяла за вас, ала трябва да призная — едва в последните десет минути разбрах, че вие и „Изидор“ сте една и съща личност. Едва в този кратък период от време, доктор Джон, аз научих, че Дженевра Фаншоу е личността под този покрив, към която отдавна проявявате интерес, че тя е магнитът, който ви привлича на улица „Фосет“, че заради нея се осмелявате да влизате в тази градина и да търсите ковчежета, подхвърлени тук от ръка на съперник.

— Нима знаете всичко?

— Дотолкова зная.

— Повече от година я срещам в обществото. Мисис Чолмондли, нейна приятелка, е моя позната; по този начин я виждам всяка неделя. Но вие споменахте, че тя често говорила за мен под името „Изидор“. Смея ли — без да настоявам да ми издавате някаква тайна, — смея ли да ви запитам с какъв тон, с какво чувство ви е говорила за мен? Много бих искал да разбера, защото малко ме мъчи неизвестност за отношението й към мен.

— О, тя се променя — върти се и се мени като вятъра.

— И все пак нямате ли някакво общо впечатление?

„Имам, казах си, но не бих желала да споделя общото си впечатление с тебе. Освен туй, ако ти кажа, че не те обича, знам, няма да ми повярваш.“

— Мълчите — продължи той. — Страхувам се, че нямате добра вест. Нищо. Ако чувствува към мен студенина и неприязън, това е знак, че не я заслужавам.

— Нима се съмнявате в себе си? Нима се смятате по-незначителен от полковник Дьо Амал?

— Аз обичам мис Фаншоу далеч повече, отколкото Дьо Амал е в състояние да обича което и да е живо същество и ще се грижа и ще я пазя повече от него. Страхувам се, че по отношение на Дьо Амал тя се заблуждава. Аз познавам този човек, цялото му минало, лекомислието му. Той не е достоен за младата ви и хубава приятелка.

— Моята „млада и хубава приятелка“ би трябвало да знае това и да знае или да чувствува кой е достоен за нея — отвърнах аз. — Но щом хубостта или умът й й пречат толкова, тя заслужава да преживее горчивия урок на опита.

— Не сте ли прекалено строга?

— Извънредно строга — далеч повече, отколкото бих желала да ви покажа. Ако чуете острата критика, с която удостоявам тази „млада и хубава приятелка“, ще останете потресен доколко не се съобразявам с нейната чувствителна натура.

— Тя е тъй мила, че човек не може да се отнася с нея другояче освен с любов. Вие — всяка по-възрастна жена би трябвало да храни към подобна чиста, невинна млада фея нещо като майчинска или сестринска любов. Милото ангелче! Нима сърцето ви не се разтапя, когато тя шепнешком ви доверява своите чисти, детински вълнения? Колко сте облагодетелствувана! — И той въздъхна.

— Никога не изслушвам докрай подобни изповеди — изрекох ядосана. — Но хайде, доктор Джон, да променим темата за малко, искате ли? Каква божествена личност е Дьо Амал! Какъв нос само има — съвършен! Моделирайте един нос от пластилин или глина, и аз ви уверявам, че не бихте го направили по-прав, нито по-хубав; а какви класически устни, каква класическа брадичка, или как умее да се държи — неповторимо!

— Дьо Амал е невероятно празноглаво конте, и на това отгоре ужасен страхопъзльо.

— Вие, доктор Джон, както и всеки не тъй съвършен мъж, би трябвало да изпитвате към него нещо като преливащо от възхищение обожание — тъй както Марс и по-недодяланите божества са благоговеели пред чаровния Аполон.

— Безпринципен човек, празноглав комарджия! — сопна се доктор Джон. — Пале, което бих могъл да вдигна за дъното на панталоните, когато поискам, и да го запратя в колибата му.

— Този нежен ангел! — възкликнах. — Каква жестока мисъл! Не сте ли прекалено строг, доктор Джон?

И тук вече замълчах. За втори път през тази вечер аз надминавах себе си — смело изоставях природните си склонности — и разговарях необмислено, импулсивно, нещо, което много ме стресна, когато поразмислих. Бих ли могла да предположа, когато ставах тази сутрин, че преди да е паднала нощта, ще съм играла ролята на весел влюбен в един водевил, а само час по-късно най-откровено ще разисквам с доктор Джон неговата несподелена любов и ще го разубеждавам в илюзиите му? Тогава това би ми се сторило тъй невероятно, както да се издигна към небето с балон или да предприема пътешествие към нос Хорн.

След като бяхме преминали по цялата алея, докторът и аз поехме назад; отражението от прозореца отново освети лицето му. Той се усмихна, но очите му бяха тъжни. Как бих искала сърцето му да е спокойно! Как тъгувах, че е толкова нещастен, и то нещастен по такъв повод! Той — с всичките си достойнства — той да страда от несподелена любов! Тогава не знаех, че на някои сърца мъката от поражението действува благотворно, не си и помислях, че някои билки, „без мирис, когато са цели, издават аромат, когато ги смачкаш“.

— Не скърбете, не тъжете — избухнах аз. — Ако у Дженевра има капчица човещина, достойна за вашето чувство, тя ще изпита — тя трябва да ви отвърне с привързаност. Развеселете се, не губете надежда, доктор Джон. Кой да живее с надежда, ако не вие?

В отговор на тази своя реч получих каквото, предполагам, и заслужавах — поглед изпълнен с изненада, стори ми се дори — с неодобрение. Разделихме се и аз се прибрах смразена. Часовниците и камбаните отмерваха полунощ, хората бързо се разотиваха. Празненството бе привършило, лампите гаснеха. Само след час училищната постройка и пансионът тънеха в мрак и тишина. Легнах и аз, но не заспах. Не ми беше лесно да спя след един тъй изтощителен ден.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

ДЪЛГАТА ВАКАНЦИЯ

Подир празненството в чест на мадам Бек с трите предшествуващи го седмици на отпущане, с неговите дванадесет часа на бурно веселие и развлечения и с последвалия го ден на пълна почивка настъпи много различно време — два месеца на истинско съсредоточаване, на сериозно, задълбочено учение. Тези два месеца, последните от учебната година, бяха всъщност единствените истински работни месеца в годината. За тях бе отложена — в тях бе съсредоточена както от преподавателите, тъй и от страна на ученичките — главната тежест от подготовката за изпитите, предшествуващи раздаването на наградите. Кандидатките за награди трябваше да се трудят най-задълбочено, преподаватели и учители трябваше да напрегнат мишци в колелото, да подтикват изостаналите и старателно да помагат и да обучават надеждните. Необходимо бе да се подготви достойна демонстрация, да се подреди съдържателна изложба за публичен показ и за постигането на тази цел всички средства бяха позволени.

Почти не забелязах как работят останалите учители — гледах своята работа; задачата ми никак не беше лека, защото ми предстоеше да налея в деветдесет мозъка онова, което те смятаха за много сложна и трудна наука — английския език; и да привикна деветдесет мозъка към произношение, което всички те намираха за непосилно — съскащите и фъфлещите съгласни на английските острови.

Настъпи изпитният ден. Отвратителен ден! Подготвян с напрежение и старание, дочакан с набързо и небрежно навлечени дрехи — нямаше ги прозрачните и феерични рокли, нямаше ги белите тюлове и тънките поли; сдържано, спретнато, скромно, такова беше облеклото. Струваше ми се, че аз съм особено обречена, защото от всички учителки най-голямата тежест и изпитание падаха единствено върху мен. От другите не се очакваше да изпитват по предметите, които преподаваха, тъй като преподавателят по литература, господин Пол, поемаше това задължение върху себе си. Той, този училищен самодържец, събираше всички юзди в дланта на едната си ръка, отпъждаше яростно всички колеги, отказваше всяка помощ. Самата мадам, която очевидно много искаше да проведе изпита по география — и тя бе принудена да отстъпи и да се подчини на заповедите на своя деспотичен роднина. Той отстрани целия щаб от преподаватели — и мъже, и жени — и се изстъпи на изпитната катедра. Нервираше го това, че трябва все пак да направи това изключение от правилото. Не знаеше английски. Принуден бе да остави този клон от образованието в ръцете на учителката по английски, и го стори с облик на детинска ревност.

Една от приумиците на този способен, но пламенен и властолюбив мъж бе да води непрестанен кръстоносен поход срещу самолюбието на всички край него. Сам той изпитваше огромно удоволствие от своите публични изяви, ала дълбоко се дразнеше да види подобно нещо у друг. Обуздаваше се, доколкото може, стараеше се да не се издава, а когато не успяваше, избухваше като гейзер.

Вечерта преди деня на изпитите аз се разхождах в градината, където бяха другите учителки и всички пансионерки. Господин Еманюел тръгна с мен по „забранената алея“. Пурата висеше на устата му, палтото му — характерна дреха без определена форма — се вееше тъмно и застрашително; периферията на „гръцкото“ му кепе засенчваше лявото му слепоочие, черните му бакенбарди се къдреха като мустаците на разярен котарак, сините му очи проблясваха мрачно.

— И тъй — подзе той внезапно, като застана пред мен и ме спря, — вие се покачихте на трона като владетелка, седнахте на престола наравно с мене, а? Очевидно обичате да се радвате на облагите на властта. Вярвам, че затова сте тъй лъчезарна, малка амбициозна приятелко!

А истината беше, че той грешеше изцяло. Аз за разлика от него не очаквах — а и не бих могла — да се насладя на възхищението, нито на доброто мнение на утрешните си зрители. Ако тази аудитория наброяваше толкова голям брой лични приятели и познати, колкото имаше той, може би щеше да е по-различно. Говоря за случая, какъвто беше. Училищните победи излъчваха за мене ледена светлина. Питала се бях, питам се и сега, защо за него те сякаш грееха със сърдечна, уютна мекота. Може би той им отдаваше твърде голямо значение; вероятно аз ги ценях малко. Но, тъй или инак, и аз като него си имах своите прищевки. Обичах да довеждам господин Еманюел до състояние на ревнивост, това подпалваше духа му, възбуждаше ума му, хвърляше най-странни отблясъци и сенки по слабото му лице и виолетовосините му очи (той обичаше да казва, че черната коса и сините очи били „част от очарованието“ му). В гнева му имаше нещо привлекателно, беше неподправен, искрен, съвсем безпричинен, ала никога — лицемерен. Затова не възразих на обвиненията, които ми отправи, само запитах кога ще се проведе изпитът по английски — в началото или в края на изпитите.

— Не съм решил още — отвърна той — дали да е в началото, преди да са дошли още всички служители, когато вашата грабителска същност няма да бъде удостоена от голяма аудитория, или пък съвсем накрая, когато всички ще са вече уморени и вниманието им ще е разсеяно, ще бъдат отегчени.

— Колко сте жесток, господине! — възкликнах, преструвайки се на отчаяна.

— С вас човек трябва да бъде жесток! — отвърна той. — Вие сте от ония, които трябва да се обуздават. Знам ви! Другите в този дом гледат, като преминавате, и смятат, че някаква безцветна сянка е прекосила пътя им. Що се отнася до мен, веднъж разгледах внимателно лицето ви и това ми стига!

— Доволен ли сте, че сте ме прозрели?

Без да отговори направо, той продължи:

— Колко доволна бяхте от успеха си във водевила! Наблюдавах ви и забелязах страстния блясък от триумфа, изписан по лицето ви. Този огън се предаде и в погледа ви — това не бе обикновена светлина, то беше пламък! Но аз го предугаждах.

— Чувството, което изпитах тогава, господине — вие силно преувеличавате, и качеството, и неговото количество, — беше съвсем абстрактно. Не ме беше грижа за водевила. Ролята, която ми дадохте, я ненавиждах. Не изпитвах капка симпатия към публиката в салона. Те без съмнение са били добри хора — но аз не ги познавах. Какво бяха те за мене? Вълнува ли ме явяването ми пред утре? Дали изпитът представлява за мен друго освен най-обикновена работа — работа, която бих искала да е вече свършена?

— Искате ли да я взема от плещите ви?

— От все сърце, стига да не ви е страх от провал.

— Но аз непременно ще се проваля. Знам само три думи на английски и няколко изречения. Ако ме питате, най-добре ще е изобщо да се откажем — да няма изпит по английски. Е?

— Ако мадам се съгласи, съгласна съм и аз.

— Искрено?

— Съвсем искрено.

Той замълча и дръпна от пурата си. Внезапно се извърна към мен.

— Дайте си ръката — извика, а ядът и ревността се стопиха от лицето му, което сега излъчваше широта и доброта.

— Хайде, нека не сме съперници — да бъдем приятели — продължи господин Пол. — Изпитът ще се състои, а пък аз ще избера най-подходящото време и място да ви дразня и да ви преча, както бях склонен допреди десет минути (изпадам в такива настроения още от детинство), от сърце ще ви помогна. В края на краищата вие сте самотна, чужденка сте, трябва да си пробивате път и да си изкарвате хляба; няма да е лошо да ви забележат. Ще бъдем приятели, искате ли?

— От цялото си сърце, господине. Истински се радвам на добрия приятел. Предпочитам го пред всякаква слава.

— Бедничката! — възкликна той, извърна се и напусна алеята.

Изпитът премина успешно. Господин Пол удържа думата си докрай и стори всичко по силите си, за да улесни моята роля. На другия ден раздадоха наградите. И това мина; училището бе разпуснато, ученичките се разотидоха и голямата ваканция започна.

Ах, тази ваканция! Дали някога ще я забравя? Не вярвам. Мадам Бек замина още през първия ден от почивката — отиде при децата си на морския бряг; трите учителки имаха родители или приятели, при които намериха подслон. Всеки един от преподавателите тръгна нанякъде; един за Париж, друг за Бу-Марен, господин Пол пое на поклонение към Рим. Къщата остана съвсем празна, като изключим мен, една прислужничка и оная нещастна, деформирана и полунормална ученичка, полуидиотка, чиято мащеха не я искаше у дома й, в някаква далечна провинция.

Сърцето ми почти замря в гърдите, жалки копнежи изпънаха струните му. Колко дълги бяха тези септемврийски дни, колко тихи, колко безжизнени! Колко огромни и празни изглеждаха опустелите стаи! колко мрачна бе изоставената градина, посивяла от прахоляците на града, изоставен от лятото. Чудех се как ще доживея до края на тези осем седмици. Духът ми отдавна бе започнал да унива, а сега, когато отдръпнаха подпората, която ми носеше работата, изведнъж рухна. Скучното бъдеще не вещаеше утеха, не обещаваше нищо, не ме подтикваше да понасям сегашните несгоди срещу бъдещи радости. Често ме налягаше мрачно безразличие към живота — едно отчаяно копнение да стигна по-скоро до края на земните си дни. Уви! Когато ми остана достатъчно време, за да огледам живота си, както такива като мене би трябвало да го оглеждат, открих пред себе си безнадеждна пустиня — жълти пясъци, без стрък зеленинка, без лампи, без кладенец. Не познавах и не смеех да лелея ония надежди, тъй скъпи на младостта, които я извисяват нагоре и я тласкат напред. Дори да почукваха понякога на сърцето ми, аз вдигах отпреде им негостоприемна преграда. А след като ме напущаха отпъдени, често леех горчиви сълзи, но не виждах друг изход. Не смеех да предложа подслон на тези гости, защото смъртно се страхувах от греха и слабостта на напразните надежди.

Верующи читателю, ти си готов да ми четеш поучителна проповед по повод онова, което току-що описах; същото се готвиш да сториш и ти, моралисте, и ти, строги мъдрецо, а ти, стоико, ще се намръщиш, циникът ще ми се присмее, докато ти, епикуреецо, ще се залееш от смях. Добре, на всички ви аз отговарям тъй: постъпвайте както ви е угодно. Приемам и проповедта, и укорителното смръщване, и подигравката, и вашия смях. Възможно е всички да сте прави, а може би на мое място и вие като мене щяхте да грешите. Първият месец бе за мене дълъг, черен и тежък.

Ненормалната ученичка не изглеждаше нещастна. Правех каквото можех, за да я храня добре и да й бъде топло, защото единственото, от което се нуждаеше, бе храна и слънце, а като нямаше слънце — запален огън. Недоразвитите й способности се радваха на бездействието, умът, очите, ушите, сърцето й спяха доволни, не бяха в състояние да се събудят за никаква работа, следователно в летаргията се усещаха като в рая.

Три от седмиците на ваканцията бяха горещи, слънчеви и сухи, ала четвъртата и петата бяха бурни и дъждовни. Не зная защо промяната на времето ми се отрази тъй жестоко; бушуващата буря и шибащият вятър ме хвърлиха в някаква смъртоносна парализа, каквато не усещах, докато въздухът бе ведър, но сега нервната ми система вече не можеше да издържи онова, което би принудена да понася дълги дни и нощи в тази огромна празна къща. Как съм молила небето да ми даде утеха и подкрепа! С каква ужасна сила ме изпълваше убеждението, че Съдбата е мой вечен враг, който не може да бъде умилостивен. Не обвинявах за това милостта божия, нито неговата справедливост. Реших, че част от големия му план е едни да страдат горчиво цял живот, и бях уверена, че сред тях съм и аз.

Почувствувах известно облекчение, когато един ден пристигна лелята на ненормалната, възрастна добра женица, и отведе моята странна, недъгава другарка. Нещастното същество понякога ми дотежаваше ужасно; не можех да я извеждам извън градината, а и не биваше да я оставям нито миг сама, защото умът подобно на тялото й бе объркан. Тя имаше склонност към злото. Стремежът да направи беля, да стори безпричинно пакост налага край нея винаги да има някой. А тъй като почти не говореше и прекарваше цели часове да криви лицето и крайниците си, аз се усещах по-скоро затворена с някакво неукротимо животно, отколкото с човешко същество. Освен това обслужването й изискваше познанията на милосърдна сестра. Търпението ми беше тъй изчерпано, че понякога напълно се стопяваше. Тези задължения не трябваше да се изпълняват от мен, а от друга прислужница, която сега бе в отпуск; в залисията на ваканционната суетня не потърсиха кой да я замества. И все пак изпитанията от този род не бяха най-страшните, с които се бях сблъсквала в живота. Колкото и да бяха уморителни и противни, душевната ми мъка беше далеч по-изтощителна и съсипваща. Грижите за невменяемата често ме караха да се отвращавам от храната и ме тласкаха към чистия въздух, при кладенеца или край водоскока в двора. Но тези задължения ни веднъж не смазаха сърцето ми, не насълзиха очите ми, нито попариха страните ми със сълзи, горещи като разтопен метал.

След като ненормалната си замина, бях свободна да излизам навън. Отначало нямах смелост да се отдалечавам от улица „Фосет“, но постепенно намерих градските порти, преминах през тях и след туй често скитах по шосето, през полята, отвъд гробищата — католическите и протестантските, — зад нивите, стигах до долчинки и горички и още кой знае къде. Като че ме подтикваше остен, някаква треска не ме оставяше да почивам, копнежът за другарство подклаждаше в душата ми смъртен глад. Често се разхождах по цял ден в жежкото пладне, в хладната вечер, за да се върна чак при изгрева на луната.

Докато се разхождах тъй самотна, опитвах се да си представя как живеят моите познати. Мадам Бек в някакъв весел морски курорт с децата си, с майки си и с цяла група приятели, потърсили същия източник на отмора. Зели Сент Пиер беше в Париж с роднините си, другите учители бяха по домовете си. Дженевра Фаншоу беше предприела с някои свои познати пътешествие на юг. Дженевра ми се струваше най-щастлива. Намираше се в красиви местности, това септемврийско слънце озаряваше за нея плодородни равнини, в които под меките му лъчи зрееха жита и лозя. Тази златна и кристална луна изгряваше пред погледа й над сини хоризонти, накъдрени от планински силуети.

Ала всъщност всичко туй не беше от значение. Аз също усещах есенното слънце и луната, но ми се щеше да съм затрупана с пръст и трева, далеч от тяхното влияние, защото не можех да живея в светлината им, нито да ги превърна в свои другари, нито да им предложа обичта си. А Дженевра носеше в сърцето си един дух, способен да дава постоянна сила и утеха, да разхубавява дневната светлина и да омекотява мрака; най-чудесният от добрите гении, който бди над човечеството, я закриляше с криле и засенчваше главата й с тялото си. Подир Дженевра вървеше Истинската Любов, тя никога не можеше да бъде сама. Съзнаваше ли Дженевра това? Струваше ми се, да. Не я смятах за тъй безчувствена. Предполагах, че в сърцето си е благородна, че и сега обича, но скритом, че един ден възнамерява да покаже колко дълбоко люби и тя; представях си верния й герой, полууверен в стеснителната й обич и утешаван от тази своя увереност; подозирах, че помежду им съществува електрическа връзка на симпатия, чудесна верига на взаимно разбирателство, която поддържа общуването през хиляди километри и пренася през поля и равнини мислите им един към друг с помощта на молитвите и доброжелателството. Постепенно Дженевра се превърна за мен в нещо като героиня. Един ден, като усетих тази нарастваща илюзия, казах си: „Изглежда, нервите ми наистина са прекалено изопнати. Умът ми престрада твърде много, страхувам се, че ще заболея. Какво да сторя? Как да устоя на болестта?“

Ала при тези обстоятелства бе трудно да се опазя. Най-сетне, след цял един ден и цяла една нощ на дълбока душевна депресия, аз легнах физически болна, останах в леглото. По това време циганското лято бе стигнало до своя край — започнаха бурите на есенното равноденствие и в продължение на девет мрачни и дъждовни дни, чиито часове отлитаха гневни, оглушаващи, ветровити, грохотни от бушуващия ураган, аз лежах просната в леглото от някаква странна треска на духа и кръвта. Сънят ме напусна. Ставах нощем, търсех го, умолявах го от сърце да се върне. Отвръщаше ми трясъкът на някой прозорец или протяжният вик на бурята. Сънят не се върна.

Греша. Върна се веднъж, ала разгневен. Раздразнен от упоритостта ми, той дойде, за да отмъсти. Според часовника на „Свети Йоан Кръстител“ сънят не продължи повече от пет-десет минути — кратък период, но достатъчен, за да пречупи съществото ми с необяснимото си притеснение, да ми внуши едно безименно преживяване, което носеше оттенъка, изражението, ужаса, чувството за някакво посещение от небитието. Между дванадесет и един часа тази нощ към устните ми бе поднесена насилствено една чаша с течност, черна, силна, странна, почерпана не от кладенец, а напълнена от едно бездънно и безкрайно море. Страданието, замесено в мирски пропорции и приготвено за устните на смъртен, няма такъв вкус, какъвто имаше моето страдание. След като отпих и се събудих, аз си казах, че всичко е свършено, че краят вече и дошъл и аз вече съм отвъд. Разтреперана от страх, когато се свестих, готова да извикам за приятелска помощ, припомних си, че наблизо няма ни един жив човек, който да откликне на моя зов — в далечната си таванска стая Готон не би могла да ме чуе, — аз коленичих на леглото. Преминаха няколко ужасни часа; бях неописуемо объркана, смазана и потисната. След ужаса на оня сън най-непоносимо ми се струваше следното: стори ми се, че любимите ми покойници, които ме бяха обичали приживе, ме срещат на друго място, но вече отчуждени. Душата ми бе смазана от неописуемо чувство на отчаяние пред бъдещето. Не съществуваше причина, поради която да се опитвам да оздравея или да искам да живея; ала непоносим беше и безжалостният и надменен глас, с който смъртта ме предизвикваше да се предам на нейните непознати терзания. Когато се опитах да се моля, успях да изрека единствено следните слова:

„От най-ранна възраст понасям твоите мъчения с тревожен ум.“

Това бе чистата истина.

На другата сутрин, когато ми донесе чая, Готон ме подкани да извикаме лекар. Не пожелах. Смятах, че никакъв лекар не е в състояние да ме излекува.

Една вечер (не бях трескава, владеех се напълно) аз станах. Облякох се изтощена и разтреперана. Не можех да понасям повече самотата и тишината на дългата спалня, призрачно белите легла се превръщаха за мен в привидения, балдахините им ми се струваха като черепи, огромни и белязани от слънцето, в широките им, зейнали очни дупки се привиждаха смъртни сънища за по-стари светове и по-могъщи раси. Тази вечер у мен по-твърдо от всякога се загнезди убеждението, че Съдбата е от камък, а Надеждата — лъжлив идол — сляп, безкръвен, с гранитно сърце. Усещах освен това, че изпитанието, отредено ми от бога, наближава своя връх и вече може да бъде пречупено със собствените ми ръце, макар че те бяха горящи, немощни и разтреперани. Все още валеше, както през целия ден. Падаше здрач, това ме натъжи; от прозореца видях настъпващите нощни облаци да се влачат ниско, като отпуснати знамена. Стори ми се, че в този час небето излъчва обич и състрадание към всички болки, изживявани на земята. Тежестта от ужасния ми сън като че ли се повдигна; непоносимата мисъл, че повече не съм обичана, не съм желана, се поразсея от радостни надежди. Уверена бях, че тези надежди ще засияят по-ярко, ако се измъкна от тази къща, чийто покрив ме притискаше като надгробен камък, и ако изляза извън града, до една тиха могила, далече в полята. Загърната в наметка (не съм била трескава, щом съм предвидила да се облека топло), потеглих. Спряха ме камбаните на църквата, край която минавах; сякаш ме приканваха за молитва и аз влязох. Всякакъв свещен ритуал, всяко проява на искрена вяра, всяка молитва към бога бяха тогава за мене утеха, какъвто е хлябът за гладния. Коленичих с другите на каменния под. беше стара църква и здрачът в нея не бе позлатен, а зачервен от светлината, проникваща от стъклописа на прозорците.

Имаше малко богомолци и половината от тях си тръгнаха, щом свърши молитвата. Скоро разбрах, че останалите чакат да се изповядат, не мръднах. Внимателно затворих църковните врати, възцари се свята тишина, обви ни тържествен здрач. След малко бездиханна и изтощена от молитви, една покайваща се се запъти към изповеднята. Наблюдавах. Тя прошепна признанието си. Шепнешком я опростиха, тя си тръгна утешена. Влезе друга, сетне трета. Някаква бледа жена, коленичила до мене, се обади с тих, мил глас:

— Влезте сега вие, аз още не съм готова.

Подчинявайки се механично, аз станах и влязох. Знаех какво ще правя; умът ми огледа намерението ми със светкавична бързина. Подобна стъпка не би могла да ме направи по-нещастна, отколкото бях, а бе възможно да ме утеши.

Отецът в изповеднята не вдигна поглед, само кротко склони ухо към устните ми. Възможно е да беше добър човек, но дългът за него се бе превърнал в навик и той го изпълняваше като тегоба. Не познавах ритуала на изповедта. Вместо да започна с обичайните думи, аз изрекох:

— Отче, аз съм протестантка.

Той рязко се извърна. Не беше тукашен свещеник. Хора с тази професия обикновено имат раболепно изражение. По профила му разбрах, а също и по челото, че е французин; макар вече посивял и възрастен, стори ми се човек чувствителен и интелигентен. Запита ме любезно защо, като съм протестантка, съм отишла при него.

Отвърнах, че направо загивам за съвет и утешителна дума. Обясних, че седмици наред живея съвсем сама, чу на ума ми лежи болка, чиято тежест вече едва ли бих могла да понеса.

— Грях ли е, или престъпление? — запита той стреснато.

Уверих го, че не е нищо подобно и доколкото можах, разказах му какво съм преживяла.

Той остана замислен, изненадан, удивен.

— Сварвате ме неподготвен — рече. — за пръв път имам случай като вашия. Най-често знаем какво да очакваме и сме готови, ала това е нещо непознато за обикновените изповеди. Едва ли имам подходящ съвет за тия обстоятелства.

Разбира се, аз и не бях очаквала от него друго освен облекчението да излея мислите си в нечие ухо, човешко и чувствително, но и дискретно, да изрека на глас поне част от тъй дълго събираната, изстрадана болка в съд, който няма де се прелее обратно в мене, и това ме бе облекчило. Вече бях утешена.

— Да си вървя ли, отче? — запитах го, защото мълчеше.

— Дъще — обади се той мило (уверена съм, че беше добър човек, в очите му се четеше страдание), — засега по-добре си вървете. Но уверявам ви, че думите ви ме развълнуваха. С течение на годините за мен изповедите са се превърнали в нещо формално и обикновено. Вие дойдохте и ми изляхте сърцето си — нещо, което се прави рядко. Ще обмисля вашия случай и ще го обсъдя с моите братя. Ако бяхте от нашата вяра, бих намерил какво да ви кажа. Един тъй разстроен ум намира покой единствено в уединение и в редовни молитви. Знае се, че светът не дарява утеха на подобни характери. Светите мъже са съветвали покайващи се като вас да си осигуряват пътя към небето с покаяние, себеотрицание и истински благодеяния. Тук на земята за храна и питие им служат сълзите, горчивият хляб и горчивата вода, възнаграждението го спохожда след смъртта. Дълбоко вярвам, че мъките, под които се превивате, са пратеници от бога, дошли да ви върнат към лоното на истинската църква. Вие сте създадена за нашата вяра. Повярвайте, единствена нашата вяра е способна да ви изцери и да ви помогне. Протестантството, общо взето, е твърде сухо, студено, прозаично за същество като вас. Колкото повече се вглеждам във вашия случай, толкова по-ясно съзнавам, че той е необикновен. Не ще ви загубя от погледа си. Хайде, дъще моя, вървете си сега, но пак се върнете при мене.

Станах и му благодарих. Излизах, когато ме повика.

— Не бива да се връщате тук, в църквата — заяви той. — Виждам, че сте болна, а тази църква е студена . трябва да дойдете в дома ми. Аз живея на… — и ми даде адреса си. — Елате там утре в десет.

В отговор на тази покана аз само се поклоних, пуснах воала си и като се увих в наметката, се измъкнах навън.

Как мислиш, читателю, дали възнамерявах да потърся отново утеха от този свещеник? По-скоро бих се решила да вляза във вавилонската пещ! Този отец имаше оръжия, с които бе в състояние да ми въздействува, бе природно добър, с оная сантиментална френска доброта, която знаех, че не ме оставя безразлична. Като изключим любовта, едва ли съществуваше друг вид добро човешко чувство с коренче в действителния свят , на което да бях в състояние да устоя докрай. Отидех ли при него, той щеше да ми покаже всичко онова, което бе нежно, утешаващо и добро в попското учение. Сетне щеше да се опита да подкладе, да раздуха и запали устрема ми към благотворителни дела. Не знам как би завършило това. Всеки от нас се мисли силен в известни неща, но тъй също ние знаем колко сме слаби в други. Вероятностите са такива, че ако бях посетила улица „Влъхвите“ номер 10 в определения ден и час, сега, вместо да пиша този еретически разказ, може би щях да прехвърлям броеница в някоя килия на кармелитския манастир на булевард „Креси“ във Вийет. Имаше нещо изкусително у този благ стар свещеник, но каквито и да са неговите събратя, каквото и да си мисля за неговата църква и вяра (не харесвам нито едното, нито другото) към мен, когато се нуждаех от доброта, той ми стори добро. Да бъде благословен!

Здрачът бе прелял в нощ, лампите по улиците бяха запалени, когато напуснах онази мрачна църква. Сега вече можех да се прибера. Неустоимото желание да ме подуха октомврийският вятър на онази могила далеч от града се бе превърнало в обикновено пожелание, което разумът бе в състояние да потисне. Тъй стана, и аз тръгнах, както си въобразявах, към улица „Фосет“. Намирах се в един квартал от старата част на града, прорязан от безброй тесни улички, с живописни, старинни и полурухнали къщи. Бях твърде отпаднала, за да внимавам, и още по-небрежна към собственото си благополучие и безопасност, за да се предпазвам. Загубила се бях, но не ми стигаше смелост да попитам за пътя.

Ако бурята се бе укротила по залез слънце, сега тя си наваксваше изгубеното време. Силен и хоризонтален бе напорът на вятъра от северозапад към югоизток, той носеше ситен дъжд и от време на време подобно изстрели изпращаше порой от градушка; беше студено и пронизваше до кости. Наведох глава да срещна напора, но той ме тласна назад. Сърцето ми не се сломи от този сблъсък, единственото ми желание бе да имам криле, за да възседна вятъра, да разперя тези криле, да ги опра на неговия устрем, да препусна заедно с него, да шибам, където шибаше и той. Докато си мечтаех за това, изведнъж се почувствувах по-замръзнала отпреди и по-безсилна. Опитах да достигна до портата на едно от близките големи сгради, ала огромната фасада и високата кула почерняха и изчезнаха пред погледа ми. Вместо да се прислоня до стъпалата, както възнамерявах, аз сякаш полетях стремглаво към някаква пропаст. След това не помня нищо.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

СТАРО ПРИЯТЕЛСТВО

Къде е странствувала душата по време на този припадък, не зная. Каквото и да е видяла, където и да се е носила в своя транс през онази странна нощ, тя го запази за себе си и не прошепна ни дума на Паметта, обърка въображението със своето неразгадаемо мълчание. Възможно е да се е вдигнала горе, да е видяла своя вечен дом с копнежа да я оставят сега да си почива, с надеждата, че мъчителното й съжителство с материалното най-сетне и дошло до своя край. Докато тя е хранила надеждата, изглежда, някой ангел я е пропъдил от райския праг, повел я е разплакана надолу и пак я е приковал, разтреперана и съпротивляваща се, към това бедно тяло, измръзнало и изтощено, чието съжителство й беше толкова омръзнало.

Зная, че се е върнала в затвора си с болка и неохота, със стон и дълга тръпка. Разделените другари, Душата и Материята, се съединиха мъчително. Те се поздравиха, но не с прегръдка, а с продължителна борба. Възвърнах зрението си и всичко пред мен плувна в червено, като обагрено от кръв; изчезналият слух се втурна върху ми грохотно, като гръм; съзнанието се разбуди със страх. Надигнах се отвратена, запитах се къде, сред какви странни същества отварям очи. Отначало не познах нищо, върху което спря погледът ми. Стената не беше стена, лампата не беше лампа. Бих различила онова, което зовем привидение, тъй ясно, както и най-обикновения предмет — искам да кажа, че всичко, на което се спря погледът ми, ми се стори нереално. Ала сетивата скоро възвърнаха силата си; машината на времето бързо подхвана обичайната си и редовна работа.

Все още не знаех къде се намирам, разбрах само, че са ме преместили от мястото, където паднах. Не лежах на стъпалата; от нощта и бурята ме пазеха стени, прозорци и таван. Пренесена бях в някаква къща: но каква къща?

Помислих си единствено за пансиона на улица „Фосет“. Все още в полусъзнание, опитах се да отгатна в коя от стаите са ме сложили — дали в голямата спалня, или в някоя от по-малките. Бях учудена, защото по мебелировката не разпознавах ни една от тези стаи. Нямаше ги празните бели легла, нито дългата редица от широки прозорци. „Не е възможно, казах си, да са ме поставили в стаята на самата мадам Бек!“ И тогава погледът ми се спря на едно кресло, покрито със синя дамаска. Изплуваха и други столове, тапицирани по същия начин, накрая успях да огледам цялата приятна гостна, буйния огън в чистото огнище, килима, чиито арабески в светлосиньо олекотяваха основния бежов фон, бледи стени, по които едва загатнати, но безкрайни гирлянди от лазурни незабравки се виеха замаяни и учудени сред безброй златни листенца и клонки. Огледало в позлатена рамка запълваше пространството между двата прозореца, обрамчени със завеса от същата синя дамаска. В това огледало съзрях себе си, но не на леглото, а върху един диван. Приличах на привидение — очите ми бяха по-големи и по-хлътнали, косата — по-тъмна от обикновено, защото контрастираше с изпитото ми и пепеляво лице. Не само от мебелировката, но и от разположението на прозорците, вратите и камината разбрах, че това бе непозната стая в непознат дом.

Като оглеждах синьото кресло, стана ми още по-ясно, че умът ми не е наред, защото то ми се стори познато, познава и дивана с вита резба, както и кръглата маса по средата, покрита със синя покривка с орнаменти от пожълтели есенни листа, а най-познати ми се видяха две столчета за крака с бродирани покривки, също и малкият стол в рамка от слонова кост, по чието облегало и седалка бяха избродирани букети от ярки цветя върху тъмен фон.

Объркана от тези предмети, продължих да разглеждам. Колкото да бе странно, навсякъде около мен съзирах стари познайници, от всяка ниша надничаха стари приятели. Над камината висяха две овални миниатюри; знаех наизуст перлите над високите и накъдрени глави на изобразените там жени, кадифетата, обгръщащи белите шии, гънките на широките бели забрадки, десена на дантелените ръкавели. На поставката над камината имаше две китайски вази, няколко чаши от стар чаен сервиз, гладки като емайл и прозрачни като яйчена черупка, както и един бял орнамент, класическа алабастрова група, сложена под стъклен похлупак. Познавах особеностите на всеки от тези предмети, подобно на ясновидка можех да изброя повредените и отчупени места. Но най-вече ме поразиха два малки паравана, украсено със ситни рисунки, като гравюри; очите ме заболяха да се взирам в тях, защото си спомних как часове наред чертичка по чертичка, извивка по извивка една ученичка ги бе изписвала с молива, хванат с тези пръсти, сега изтънели като скелет.

Къде се намирах — не само на кое място, но и в коя година? Защото всички тези предмети бяха от предишни дни и от далечна страна. Преди десет години се бях сбогувала с тях; от четиринадесетата ми година насам се бяхме разделили. Прошепнах: „Къде съм?“

Една фигура, която не бях забелязала досега, се размърда, стана, приближи ме — фигура, неподходяща за обстановката, която само усложни загадката. Беше някаква местна жена в обикновено боне на прислужница и с шарена басмена рокля. Не говореше нито френски, нито английски и нищо не успях да науча от нея, защото не разбирах диалекта. Ала тя намокри слепоочията и челото ми с хладка и ароматна вода, сетне повдигна възглавницата, на която лежах, със знаци ми показа, че не бива да говоря, и пак седна на поста си в края на дивана.

Тя плетеше, очите й се взираха в плетивото и можех да я наблюдавам несмущавано. Искрено се чудех какво прави тук и какво общо би могла да има с предметите или сцените от моето детство. А още повече се чудех какво общо имаха тези предмети и дни с мене сега.

Твърде слаба, за да се задълбочавам в загадката, аз се опитах да я разреша, като си казах, че ще е някаква грешка, сън, трескаво бълнуване, ала знаех, че не може да е грешка и че не спя, уверена бях, че умът ми е в нормално състояние. Щеше ми се стаята да не е тъй ярко осветена и да не бях видяла малките картини, орнаментите, параваните, бродирания стол. Всички тези предмети, както и мебелировката със синята дамаска, бяха съвсем същите, до най-малки подробности, като ония, които ясно си спомнях и добре познавах от гостната стая в дома на моята кръстница в Бретън. Стори ми се, че само жилището е различно, с различни прозорци и размери.

Помислих си за Бредерин Хасан, пренесен в съня си от Кайро пред портите на Дамаск. Дали някой добър дух е надвесил тъмното си крило в бурята, на чийто напор се подлагах, и подхващайки ме от църковните стъпала, „издигайки се високо във въздуха“, както се казва в източните приказки, ме е пренесъл през морета и суша и ме е оставил кротко край някое огнище в стара Англия? Но не, знаех, че огънят на оная камина не гори вече в оня уютен кът. Отдавна бе загаснал и домашните божества бяха пренесени другаде.

Прислужницата се извърна към мене; забелязвайки, че очите ми са широко отворени и в тях има тревога и възбуда, тя остави плетивото. Видях я да се навежда над някаква масичка. Наля вода, отмери капки от някакво шишенце. С чаша в ръка ме приближи. Каква бе тъмната течност, която ми предлагаше? Какъв бе този божествен елексир или омайно биле?

Късно бе да разпитвам; изпила го бях безропотно и наведнъж. Прилив на кротки мисли леко погали ума ми; все по-нежно и по-нежно идваше приливът, вълните му бяха по-меки от мехлем. Болката на слабостта отпусна крайниците ми, мускулите ми заспаха. Изгубих сили да се движа, но тъй като същевременно изчезна и желанието, не ме лишаваха от нищо. Добрата прислужница сложи един параван между мен и светлината; видях я как стана да го нагласи, но не си спомням да съм я видяла, когато се връща на мястото си; в промеждутъка на двете действия за съм заспала.

Събудих се — и о, чудо! Всичко бе отново променено. Заобикаляше ме светлина на пладнето — наистина не някаква силна лятна светлина, а оловният сумрак на суровата и бурна есен. Сега вече бях сигурна, че съм в пансиона — увери ме блъскащият в прозорците дъжд; увери ме воят на вятъра между клоните, което подсказваше, че вън има градина; увериха ме студът, белотата, самотата, сред които лежах. Казах „белотата“, защото край леглото ми висяха димитни завеси и запречваха гледката.

Вдигнах очи, огледах се. Очите ми подготвени да съзрат дългата, широка, белосана спалня, замижаха стреснато, когато се сблъскаха с тясното пространство на една малка стая — стая с морскозелени стени; тъй също вместо пет широки и голи прозореца тук имаше само един, висок, с малки ромбоидни стъкла, закрит от муселинени драперии; вместо двадесет и четири поставки от боядисано дърво с леген и кана върху всяка от тях имаше тоалетна масичка, нагиздена като дама за бал, с бяла рокля върху розова фуста; украсяваха я голямо полирано огледало и красива възглавничка за игли, обрамчени с дантела. Тази тоалетна заедно с един малък, нисък фотьойл, облечен в кретон на зелени и бели цветя, стойка за леген с мраморна плоча, и зелени съдове завършваха мебелировката на малката стая.

Читателю, сега вече се уплаших. Защо? — сигурна ще запиташ ти. Какво имаше в тая простичка и хубава спалня, което да стресне дори и най-стеснителния човек? Ето какво; тези мебели не биха могли да са действителни, материални столове, огледала и умивалници; те сигурно бяха привидения на подобните там; или пък, ако това се отхвърлеше като съвсем нереална хипотеза (макар и смутена, аз я отхвърлях), оставаше да се заключи, че аз самата съм преминала в някакво ненормално психическо състояние — накратко, че съм много болна и бълнувам; но в такъв случай, това бе най-странното бълнуване, с което делириумът е спохождал жертвата си.

Познавах — длъжна бях да познавам зеления крептон на този малък стол. Самия удобен стол; резбованата, излъскана, черна, украсена с листа рамка на това огледало, гладката, млечнозелена повърхност на предметите върху умивалника, а и самата му стойка с плочата от сив мрамор, отчупен в единия край — заставена бях да разпозная всички тях и да ги поздравя, тъй както миналата вечер бях познала и поздравила мебелите от палисандрово дърво, драпериите, порцелана на гостната стая.

Бретън! Бретън и дните от преди десет години блеснаха, отразени в това огледало. Но защо Бретън и детинството ми се провиждаха по този начин? Защо, ако изобщо трябваше да се връщат, не се връщаха каквито бяха? Защо пред обърканото ми зрение се привиждаше само мебелировката, а стаите и градът се бяха променили? Що се отнасяше до тази игленица, изработена от розов сатен, украсена със златни мъниста и обрамчена с набрана дантела, аз имах право да я познавам, както познавах и параванчетата — сама ги бях работила. Скочих от леглото, взех игленика и го разгледах. Ето инициалите „Л. Л. Б.“, извезани със златни мъниста и обкръжени с овален венец, избродиран от бяла коприна. Това бяха инициалите на моята кръстница — Луиза Люси Бретън.

Нима съм в Англия? Нима съм в Бретън — възкликнах развълнувана, бързо дръпнах пердето на прозореца и погледнах навън, опитвайки се да открия къде съм, почти готова да срещна спокойствие, старинни, красиви сгради и чистия сив паваж на улица „Света Ана“, а в дъното й да съзра кулите на катедралата; или пък, най-малкото, да видя друг някакъв глад — някоя улица във Вийет, ако не булевард в някой приятен и старинен английски глад.

Вместо това през рамка на листа, скупчени край високия прозорец, аз се взирах в тревистата площ на някаква поляна с дървета, които се вдигаха от ниския долен край — високи горски дървета, каквито отдавна не бях виждала. Те се огъваха под октомврийския вятър; между стволовете им съзрях широка улица, по която лежаха купчини жълти листа, а други подхвръкваха, гонени от западния вятър. Какъвто и да бе пейзажът по-нататък, той, изглежда, бе равнинен и тези високи буки го скриваха от погледа. Мястото изглеждаше усамотено и съвсем чуждо за мен. Изобщо не го познавах.

Отново си легнах. Леглото ми бе в малка ниша. Извих глава към стената и стаята с нейните удивителни предмети изчезна от очите ми. Изчезна ли? Не! Защото докато променях положението си с тази надежда, забелязах в зеленото пространство между сбраните и нагънати завеси да виси една широка позлатена рамка с някакъв портрет. Беше нарисуван — и то отлично — с водни бои; една глава, глава на момче, свежа, изобразена като жива, сякаш ме заговори, одухотворена. Беше младеж на около шестнадесет години, светъл, с пращящи от здраве бузи; косите бяха дълги, не тъмни, със слънчеви оттенъци, проницателни очи, хубава уста и весела усмивка, изобщо много приятно лице, особено за оня, който се смята в правото си да притежава този младеж — например за родителите му или пък сестрите. Всяка малка романтична ученичка би могла да се влюби в него. Очите гледаха така, сякаш ако бяха малко по-възрастни, щяха да отговорят с огнен любовен взор. Не бях в състояние да кажа дали по-късно биха могли да излъчват равния блясък на вярата; но на повърхностните чувства устните му щяха да отвръщат капризно и самоуверено.

Опитвах се да приемам всяко нова откритие колкото можеше по-спокойно и си прошепнах: „Ах, този портрет висеше в стаята за закуска над камината — прекалено високо, както ми се струваше навремето. Добре си спомням как се покачих на столчето от пианото, за да го откача, и като го вземах в ръце, опитвах се да проникна зад хлътналите очи, чийто поглед под лешниковите клепачи ми приличаше на тайна усмивка; и много обичах да разглеждам цветовете на бузите и изражението на устата“. Не вярвах въображението на художника да е в състояние да доразкраси извивката на тази уста или пък брадичката; дори с моето невежество знаех, че те са действително красиви, и аз си блъсках ума да разбера как е възможно нещо, което тъй дълбоко очарова, да причинява в същото време такава дълбока болка? Веднъж, за да изпитам себе си, вдигнах малката „миси“ Хоум и я накарах да разгледа картината.

— Харесваш ли я, Поли? — запитах детето. То изобщо не отговори, но дълго застана загледано, докато накрая чувствителният му поглед се затъмни и то проплака:

— Пуснете ме долу.

Пуснах и си казах: „Детето, и то го усеща.“

Премислих отново всичко това и додадох: „Той си има недостатъци и все пак едва ли съществува човек, по-прекрасен — и по-либерален, по-приветлив, по-хубав.“ Завърших мислите си с ясно произнесеното име: „Греъм!“

— Греъм? — отекна внезапно нечий глас до постелята ми, — Греъм ли искате да дойде?

Огледах се. Загадката се задълбочаваше, удивлението стигаше вече своя връх. Странно бе да видя познатия портрет на стената, ала още по-странно бе да се обърна и да видя тъй добре познатата личност насреща си — една жена, една дама, жива и материална, стройна и елегантна, в дивашка копринена рокля и с боне, което отлично подхождаше на плитките й на матрона и майка. И нейното лице излъчваше добрина — твърде състарено вече, за да се нарече красиво, то издаваше ум и силен характер. Малко се беше променила — станала бе само по-строга, по-пълна, но това бе тя, моята кръстница — самата мисис Бретън.

Запазих външно спокойствие, макар вътрешна да бях силно развълнувана. Пулсът ми биеше лудо, кръвта напусна страните ми, които се вледениха.

— Госпожо, къде се намирам? — запитах я аз.

— В сигурно убежище, където се грижат за вас. Отпуснете се, докато се оправите. Тази сутрин изглеждате зле.

— Дълбоко съм удивена, не зная дали да се доверя на разума си, или той ме подмамва във всяко отношение. Но вие говорите английски, нали, госпожо?

— Надявам се, че ме чувате. Бих се объркала, ако трябваше да водя дълъг разговор на френски.

— Но не сте от Англия, нали?

— Оттам дойдохме тук. А вие отдавна ли сте в тази страна? Изглежда, че познавате сина ми.

— Така ли, мадам? Възможно е. Вашият син — той ли е на този портрет?

— На този портрет е като малък. Докато го гледахте, вие произнесохте името му.

— Греъм Бретън?

Тя кимна.

— Разговарям с мисис Бретън, от Бретън, графство…?

— Точно така, а вие, разбрах, сте били учителка по английски в едно от тукашните чужди училища. Синът ми ви познава като такава.

— Как са ме намерили, госпожо, и кой ме е видял?

— Синът ми ще ви разкаже, като му дойде времето — отвърна тя, — но засега вие още сте объркана и слаба, не бива да разговаряте. Опитайте се да похапнете и след това — да спите.

Въпреки всичко, което бях преминала — физическата умора, душевното объркване, простудата от лошото време — въпреки всичко, изглежда оздравявах. Треската, болестта, която ме бе сразила, си отиваше, защото, макар през изминалите девет дни да не бях вкусвала истинска храна и да страдах от неутолима жажда, тази сутрин, когато ме предложиха закуска, изпитах силен глад — вътрешна слабост, която ме накара насърчено да изпия чая, предложен ми от тази дама, и да изям една филийка сух препечен хляб към него. Беше само късче, но и то стигаше да подкрепи силите ми за следващите два-три часа, след което прислужницата ми донесе бульон и бисквити.

Когато взе да се здрачава, а вятърът продължаваше да духа все тъй диво и ледено и дъждът да тече из ведро, аз се притесних — притесних се да лежа. Стаята, макар и красива, беше малка, задушавах се в нея, копнеех за промяна. Потискаха ме студът и мракът, исках да видя, да усетя жив огън. Освен това не спирах да си мисля за сина на тази стройна матрона. Кога щях да го видя? Във всеки случай не преди да напусна тази стая.

Най-сетне прислужницата дойде да оправи леглото ми за през нощта. Приготви се да ме увие в одеало и да ме сложи на малкия крептонен стол, ала аз отказах и започнах да се обличам. Тъкмо бях привършила и бях седнала да си поема дъх, мисис Бретън отново влезе.

— Но вие сте се облекли! — възкликна тя, усмихвайки се с усмивката, която тъй добре познавах — приятна, но не разнежена усмивка. — Значи сте по-добре, така ли? По-закрепена?

Говореше ми както навремето и аз почти си въобразих, че е започнала да ме познава. В гласа и държането й се четеше същото покровителствено отношение, с каквото се отнасяше към мене, когато бях дете — покровителство, на което се подчинявах и дори харесвах. То не бе породено, че тя е по-богата или от по-висш произход (в това отношение бяхме равни; тя произхождаше от същата класа като мене), а от простия факт, че е по-възрастна. Бе нещо като подслонът, който дървото дава на тревицата. Замолих я, без повече да го увъртам:

— Позволете ми да сляза долу, госпожо. Тук ми е студено и съм самотна.

— С най-голямо удоволствие, стига да сте достатъчно заякнала, за да понесете промяната — отвърна тя. — Хайде тогава, облегнете се на ръката ми.

И подаде ръка. Хванах я и по застланите с пътека стълби слязохме във вестибюла, от който една отворена висока врата водеше към синята стая. Колко приятна беше тази стая със своя чудесен домашен уют! Колко закътана, с меката светлина на лампата и с червените отблясъци на огъня! За да завърши картината, на масата стоеше готовият чай — истински английски чай, а сервизът ми намигаше приятелски; тежкият сребърен чайник със старинни гравюри, малкото чайниче за запарване на чая от същия метал и тънките порцеланови чаши в тъмнорозово и позлата. Познавах и кейка със странна форма, изпечен в специалната тавичка, който неизменно се предлагаше с чая в Бретън. Греъм го обичаше и както някога, кейкът бе сложен на масата пред чинията на Греъм, а до него сребърният нож и вилицата. Следователно Греъм щеше да се върне за чая. А може би Греъм бе вече у дома; след няколко минути щях да го видя.

— Седнете, седнете — подкани ме моята хазяйка, когато, приближавайки до камината, се олюлях. Тя ме настани на едно канапе, но аз скоро се преместих зад нега, като обясних, че огънят ме е сгрял. Зад канапето намерих един друг стол, където ми бе по-удобно. Мисис Бретън никога не се суетеше край когото да било, за каквото и да е. Без да възразява, остави ме да правя каквото искам. Запари чая и взе вестника. Приятно ми бе да наблюдавам всяко действие на моята кръстница, защото движенията й бяха като на млад човек. Вече трябва да е над петдесетте, но нито плътта, нито духът й бяха докоснати от ръждата на възрастта. Макар достолепна , тя бе много подвижна и макар спокойна, проявяваше понякога пламенност. Доброто здраве и великолепният й характер я поддържаха свежа, както в младостта.

Докато четеше, почувствувах, че се ослушва — ослушваше се за сина си. Не бе от хората, гдето ще си признаят, че са притеснени; но времето още не бе утихнало и ако Греъм бе из града в този силен вятър, който виеше все тъй неукротимо, знаех, че майчиното сърце ги придружава.

— Закъсня с цели десет минути — забеляза тя, поглеждайки часовника. Но миг след това по погледа, вдигнат от вестника, и по лекото накланяна на главата към вратата разбрах, че е чула някакъв звук. Скоро челото й се проясни тогава дори и моето уха, ненавикнало като нейното, долови метално изскърцване на отворена дворна врата, стъпки по настилката и най-сетне — звънеца на входа. Той се бе върнал. Майка му напълни малкото чайниче от чайника, придърпа към огъня тапицирания син стол с големи възглавници — стол, полагащ й се по право, който друг някой бе узурпирал безнаказано. И когато този някой се изкачи по стълбите — нещо, което стори след малко, — позабави се, изглежда, да оправи външния си вид, пострадал от ветровитата и дъждовна нощ, — и когато влезе, майка му, скривайки радостната си усмивка, запита строго:

— Ти ли си, Греъм?

— Че кой друг може да е, мамо? — отвърна виновният и се намести на абдикирания стол.

— Знаеш ли, че заслужаваш студен чай, загдето закъсня?

— Но няма да си получа заслуженото, защото чувам веселото къкрене на чайника.

— Приближи се до масата, мързеланко. Все към моя стол ти е окото. Ако имаш капка чувство за приличие, би трябвало да отстъпиш този стол на старата дама.

— Готов съм, но милата стара дама настоява да го взема аз. Как е пациентката ти, мамо?

— Тя ще дойде по-близо и сама ще ти каже — заяви мисис Бретън, извръщайки се към моя ъгъл; при тази покана аз пристъпих. Греъм любезно стана да ме поздрави. Беше се изправил пред огнището — фигура, оправдаваща нескритата гордост на майка му.

— Значи слязохте долу — възкликна тай. — Следователно сте добре — много по-добре. Никога не очаквах, че ще се срещнем така. Снощи се поуплаших за вас и ако не бързах към един умиращ пациент, никога не бих ви изоставил, но майка ми е половин лекар, а и Марта е отлична сестра. Видях, че сте припаднала, но нямаше нищо страшно. На какво се дължеше, ще науча тепърва, както и останалите подробности. А междувременно вярвам, че наистина сте по-добре.

— Много по-добре съм — отвърнах спокойно. — Много по-добре, благодаря ви, доктор Джон.

Защото, читателю, този строен млад мъж, този мил син, този мой гостоприемен домакин, този Греъм Бретън, беше доктор Джон — той и никой друг; — нещо повече — аз установих тази идентичност без изненада. Още когато чух стъпките на Греъм по стълбите, знаех каква фигура ще влезе, за кого да подготвя очите си. Откритието не беше от днес; разбрала го бях много отдавна. Естествено, отлично помнех младия Бретън, и макар десет години (от шестнадесетата до двадесет и шестата му година) да могат много да променят момчето, превръщайки го в зрял мъж, те все пак не са в състояние да наложат такава основна промяна, която напълно да заслепи очите и да обърка паметта. Бретън бе запазил прилика с момчета на шестнадесет. Той имаше неговите очи, имаше и някои от чертите му — всъщност цялата отлично оформена долна част на лицето. Скоро го открих. За пръв път го разпознах в оня момент, разказван преди няколко глави, когато съсредоточеният ми взор ми бе навлякъл неговия безпощаден укор. Допълнителното оглеждане потвърди с най-голяма точност това първо откритие. Проследих в жеста, държането, в навиците му на зрял мъж всичко онова, което се загатваше в юношата. Долавях в плътния му вече глас акцента на миналите дни. Характерни поврати във фразата, типични за него някога, все още се долавяха в речта му; същото беше с изражението на устните и очите, с усмивката, с внезапния лъч, проблеснал в ирисите под изразителното му чело.

Да изрека нещо по въпроса, да намекна за откритието си, не отговаряше на моя начин на мислене, нито подхождаше на моята чувствителност. Обратното — предпочитах да запазя мълчание. Приятно ми бе да го срещам, обвита в облака, през който той не беше в състояние да проникне, докато той самият стоеше отпреде ми, облян с особена светлина, която сияеше над главата му, трептеше край нозете му, но не проникваше отвъд.

Знаех, че ще му е все едно, ако се бях изстъпила и бях заявила: „Аз съм Люси Сноу!“ Затова оставах на учителското си място; а след като той никога не запита за името ми, не му го и казах. Чуваше да ме наричат „мис“ и „мис Люси“, ни веднъж не долови презимето ми „Сноу“. Що се отнася до разпознаване от пръв поглед — макар да бях много по-малко променена и от него, — това изобщо не му б минало през ума; защо тогава аз да го подтиквам?

По време на чая доктор Джон бе любезен, защото бе такъв по нрав. Когато привършихме и таблата с нейните прибори бе изнесена, той ми приготви удобно кътче от възглавници в ъгъла на дивана и ме покани да седна там. Той и майка му също приближиха до огъня и след като поседяхме тъй десетина минути, улових, че погледът на кръстницата, е вперен в мене. Жените са много по-съобразителни за някои неща от мъжете.

— Чудно нещо! — възкликна тя. — За пръв пън срещам такава поразителна прилика. Греъм, не го ли забеляза?

— Какво да забележа? Какво й става на старата дама? Как се взираш, мамо! Човек би помислил, че си станала ясновидка.

— Кажи ми, Греъм, на кого ти напомня тази млада дама? — И ме посочи.

— Мамо, ти я смущаваш. Неведнъж съм ти казвал, че твоята спонтанност е най-големият ти недостатък. Не забравяй освен това, че тя не те познава и не знае характера ти.

— Ето сега, като свежда поглед, гледай я, като се извръща — на кого прилича, Греъм?

— Слушай, майко, ти задаваш гатанката, значи ти трябва да я разгадаеш.

— И разправяш, че отдавна си я познавал — откакто ходиш в пансиона на улица „Фосет“, — а досега да не ми споменеш за тази невероятна прилика!

— Как да ти кажа нещо, което не ми е направило впечатление и което и сега не проумявам. Какво имаш предвид?

— Глупаво момче. Погледни я де!

Греъм ме погледна. Но аз не можах да издържам повече. Разбрах какъв ще е краят и реших да го изпреваря.

— Доктор Джон — обадих се аз — е имал толкова грижи на главата, откакто се разделихме на улица „Света Ана“, че докато аз веднага, още преди няколко месеца, открих мистър Греъм Бретън, на него и през ум не му е минало, че може да познава Люси Сноу.

— Люси Сноу! Така си и мислех! Знаех си! — извика мисис Бретън. И бързо пристъпи към мен и ме целуна. Някои жени сигурно биха вдигнали голяма олелия при подобно откритие, без да са особено зарадвани от него; но не бе в привичките на кръстница да създава паника — тя предпочиташе приглушените сърдечни излияния. Тъй че и двете изразихме изненадата си само с няколко думи и кратък поздрав; и все пак зная, че тя се зарадва, зарадвах се и аз. Докато ние подновявахме старото си познанство, Греъм, седнал насреща ни, мълчаливо изживя своето учудване.

— Мама ме нарича глупаво момче и май че съм точно такъв — най-сетне се обади той, — защото, честна дума, колкото и често да съм ви виждал, не съм и подозирал този факт. А сега всичко осъзнавам. Люси Сноу! Ами разбира се! Спомням си я отлично и ето я, седнала тука — няма никакво съмнение. Но — додаде той — не е възможно през цялото това време да сте знаели, че се познаваме отдавна и да не сте ми казали нито дума?

— Разбира се, че знаех — долетя моят отговор.

Доктор Джон се въздържа от коментари. Предполагам, че е намерил мълчанието ми за странно, но прояви снизхождение и не ме осъди. Мисля освен туй, че е сметнал за неприлично да разпитва по-подробно, да се интересува защо и за какво съм се въздържала, и макар да е изпитвал известно любопитство, случаят не бе чак толкова значителен, та да позволи на любопитствата си да надделее над възпитанието.

От своя страна аз се осмелих единствено да го запитам дали си спомня как го съзерцавах втренчено веднъж, защото лекото раздразнение, което той прояви в оня случай, все още не ми излизаше от ума.

— Помня — отвърна той. — Май че дори се ядосах.

— Сигурно сте ме сметнали за твърде смела? — запитах го.

— Нищо подобно. Но понеже ви знаех като стеснителна и свита, запитах се какви ли недостатъци в характера или лицето ми са се оказали толкова притегателни за иначе сведените ви очи.

— Сега разбирате ли какво е било?

— Напълно.

В този миг мисис Бретън ни прекъсна с многобройни въпроси за изминалите дни; заради нея аз се принудих да си припомня преживените тревоги, да изясня причините за необяснимото си отчуждение, да разкажа за едноборството си с Живота, Смъртта, Скръбта и Съдбата. Доктор Джон слушаше почти мълчаливо. След това той и тя ми разказаха за промените, през които са преминали пък те. Дори и техният живот не протекъл безгрижно и Съдбата поискала обратно щедрите си навремето дарове. Ала тази тъй смела майка и този юначен син се преборили здравата със света и накрая възтържествували. Самият доктор Джон бе от ония, чието раждане е било озарено от благосклонни планети. Дори и най-лошите страни да бе изправило пред него Злополучието, той щеше да ги отстрани с усмивка. Силен и весел, непоколебим и смел, не припрян, а неустрашим, той бе в състояние да ухажва самата богиня на Съдбата и да изтръгне от каменните й зеници почти любовен лъч.

В избраната от него професия той вече си бе завоювал успех. Преди три месеца бе наел тази къща (един малък дворец, както ми обясниха, на около шест километра от Порт дьо Креси) и предпочел околността на града заради здравето на майка си, която трудно понасяла градския въздух. Повикал бе тук мисис Бретън, а пък тя, напускайки Англия, взела със себе си ония мебели от дома на улица „Света Ана“, които й се досвидяло да продаде. Оттук и удивлението ми при вида на столовете, на венците над огледалата, на чайниците и чаените чаши.

Когато удари единадесет, доктор Джон прекъсна майка си:

— Сега мис Сноу трябва да си ляга — заяви той; — вижда ми се много пребледняла. Утре ще се осмеля да й задам някои въпроси за това, как е похабила тъй здравето си. Наистина много се е променила от юли насам, когато я видях да играе тъй вдъхновено ролята на един убийствен малък джентълмен. Що се отнася до снощната злополука, уверен съм, че и за това има какво да разкаже, но тази вечер няма да питаме повече — лека нощ, мис Люси!

И тъй като ме отведе мило до вратата, взе една свещ и освети стълбите, по които се изкачих.

Когато си изрекох молитвата, когато се съблякох и си легнах, почувствувах, че все още имам приятели — приятели, които не демонстрират страстна привързаност, не предлагат нежната утеха на истинското и кръвно роднинство и от които съответно би трябвало да се иска умерена обич, да се очаква сравнително малко; ала сърцето ми се разтвори за тях и се изпълни с дълбока нежност, която аз поисках от Разума да уталожи с времето.

„Не ме оставяй да мисля за тях прекалено често, молех го аз, нека бъда доволна от тънката струйка на този живителен ручей; не ме оставяй да тичам, зажадняла да пия ненаситно от благодатните му води; не ми позволявай да си въобразя, че вкусът му е по-сладък от другите земни извори! О! Нека бог ме научи да бъда доволна от един обикновен, дружески разговор, кратък, рядък, повърхностен и спокоен — съвсем спокоен!“

Докато повтарях тази дума, аз сложих лице на възглавницата и повтаряйки я, облях възглавницата със сълзи.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

LA TERRASSE

Тези борби със собствения характер, със силните природни склонности на сърцето може да изглеждат безсмислени и безплодни, но накрая те носят добро. Макар и незабележимо, те придават на постъпките и поведението онази насока, която Разумът одобрява и на която Чувството може би твърде често се съпротивлява. Те наистина водят до промяна в общия ритъм на човешкия път и го правят по-уравновесен, по-равномерен, по-спокоен, гледан отвън, а погледът на другите вижда единствено тази външност. Що се отнася до онова, което си крие отдолу, нека то остане за бога. Човекът, твоят равен, слаб и той като тебе, недостоен да ти бъде съдник, трябва да бъде спрян на прага. Занеси сърцето си на своя създател; разкрий му тайните на душата, която той ти е дал; запитай го как понасяш страданията, които той ти е отредил; коленичи пред него и се моли, изпълнен с вяра, за просветление в мрака, за сили в твоята жалка слабост, за търпение в крайната ти нужда. И в определен час, може би не в часа, избран от тебе, замрелите в очакване води ще се раздвижат, нечий образ, може би не образът, за който си мечтал, който сърцето ти е обичало, за който е кървяло, ще се появи; ще го доведе пратеникът-лечител и сакатите, слепите, идиотите и побърканите ще бъдат поведени към водата. Пратенико, ела по-скоро! Хиляди лежат край езерото, облени в сълзи и обхванати от отчаяние, че още го няма, изтощени от продължително очакване, унили. Дълги са „времената“ на небето; ангелите-вестители кръжат по орбити, твърде широки за зрението на смъртните; понякога тези орбити траят с векове; цикълът на едно отиване и връщане може ба обхване безброй човешки поколения; и прахът, който припламва в кратък, изпълнен със страдания живот и със страдания отново се превръща в прах и може междувременно да изчезне в забвение. Защото многобройни са сакатите и скърбящите, а един е първият и незаменим вестител, когото източните народи зоват Азраил!

На другата сутрин се опитах да стана, но докато се обличах и от време на време отпивах по глътка студена вода от каната на умивалника, за да потуша треперещата слабост, която тъй затрудняваше обличането ми, при мен дойде мисис Бретън.

— Тава е невъзможно! — извика тя вместо утринен поздрав. — Не така — додаде и като ме подхвана по присъщия й рязък, енергичен начин — отношение, което доскоро обичах да наблюдавам отправяно към сина й, на което той упорито се съпротивляваше, — след две минути ме превърна в пленница на леглото. — Ще лежиш тук до следобед — заяви тя. — Синът ми остави такова нареждане, преди да излезе, и аз те уверявам, че моят син е господарят и трябва да му се подчиняваме. А сега ще получиш закуска.

И веднага я донесе — донесе я със собствените си сръчни ръце, — не остави това на прислугата. Докато се хранех, седеше на леглото ми. Ние не търпим всекиго, дори и сред най-скъпите си приятели и високоуважавани познати, да ни наближават, да ни наблюдават, да ни прислужват, да бъде до нас с онази близост, присъща на милосърдна сестра. Не всеки приятел носи светлина в стаята на болника, не всеки дава утеха, ала за мене мисис Бретън бе утеха, всякога ми е носила радост. Храна и напитка, поднесени с нейната ръка, всякога ме е радвала. Не си спомням случай присъствието й в някоя стая да не е развеселявало тази стая. Склонностите и антипатиите в човешката природа са страшно много. Има хора, от които вътрешно потръпваме, които отбягваме, макар разумът да казва, че те са добри. И други, чиито недостатъци на характера и т. н. са съвсем очевидни, но до които лежим спокойни, сякаш въздухът, който ги обкръжава, ни лекува. Живите черни очи на моята кръстница, чистите й матови бузи, топлата й сръчна ръка, увереното й държане, решителният й нрав, всичко това бе благодатно за мен като атмосфера на слънчев климат. Синът й я наричаше „старата дама“; изпълвах се с приятно учудване, като виждах как от нея все още дишат силата и пъргавината на двадесет и пет годишна жена.

— Бих си донесла ръкоделието — обясни тя, докато поемаше празната ми чаша — и бих стояла край теб през целия ден, ако този деспотичен Джон Греъм не ми бе забранил. „Слушай сега, мамо, нареди ми той, когато излизаше, запомни много добре: да не съм те видял да изтощаваш кръщелницата си с празни приказки.“ И разпореди да си стоя в своята стая и да те лиша от моята приятна компания. Според него, Люси, ако се съдело по вида ти, ти си преживяла нервна треска. Така ли е?

Отвърнах, че не зная от какво точно съм боледувала, но наистина съм страдала дълбоко, най-вече душевно. Не сметнах за разумно да обяснявам по-нататък, защото подробностите за онова, което бях преживяла, се отнасяха до една страна на моето съществование, в което не желаех кръстница да надниква. В какви нови сфери би отвел подобен разказ това здраво, ведро същество! Разликата между нея и мен би могла да се оприличи на разлика между огромен кораб, плаващ уверено в спокойни води с целия си екипаж, воден от весел, неустрашим и смел капитан, и спасителна лодка, която през по-голямата част от времето лежи, суха и самотна, в стария мрачен навес, за да бъде пусната само когато огромните вълни се заблъскат в бурното време, когато облаците легнат върху водата, когато опасностите и смъртта си поделят царството на бездънните дълбини. Не, „Луиза Бретън“ никога не напуща пристана в подобна нощ и при такива обстоятелства — екипажът й не би го позволил; затова полуудавеният моряк в спасителната лодка е принуден да решава сам и предпочита да мълчи.

Тя излезе и аз останах да лежа в леглото, обзета от спокойствие. Колко мило от страна на Греъм, че не ме е забравил преди да тръгне.

Денят ми премина самотно, ала изгледите за настъпващата вечер го скъсяваха и развеселяваха. Освен това усещах се слаба и почивката бе добре дошла, а след като часовете на утринта вече преминаха — онази, часове, които всякога носят дори и на безделника по принуда чувството, че има да върши нещо, да изпълнява задължения, да направи нещо належащо, — когато това напрегнато време изтече и безшумното настъпване на следобеда заглуши стъпките на прислужничката по стълбите и в спалните стаи, тогава аз изпаднах в мечтателно настроение, което не бе неприятно.

Тихата ми малка стая приличаше на пещера в морето. В нея нямаше други цветове освен онова бяло и зелено, които напомняха на пяна и дълбоки води; белият корниз бе украсен с миловидни орнаменти, а в ъглите на тавана имаше бели скулптури, които приличаха на делфини. Цветното петно — червеният сатенен игленик, беше като корал; тъмното лъскаво огледало би могло да отрази някоя русалка. Когато затворих очи, чух вятъра, най-сетне стихващ, да се блъска о фасадата на къщата като замиращо вълнение в основите на скала. Дочувах го да идва и да си отива някъде далеч, подобно прилив, който се отлива от някакъв бряг на горния свят — свят тъй високо над главата ми, че грохотът на мощните му вълни, плясъкът на най-високите им гребени стигаше долу в този подводен дом, като шепот и приспивна песен.

С тези сънища припадна вечерта и Марта донесе лампата. Помогна ми и аз бързо се облякох; по-закрепнала, отколкото сутринта; слязох в синия салон без чужда помощ.

Доктор Джон, както изглежда, бе привършил визитите си по-рано от обичайното. Фигурата му бе първото нещо, което се изпречи пред очите ми, когато влязох в гостната. Стоеше в нишата пред прозореца срещу вратата и четеше ситния шрифт на вестника при оскъдната светлина на умиращия ден. Огънят пламтеше ярко, но лампата стоеше на масата незапалена, а чаят още не беше донесен.

Що се отнася до мисис Бретън, моята пъргава кръстница — която, сетне научих, била прекарала целия ден на открито, — тя лежеше излегната в дълбокия стол с меките възглавници, унесена в дрямка. Синът й, като ме видя, приближи към мен. Забелязах, че стъпва леко, за да не разбуди спящата; говореше също тъй тихо. В мекия му глас никога не се прокрадваше острота. Приглушен както сега, той по-скоро можеше да приспи, отколкото да стресне дремещия.

— Това тук е едно тихо малко chateau — обясни той, докато ме канеше да седна до прозореца. — Не знам дали сте го забелязали по време на разходките си — макар всъщност и да не се вижда от шосето. На километър и нещо от Порт дьо Креси тръгва алея, която скоро прераства в широка улица и води, през поляни и горички, до самата врата на тази къща. Не е модерна сграда, а е по-скоро в стила на старата градска част. Всъщност това е голям господарски дом, а не дворец. Наричат го La Terrasse, защото фасадата му се вдига от една широка торфена алея, откъдето пък няколко стъпала отвеждат през тревист склон към булеварда. Ето, погледнете отсреща! Луната изгрява. Колко е красива през стволовете на дърветата.

Но има ли място, където луната да не изглежда красива? Коя местност, прихлупена или открита, не се разхубавява от нейната светла окръжност? Розова или огнена, тя се вдигаше сега над отсрещната страна. Докато наблюдавахме румения й образ, тя се превърна в златна и скоро изплува, чиста, неопетнена, по тихото вече небе. Как влияеше луната на доктор Джон — успокояваше ли го, или го натъжаваше? Изпълваше ли го с любовен копнеж? Струва ми се, че да. Макар да не бе от хората, които въздишат, докато я наблюдаваше, той въздъхна — въздъхна съвсем леко. Ненужно бе да питам коя е причината за тази въздишка. И след като го знаех, помислих, че донякъде е мой дълг да спомена името й. естествено, той бе готов за подобен разговор. Забелязах в погледа му да напират безброй думи, въпроси, любопитство — порой от слова и чувства, възпирани, казах си, единствено от неловкостта да заговори. Да му спестя тази неловкост бе най-доброто, най-полезното, което можех да сторя. И тъкмо си бях измислила подходяща фраза: „Сигурно знаете, че мис Фаншоу замина на обиколка със семейство Чолмондли“ — тъкмо отварях уста да я изрека, той провали намеренията ми като подхвана друга тема.

— Първото, което сторих тази сутрин — рече, като скри чувствата в джоба си, обърна гръб, на луната и седна, — бе да отида на улица „Фосет“ и да кажа на готвачката, че сте на сигурно място, в добри ръце. И представете си, тя все още не бе открила отсъствието ви от дома! Мислела, че сте във спалнята. Ето с какви грижи сте били заобиколено!

— О! Но това е обяснимо — отвърнах аз. — единственото, с което Готон можеше да ми помогне, бе да ми донесе малко билков чай и коричка хляб, а понеже през изминалата седмица й отказвах дори това, добрата жена се умори да притичва безполезно от далечната кухня до училищната спалня и ме навестяваше само веднъж на ден, по обед, да оправя леглото ми. Повярвайте обаче — тя е добродушно създание и би ми сготвила с радост овнешки котлети, стига да можех да ги изям.

— А мадам Бек защо ви изостави съвсем сама?

— Откъде да знае мадам Бек, че ще се разболея?

— Нервната система е основната причина за заболяването ви, нали?

— Не зная дали е нервната ми система, но бях ужасно паднала духом.

— Нещо, на което не се помага нито с хапчета, нито със сиропи. Медицината не е в състояние да повдигне ничий дух. Знанията ми отстъпват пред прага на ипохондрията. Мога само да надникна, да видя стаята за мъчения, но нито зная да кажа, нито да сторя кой знае какво. Ще ви помогне единствено веселата копмания. Трябва да оставате колкото може по-малко сама. И много да се разхождате.

Тези забележки бяха последвани от моето мълчаливо съгласие и от тишина. Звучат чудесно, казах си, и крият уверената присъда на навика и печата на чести повторения.

— Мис Сноу — подхвана доктор Джон, след като въпросът да здравето ми, включително и за нервната ми система, слава богу, вече бе разисквана и приключена, — позволявате ли да ви запитам каква религия изповядвате? Католичка ли сте?

Погледнах доста изненадано.

— Католичка ли? Не! Откъде ви хрумна това?

— Начинът, по който ми бяхте предадена снощи, ме накара да се усъмня.

— Била съм ви предадена? Наистина съвсем бях забравила. Остава ми още да чуя как съм попаднала в ръцете ви.

— При обстоятелства, които ме учудиха. Вчера през целия ден бях зает с един болен, чието страдание беше извънредно рядко и избавлението — съмнително. Срещнах друг подобен и още по-изявен случай в една парижка болница — ала това надали ще ви интересува. Най-сетне острите пристъпи на пациента постихнаха (характерни за това заболяване са силните болки), това ме освободи и аз поех към дома. Най-късият път е през Бас Вий и понеже нощта беше необичайно тъмна, бурна и дъждовна, прекосих оттам. Като яздех край една стара църква, видях при светлината на лампата над портата, или по-скоро над дълбокия свод към входа, един свещеник да вдига нещо на ръце. Бе достатъчно светло, за да се забележи лицето на свещеника, и аз го познах. Често го бях срещал край болничния одър на богати и бедни, най-често на бедните. Той е, струва ми се, добър старец и във всяко отношение по-интелигентен от мнозина и по-предан на своя дълг. Погледите ни се кръстосаха. Той ми викна да спра. Носеше някаква жена, припаднала или умираща. Слязох от коня. „Тази личност е ваша сънародница — каза ми той. — Спасете я, ако не е мъртва.“

Моята сънародница, когато я погледнах, се оказа учителката по английски в пансиона на мадам Бек. Беше съвсем безжизнена, бледа като смъртник и почти изстинала. „Какво означава всичко това?“ — запитах аз. Той ми разказа някаква странна история — че сте била при него същата вечер, за да се изповядате, че изтощеният ви и страдалчески вид, съчетан с някои неща, които сте му казали…

— Неща, които съм му каза ли? Че какви неща?

— Страховити престъпления, без съмнение, но той не ми ги описа. Тайната на изповедта, както знаете, пресече приказливостта му и моето любопитство. Но изповедта ви не бе превърнала добрия отец във ваш враг. Изглежда, е бил толкова потресен и тъй ви е ожалил, дето трябва да се прибирате в подобна нощ сама, че е сметнал за свой християнски дълг да ви проследи, когато сте напуснали църквата, и да ви държи под око, докато стигнете у дома си. Възможно е добрият човек подсъзнателно да е проявил малко от коварството на своите събратя. Може би е искал да види къде живеете. Казахте ли му в своята изповед?

— Не съм. Напротив — внимателно избягвах и най-малкия намек. Колкото до изповедта ми, доктор Джон, ще ме сметнете, предполагам, за луда, че съм се решила на това, но нямах друг изход. Предизвикана е била от онова, което вие наричате „моя нервна система“; жестоко чувство на самотност измъчваше съзнанието ми — едно чувство, което трябваше да си пробие път и да изскочи навън или да ме убие подобно — надявам се да ме разберете, доктор Джон — пороят, който преминава през сърцето и който, ако аневризмът или друга някоя болестна причина препречат естествените му пътища, търси непривичен изход. Нуждаех се от приятелство, нуждаех се от другар, нуждаех се от съвет. Не можах да ги намеря нито у дома, нито в стаята си, затова тръгнах да ги търся в църквата и изповеднята. А онова, което изрекох там, не беше нито изповед, нито моята история. Не съм сторила нищо лошо. Животът ми не е бил достатъчно бурен нито за престъпно деяние, нито за любов, нито за нищо. Единственото, което издадох, бе страховит, отчаян вопъл.

— Люси, вие трябва да пътувате поне шест месеца. Спокойният ви нрав е станал твърде възбудим! По дяволите мадам Бек! Нима тая напета вдовичка няма сърце, та е осъдила най-добрата си учителка на пълно усамотение?

— Вината не е у мадам Бек — отвърнах. — Вината не е на нито едно живо същество, затова не искам да обвинявате когото и да било.

— Кой тогава е виновен, Люси?

— Аз, доктор Джон, аз и една голяма абстракция, на чиито широки плещи бих искала да стоваря тоновете вина, тъй като тези плещи могат да ги понесат — аз и Съдбата.

— В такъв случай това „аз“ трябва да внимава в бъдеще — отвърна доктор Джон усмихнато. — Смяна на климата, смяна на обстановката, тези са моите предписания — продължи практичният млад доктор. — Но да си дойдем на думата, Люси. Този отец Силас, с присъщата му тактичност (разправят, че бил йезуит), не успал да научи повече от онова, което сте му казали, защото, вместо да поемете към улица „Фосет“, объркана от треската — сигурно сте горели от температура…

— Не, доктор Джон, треската ме бе изоставила пред онази нощ. Не си измисляйте, че съм бълнувала, защото не е така.

— Добре! Тъй да бъде. Били сте в пълно съзнание, както аз съм сега. Тръгнали сте в посока, обратна на пансиона. Близо до женския манастир, сред дъждовния порой и пристъпите на бурята, объркана от мрака, вие сте припаднали и сте се свлекли на земята. Свещеникът се е притекъл на помощ, а и лекарят, както вече видяхме, е помогнал. Повикахме фиакър и ви донесохме тук. Отец Силас, макар да е вече стар, ви занесе горе и сам ви положи на този диван. Вероятно щеше да остане край вас, докато се съвземете, щях да остана и аз, но междувременно пристигна бърз пратеник от пациента, когото скоро бях напуснал. Нужна бе последна помощ — последно посещение на лекаря и последния обред на свещеника; това не можеше да се откаже. Отец Силас и аз потеглихме заедно. Майка ми беше излязла. Оставихме ви на грижите на Марта, с разпореждания, които тя, изглежда, е изпълнила успешно. Сега кажете — католичка ли сте?

— Още не — отвърнах усмихнато. — И дано отец Силвас не разбере къде живея, защото ще се опита да ме спечели за своята вяра, но моля ви, като го видите, предайте му сърдечните ми благодарности и ако някога забогатея, ще му изпратя пари за бедните. Вижте, доктор Джон, майка ви се събужда. Трябва да позвъните за чая.

И той позвъни. А щом мисис Бретън се изправи, удивена и възмутена от себе си заради слабостта, на която се бе поддала, и напълно готова да отрича, че изобщо е спала, синът й весело се хвърли в атака:

— Мълчи, мамо! Хайде пак да заспиш. В дрямката ти си олицетворение на невинността.

— В дрямката ли, Джон Греъм? За какво ми говориш? Знаеш, че през деня никога не спя. Това беше просто един унес.

— Именно — ангелски блян, мечтание на фея. Мамо, при такива обстоятелства винаги ми напомняш Шекспировата Титания.

— Това е, защото ти самият си нейното магаре!

— Мис Сноу, да сте чували някой по-остроумен от моята майка? Тя е най-веселата жена на тая възраст и с тия размери.

— Запазете комплиментите за себе си, господине, и не забравяйте своята възраст и своите размери, които според мен доста са се увеличили — Люси, не намираш ли, че започва да дебелее? Беше тънък като змиорка, а напоследък забелязвам, че е започнал да пуска корем, да затлъстява. Греъм, обърни внимание! Ако затлъстееш, ще се откажа от тебе.

— То ще е все едно да се откажеш от собствената си личност! Аз съм незаменим за щастието на старата дама, Люси. Тя ще залинее в черна меланхолия, ако загуби двуметровия образ, на който се кара. Това я поддържа, подновява фермента на духа й.

Сега двама стояха един срещу друг, от двете страни на камината. Думите им не звучаха много любещо, но израженията на лицата им противоречаха на словата, изричани от тях. Най-ценните съкровища на мисис Бретън бяха скътани в душата на нейния син, сърцето й туптеше в неговото сърце. Що се отнася до него, друга една любов делеше чувствата му със синовната обич и без съмнение, тъй като новата му страст бе по-нова, отделяше й по-голямо внимание. Дженевра! Дженевра! Дали мисис Бретън се досещаше пред чии нозе и сложил младият й идол своето сърце? Били одобрила избора му? Не знаех, но си казвах, че ако тя знаеше отношението на мис Фаншоу към Греъм — променливостта между студенина и игривост, между отблъскване и примамване, — ако можеше да отгатне болката, с която го бе изпълнила тя, ако би могла да види тъй, както аз бях видяла как духът му е унижаван и смазван, как по-незначителният е предпочитан пред него, как нищожеството е превръщано в инструмент за унижение, тогава мисис Бретън непременно щеше да нарече Дженевра ужасна или покварена, или пък и двете. Аз мислех същото.

Тази втора вече премина приятно като първата — много по-приятно всъщност. Разговорът ни протече по-леко. Не си припомняхме за стари страдания, познанството ни се заздрави. Аз се чувствувах по-щастлива, по-отпусната, повече у дома си. И тази нощ, вместо да плача, докато заспя, преминах в страната на сънищата по една пътека, обкръжена от приятни мисли.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

НИЕ СЕ СКАРВАМЕ

През първите дни на престоя ми в „Терасата“ Греъм ни веднъж не седна до мен, нито, прекосявайки, често стаята, доближи мястото, където седях, шиех или изглеждах по-мрачно от обикновено, ала аз все си мислех за мис Фаншоу и очаквах устните му да произнесат името й. Ушите и умът ми бяха всякога готови да подхванат нежната тема; на търпението си бях заповядала да бъде винаги нащрек, а съчувствието ми поддържаше рога на изобилието си всякога препълнен и готов да се излее. Накрая след кратка вътрешна борба, която забелязах и пред която се преклоних, той един ден заговори по въпроса. Подхвана го деликатно, без да споменава име.

— Както чувам, вашата приятелка прекарвала ваканцията си в пътешествия.

„Приятелка, как не!“ — рекох си аз. Но не желаех да му противореча. Ще бъде тъй, както той иска. Трябваше да приема това твърдение. Нека ми бъде приятелка. И все пак, аз да си поиграя, не се въздържах да запитам кого има предвид.

Беше седнал до работната масичка. Хвана една макара, която започна да развива смутено.

— Дженевра — мис Фаншоу — е заминала със семейство Чолмондли на обиколка из Южна Франция, така ли?

— Да, замина.

— Пишете ли си?

— Ще се учудите ли, ако ви кажа, че и през ум не ми е минавало да очаквам подобна привилегия?

— Случвало ли се е да видите нейни писма?

— Да, няколко, до чичо й.

— Вероятно бликат от остроумие и наивност — душата й е тъй жизнерадостна и толкова непресторена!

— Тя пише напълно разбираемо, когато кореспондира с господин Басомпие. Пише като настойник. — Всъщност посланията на Дженевра до богатия й сродник бяха най-обикновени служебни документи — непрестанно искане на пари.

— А почеркът й? Сигурно е красив, обработен, женствен, нали?

Такъв беше и аз потвърдих.

— Убеден съм, че каквото и да прави, тя го върши добре — забеляза доктор Джон и тъй като нарочно се забавих да му приглася, той подаде: — Вие, като я познавате, можете ли да назовете нещо, в което не е умела?

— Много са нещата, които умее да прави добре. („Между тях е и способността да флиртува“, казах си наум.)

— Кога смятате, че ще се върне в града? — след малко запита той.

— Извинявайте, доктор Джон. Ще трябва да ви обясня. Ласкаете ме много, като ми приписвате тази близост с мис Фаншоу, с каквато аз не се ползувам. Тя никога не е споделяла с мен плановете и тайните си. Истинските й приятели ще трябва да търсите на друго място, а не при мене — например сред такива като семейство Чолмондли.

Той изглежда си помисли, че съм ухапана от ревнива болка, подобна на неговата!

— Простете й — рече. — Съдете я справедливо. Блясъкът на модното я заслепява, ала тя скоро ще разбере, че тези хора са празни, и ще се върне към вас с още по-голяма привързаност и укрепнало доверие. Познавам тези Чолмондли — повърхностни, показни, егоисти. Повярвайте, в сърцето си Дженевра цени вас много повече, отколкото техните подобни.

— Много сте добър — отвърнах рязко. Желанието да отрека приписаните усещания ми гореше устните, ала успях да потуша пламъка му. Приех да ме смута за унижена, отхвърлена и обзета от копнеж за доверие на видната мис Фаншоу. Но повярвай, читателю, приех го с усилие.

— Както виждате — продължи Греъм, — мога да утеша вас, но аз самият не мога да се утеша със същото, не мога да се надявам, че ще ме оцени. Дьо Амал е далеч по-недостоен и все пак много повече й харесва. Проклета заблуда!

Търпението ми този път се изчерпа, и то без предупреждение — изведнъж. Предполагам, че болестта и слабостта ме бяха изтощили и бях станала твърде раздразнителна.

— Доктор Бретън — избухнах, — няма заблуда, равна на вашата. Във всяко друго отношение вие сте истински мъж — откровен, здрав, здравомислещ, с ясен поглед; само по този въпрос се държите като същински роб. Заявявам ви, че когато се отнася до мис Фаншоу, вие не заслужавате уважение.

Скочих и излязох от стаята силно възбудена.

Тази малка сцена се разигра сутринта. Трябваше да го видя чак вечерта и когато го срещнах, разбрах, че съм прекалила. Той не бе омесен от обикновено тесто, нито бе съчетан от прости материали. Докато контурите на характера му бяха оформени цялостно и здраво, детайлите бяха изработени с почти женствена деликатност — изящно, много по-изящно, отколкото би могло да се предполага, отколкото би могло да се вярва дори след това дългогодишно познанство. Всъщност дотогава, докато някой по-остър сблъсък не проявеше със своите последствия неговата чувствителност, деликатното устройство на нервната му система оставаше незабелязано, още повече, защото дарбата да съчувствува не бе силно развита у него. Да чувствуваш сам и да привличаш бързо чувствата на другите, са две отделни качества; малцина притежават и двете, някои — ни едно от тях. Доктор Джон притежаваше едното до съвършенство; и тъй като вече признах, че не притежаваше другото в същата степен, читателят, от своя страна, не бива да прибързва и да го обявява изобщо за неспособен да симпатизира, за безчувствен. Напротив, той беше благ, великодушен мъж. Изплачете му своята нужда — ръката му е винаги щедро отворена. Изречете мъката си — той винаги ще ви изслуша. Но не очаквайте дълбока проницателност, чудотворна интуиция, защото ще останете разочарован. Тази вечер доктор Джон влезе в стаята и лампата озари лицето му, от пръв поглед забелязах целия този негов механизъм.

Към оная, която го бе нарекла „роб“ и изобщо му бе отказала своето уважение, той сигурно сега хранеше неприязнени чувства. Възможно бе прилагателното да бе употребено на място и липсата на уважение да бе справедлива; не го отричаше. Разумът му най-искрено бе осъдил тази недостойна вероятност. И той търсеше в това обвинение причината за оня неуспех, който така разстройваше душевния му мир. По време на този тревожен, самозаклеймяващ вътрешен монолог държането му стана сериозно, дори бих казала хладно, както към мен, така и към майка му. И въпреки това, в изражението му, красиво с мъжката си хубост дори когато бе потиснат, не се усещаше сръдня, злоба, омраза, не се четеше дребнавост. Като приближих стола му до масата, изпреварвайки прислужницата, и му подадох чая с трепетна ръка, той рече:

— Благодаря ви, Люси — с най-любезния тон на плътния си, приятен глас.

От моя страна аз имах една-едничка цел: трябваше да изкупя непростимата си избухливост, иначе нямаше да мигна цяла нощ. Така не можеше: едва издържах. Нямах сили да подхвана война при такива условия. Училищното усамотение, манастирското мълчание и бездействие, всичко ми се струваше за предпочитане при едно съществование в раздор с доктор Джон. Колкото до Дженевра, позволявах й да си закачи, ако ще, сребърни крила на гълъб или на която иска птица, да подхвръкне на най-високо място, сред най-далечните звезди, където въображението на обожателя й предпочиташе да въздигне съзвездието на нейните чарове; никога вече не бих оспорила думите му. Дълга време се опитвах да хвана погледа му. Очите му често срещаха моите, но тъй като нямаха какво да кажат, отместваха се и аз оставах смутена. След чая той продължи да седи, тъжен и притихнал, зачетен в някаква книга. Искаше ми се да събера смелост и да седна до него, но си казах, че ако го сторя, непременно ще ми покаже своята враждебност и възмущение. Копнеех да говоря, а не смеех да шепна. Майка му излезе от стаята; тогава, развълнувана от неудържимо разкаяние, аз измърморих думите: „Доктор Бретън!“

Той вдигна очи от книгата; не бяха студени, нито злобни, устата му не бе цинично свита, бе готов и искаше да изслуша онова, което имах да му кажа. Душата му бе твърде добра и великодушна, за да се озлоби от едно изтрещяване на мълния.

— Доктор Бретън — простете прибързаните ми думи, моля, умолявам ви да ми простите.

Той се усмихна в момента, в който проговорих.

— А може би съм ги заслужил, Люси? Ако не ме уважавате, уверен съм, че то е, защото не заслужавам уважение. Страхувам се, че съм голям глупак. Сигурно някъде греша, защото там, където искам да се харесам, не успявам.

— Не може да сте сигурен в това, но дори и да е така, дали грешката е във вашия характер, или в обърканите представи на другите? Позволете ми да взема назад онова, което изрекох в гнева си. За едно нещо и да всички останали неща аз дълбоко ви уважавам. Да мислиш твърде лошо за себе си е твърде добро за останалите — нима това не е съвършенство?

— Възможно ли е да мисля твърде добро за Дженевра?

— Според мене, да; вие мислите, че не е така. Хайде, нека приемем, че в това се различаваме. Моля ви да ме извините, то е единственото, което искам.

— Смятате ли ме способен да храня лошо чувство за една-едничка разпалена дума?

— Виждам, че не; кажете ми само: „Люси, прощавам ви!“ Кажете това, за да си отпусна сърцето.

— Хайде, отпуснете си сърцето и аз ще отпусна моето — защото ме понаранихте, Люси. А сега, след като болката премина, прощавам ви от душа. Благодарен съм ви като на доброжелател.

— Аз наистина съм ваш доброжелател, прав сте.

Тъй спречкването ни приключи.

Читателю, ако по време на този разказ откриеш, че мнението ми за доктор Джон претърпява промяна, прости това привидно несъответствие. Предавам чувствата такива, каквито съм ги изпитвала по онова време, описвам му характера такъв, какъвто го намирах, когато го разкривах.

Той прояви красота на характера си, като след това се отнасяше с мен по-мило, отколкото преди. Нещо повече — самият инцидент, който според моите теории трябваше до известна степен да ни отчужди, промени отношенията ни, но не в оня смисъл, който със страх очаквах. Едно невидимо, но студено нещо, много леко, много тънко, но много хладно — като леден параван — смразяваше дотогава нашите отношения. Тези няколко разпалени думи, макар и разпалени от гняв, разтопиха тънката ледена корица на сдържаността; по това време тя изчезна. От него ден, струва ми се, дотогава, докато продължи нашето приятелство, той разговаряше с мен най-дружески. Изглежда, знаеше, че заприказва ли за себе си и за онова, което най-силно го интересува, аз ще го понасям търпеливо. Следователно продължих да слушах за „Дженевра“.

„Дженевра!“ Той я намираше за толкова красива, тъй добра, говореше тъй възхитително за нейното очарование, за нейната сладост, за невинността й, че макар и да знаех каква е действителността, нещо като отразено сияние започна да я обръща дори в моето съзнание. И все пак, читателю, позволявам си да призная, че той твърде често приказваше глупости, ала аз се опитвах да проявявам към него неизчерпаемо търпение. Научила си бях урока. Запомнила бях колко остро ме заболя, когато го раздразня, натъжа или разочаровам. По някакъв странен начин станах по-егоистична и нямах сили да се лиша от удоволствието да задоволявам настроенията му и да се подчинявам на волята му. Струваше ми се нелогичен, когато упорито продължаваше да се съмнява и да унива от страха, че нямало да успее да спечели предпочитанието на мис Фаншоу. В мислите си, по-цялостно и от преди, аз се оставих да ме завладее измислицата, че тя кокетира само за да го подмамва и че в сърцето си копнее за всяка негова дума и негов поглед. Понякога той успяваше да ме раздразни въпреки решението да понасям и изслушвам всичко, а веднъж тъй силно удари с кремъка на моето търпение, че отново хвърлих искри. Един ден, за да укротя нетърпението му, се впуснах да го убеждавам, че дълбоко вярвам в намеренията на мис Фаншоу накрая са предпочете него.

— Уверена била! Лесно е да се приказва така, но какви основания имам аз за подобна увереност?

— Най-сериозни основания.

— Добре тогава, Люси, избройте ми ги!

— Знаете ги не по-зле от мене, и след като ги знаете, доктор Джон, удивлявам се, че се съмнявате в нейната вярност. Да се съмнявате при дадени обстоятелства, е равностойно на обида.

— Ето на, започнахте да приказвате бързо и да дишате тежко; говорете още по-бързо и дишайте още по-тежко, но най-сетне ми обяснете — обяснете ми докрай. Трябва да разбера.

— Добре, доктор Джон. В някои случаи вие се проявявате като щедър, великодушен мъж; вие сте почитател, всякога готов с жертвения си дар. Ако отец Силас успее да ви привлече към своята вяра, ще го засипете с дарения за бедните, ще окичите олтара със свещи, ще позлатите светилището на любимия си светец. Дженевра, доктор Джон…

— Спрете! — възкликна той. — Не продължавайте.

— Няма да спра! Ръцете на Дженевра са били пълнени от вашите ръце по-често, отколкото мога да си припомня. Намирали сте за нея най-скъпите цветя, блъскали сте си ума да й измисляте най-чудесни подаръци — такива, каквито само една жена би могла да измисли; и в допълнение мис Фаншоу притежава една колекция от накити, с които сте надминали дори собствената си щедрост.

Скромността, която Дженевра, никога не бе проявила по този въпрос, сега се изписа по лицето на нейния обожател.

— Глупости! — възкликна той и унищожи едно парче коприна с моите ножици. — Аз й ги предложих, за да доставя удоволствие на себе си. Смятам, че тя е проявила благосклонност, като ги е приела.

— Проявила е нещо повече от благосклонност, доктор Джон, тя се закле в честта си, че ще ви се отплати по някакъв начин, и ако не може да се отплати с чувство, ще трябва да ви връчи неговия материален еквивалент във формата на златни монети.

— Но вие не я разбирате, тя проявява твърде малък интерес към моите подаръци и е твърде наивна, за да знае стойността им.

Изсмях се. Чула я бях да определя стойността на всяка от скъпоценностите; самата аз знаех какво е бедност, колко трудно е да се доставят средства, угнетяващата мисъл за парите; възможно ли бе тя, още толкова млада и по природа толкова алчна, да е решила, че е задоволила своята най-силна и най-голяма страст завинаги?

Той продължи:

— Би трябвало да я видите, когато поставям пред нозете й някоя от тия дреболии — остава тъй спокойна, тъй хладна, никакво желание да я вземе, дори да я погледне. Само за да не ме наскърби, позволява букетът да остане до нея, благоволява да го отнесе със себе си. Или ако съм успял да закопчея някоя гривна на прелестна й ръка, колкото и красив да е предметът (всякога внимателно избирам онова, което аз намирам за красиво, и то, разбира се, не е без стойност), блясъкът му никога не заслепява светлите й очи. Тя дори не поглежда моите подаръци.

— В такъв случай, щом не ги оценява, сигурно ги разкопчава и ги връща?

— Не, твърде добродушна е за подобна демонстрация. Благоволява да се престори, че е забравила постъпката ми, и да приеме моя дар с женствена мила прошка. При такива обстоятелства нима мога да тълкувам начина, по който се приемат подаръците ми, като благоприятен признак? Що се отнася до мене, всичко, което имам, да й бях предложил и да го бе приела — понеже е неспособна да бъде трогната от материални подбуди — не се и осмелявам да предположа, че с подобни неща ще смекча сърцето й.

— Доктор Джон — подхванах аз, — любовта у сляпа.

Но в този миг в очите му проблясна син остър лъч. Това ми припомни за миналите дни, припомни ми за неговия портрет. Наведе ми на мисълта, че половината от приказките му за мис Фаншоу са престорени, накара ме да заподозра, че въпреки страстта към нейната хубост преценката му за недостатъците й може да не е чак толкова погрешна; че е по-проницателен, отколкото излизаше от приказките му. Но всъщност това може би бе случаен поглед или аз го бях изтълкувала погрешно. Случаен или нарочен, действителен или въображаем, той приключи нашия разговор.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

КЛЕОПАТРА

Престоят ми в „La Terrasse“ продължи още две седмици след края на ваканцията. Мисис Бретън любезно уреди тази почивка. След като един ден синът й заяви, че „Люси все още не е достатъчно укрепнала, за да се върне в онази бърлога, наречена «пансион»“, тя незабавно отпътува за улица „Фосет“, срещнала се с директорката и получила отсрочка, като обяснила, че за да оздравея напълно, е необходима продължителна почивка и промяна. Вследствие на това към мен бе проявено внимание, без което отлично бих могла да помина — а именно посещение на учтивост от страна на мадам Бек.

В един хубав ден тази дама се появи в малкия дворец, докарана от фиакър. Предполагам, че е имала желание да види жилището, обитавано от доктор Джон. Очевидно бе, че приятното местоположение и красивата подредба надминаха очакванията й. Тя възхвали всичко, което видя, провъзгласи синия салон за „великолепна стая“, многословно ме поздрави за това, че съм намерила такива „достойни, дружелюбни и уважавани“ приятели, изрече един мил комплимент по мой адрес, а когато доктор Джон се присъедини към нас, изтича смело към него и го засипа с думи, всички искрящи от възхвали и възклицания от неговото „chateau“ (дворец), за „госпожа майка му“, „достойната господарка на двореца“, за „красивата му външност“, която действително бе цветуща и в момента развеселена от добродушната, но иронична усмивчица, с която той всякога изслушваше нестихващите и цветущи френски изрази на мадам. С две думи, мадам се показа откъм най-очарователната си страна, пристигна и си замина като фойерверк от комплименти, възхищения и приветливост. Полунарочно и отчасти за да й задам няколко въпроса за работата в училището, аз я последвах до колата и надникнах вътре, след като се бе настанила, и вратата бе затворена. Каква огромна промяна бе настъпила за тъй кратко време! Миг преди това тя преливаше от очарование и шеговитост, а сега седеше строга като съдия и сериозна като мъдрец! Странна женичка!

Върнах се и закачих доктор Джон за предаността, която мадам изпитваше към него. Как се смя този човек! Какво веселие струеше от очите му, докато си припомняше някои от натруфените й изрази; той дори ги повтори, имитирайки нейното бърборене! Притежаваше силно чувство за хумор и бе най-приятният компаньон на света — когато успяваше да забрави мис Фаншоу.

Казват, че за оздравяващия нямало нищо по-хубаво от това, „да стои на слънце, спокоен и отпуснат“ — изпълвал се с живителни сили. Когато малката Жоржет Бек се оправяше от болестта, често я вземах на ръце и с часове я разхождах из градината край една стена, обраснала с лозница, чиито гроздове зрееха на слънцето. Това слънце заруменяваше бледото й личице също тъй, както позлатяваше и наливаше тежките гроздове.

Има човешки характери, ласкави, лъчезарни и нежни, чието влияние за падналия духом е също тъй благоприятно, както светлината на пладнето — за болника. Сред тези облагодетелствувани характера бяха доктор Бретън и неговата майка. Те обичаха да даряват щастие тъй, както някои — да причиняват страдания. Правеха го инстинктивно, незабележимо и почти несъзнателно; средствата да даряват удоволствие избликваха спонтанно в душите им. Всеки ден, докато бях при тях, те предлагаха по някакъв план, който се превръщаше в благодатни забавления. Колкото и да бе зает, доктор Джон успяваше да подреди времето си така, че да ни придружава на малките ни излети. Просто не знам кога изпълняваше ангажиментите си; те бяха многобройни, но той ги съчетаваше така, че да му остава свободно време. Често съм го виждала много зает, но рядко — преуморен, никога — раздразнен, объркан и потиснат. Вършеше всичко с лекота и охота на своята преливаща жизненост, с неизчерпаема енергия. Водена от него, в тези две седмици аз видях от Вийет, от околностите и от жителите му много повече, отколкото през осемте месеца на моя престой в предишното ми жилище. Той ме заведе до някои градски забележителност, чиито имена бях само чувала; с усърдие и въодушевление ми разказа много полезни нища. Изглежда, не му бе неприятно да разговаря с мене, а аз, от своя страна, го слушах с удоволствие. Не му бе присъщо да се отнася към проблемите студено и повърхностно, рядко обобщаваше, никога не говореше досадно. Изглежда, че малките хубави подробности му харесваха колкото и на мене. Умееше да разбира характерите, и то също тъй не повърхностно. Тези неща правеха разговора с него особено интересен; говореше всякога от личен опит и не заемаше, нито крадеше по някой сух факт,изтъркана фраза, или пък готово мнение от книгите — това му придаваше свежест, толкова по-приятна, защото не се срещаше често. Пред моите очи духът му като че ли премина в друга фаза — събуди се нов ден, засмя се под една нова и по-благородна зора.

Майка му бе щедра, но той бе по-щедър, по-великодушен и от нея. Открих, придружавайки го из Бас Вий — най-бедния и пренаселен градски квартал, — че мисиите му там бяха колкото на лечител, толкова и на благодетел. Скоро разбрах, че весело, без да придава някаква стойност на постъпките си, той успяваше да създаде сред този окаян слой на населението един свят на истинско добро. Простолюдието го обичаше; бедните му пациенти в болниците го приветствуваха с ентусиазъм.

Но стига. Не искам от достоверен разказвач да се превърна в пристрастен панегирист. Много добре ми е известно, че доктор Джон не бе съвършен. Той бе изтъкан от човешки слабости; нямаше час, нито дори миг от времето, което прекарвах с него, в които с някоя постъпка, думи или поглед да не е издал, че не е бог. Един бог не би притежавал жестоката суетност на доктор Джон, нито постъпките му на лекомислие. Никой безсмъртен не би приличал на него в моментната забрава на всичко друго освен настоящето, в пристрастието му към това настояще -не го вършеше грубо, отдавайки се на материални излишества, а по-скоро егоистично, като изтръгваше до капка всичко, което би могло да подхрани мъжкото му себелюбие; обичаше да засища това алчно чувство, без да се замисля за цената на фуража, нито да го е грижа колко ще струва да се поддържа косъмът му загладен и да е в добра форма.

Моля читателят да обърне внимание на привидното противоречие на двата образа, които давам на Греъм Бретън — обществения и частния, градското и домашното възприятие. В първия, обществения, го виждаме забравил за себе си — скромен в разгръщането на способностите и усърден да ги проявява. Във втория, домашния портрет, проличава осъзнаване на онова, което притежава и което представлява, наслада от вниманието, което му се обръща, готов на всичко, за да го извика, и суетност — когато го получава. Но и двата портрета са верни.

Не бе възможна да се грижиш за доктор Джон тайно и незабелязано. Тъкмо когато смяташ, че нещо дребничко, което си изработил, за да си служиш с него, е прието, без да се оцени, и че подобно на другите мъже той ще го използува, но няма и да се запита откъде и дошло, той изведнъж те поразява с една-две усмихнати забележки, които ти доказват, че окото му е следило всичко от самото начало до свършването на ръкоделието; че е обърнал внимание на модела, наблюдавал е работата ти и е отбелязал часа на завършването й. Обичаше да го ухажват по този начин и оставяше задоволството да искри в очите и да играе край устата му.

Всичко това би било достатъчно, ала той прибавяше към своята мила и безгласна благодарност и желанието да изплаща, както сам го зове, своите задължения. Когато майка му се трудеше за него, той й се отблагодаряваше, като я заобикаляше със своята жизнерадост, обсипваше я с величие и закачки, подсмихваше й се, радваше душата й повече от обичайното. Като разбереше, че Люси Сноу е сторила нещо за него, измисляше за отплата някакво приятно развлечение.

Често съм се удивлявала колко основно познаваше той Вийет — познания, които не се ограничаваха с големите улици, а проникваха в художествените галерии, в залите и затворените салони; за всяка врата, която скриваше някой предмет на изкуството, заслужаващ да се види, за всеки музей, за всяка зала, предназначена за изкуство или наука, той сякаш знаеше тайните думи „Сезам, отвори се!“ Никога не съм имала склонност към науката, ала някакъв необясним, сляп, силен инстинкт ме привличаше към изкуството. Обичах да посещавам картинните галерии и с удоволствие оставах там сама. Когато бях с приятел, някакво проклето притеснение не ми позволяваше да видя достатъчно, да изживея всичко. Когато бях с чужди хора, с които ми се налагаше да разговарям по изложените предмети, само след половин час се чувствувах изтощена, обхваната от някаква смесена умора, предизвикана от физическа отпуснатост и душевна тъпота. Всяко по-образовано дете, още повече пък интелигентен възрастен са ме карали да се срамувам дълбоко, когато съм наблюдавала как смислено разговарят, когато посещават групово картинни изложби, исторически забележителности, сгради или каквито да било други места от обществен интерес. Доктор Бретън беше чичероне по мой вкус; завеждаше ме рано, преди галериите да се изпълнят с хора, оставяше ме там за два-три сама и идваше да ме вземе, когато привършваше с ангажиментите си. Междувременно аз се чувствувах щастлива — щастлива не само да гледам, но и да изследвам, да разпитвам и да си съставям мнение. По време на тези посещения ставаха недоразумения и непрестанни сблъсъци между волята и силата. Първото качество изискваше от мен чувство на одобрение към всичко, което бе общоприето да се смята за красиво; второто чувство с мъчителни въздишки изявяваше пълната си неспособност да плати подобна дан. След това то се самоусмиваше, подканяше се, насилваше се да извиси вкуса си и да изостри интереса си. Но колкото по-насилвано бе, толкова по-малко бе желанието му да възхвалява. Като откривах постепенно, че вследствие тези съвестни усилия започвам да чувствувам някаква странна умора, взех да размишлявам дали няма да е по-добре да се откажа от подобни огромни усилия и като заключих, че мога, позволявах си да отминавам с безразличие деветдесет и девет от сто изложените картини.

Струваше ви се, че оригиналната и хубава картина се среща точно толкова рядко, колкото една оригинална и хубава книга; накрая вече престанах да изпитвам стеснение, когато, застанала пред някакъв шедьовър, рисуван от прочут художник, си казвах: „Това изобщо не е като в живота. Природната светлина никога не е била такава — нито при буря, нито когато е облачно, не е толкова мътна, както е нарисувано тук, под това индигово небе, а това пък индиго не е въздух, нито тъмните плевели под него са дървеса.“ Няколко старателно изрисувани и самодоволни дебелани не бяха в състояние да ме убедят, че са богините, за които се мислеха. Десетки удивително изписани малки фламандски картини и рисунки, прелестни за илюстрации на модни списания, с разнообразните костюми от красиви материи, показваха похвалното усърдие на своя създател, похабено по нескопосан начин. И все пак тук-там се срещаха искрици от истина, които задоволяваха съвестта, както и светли лъчи, които развеселяваха погледа. Усещаше се силата на природата в някоя снежна буря, както и нейното тържество в слънчев южен ден. Изражението на някой портрет разкриваше дълбоко вникване в характера; лице в някоя историческа картина, с живата си синовна прилика поразяваше внушението, че е родено от гений. Тези изключения ми доставяха удоволствие, заобичах ги като приятели.

Един ден в тих ранен час аз се озовах сама н една известна галерия, където изпъкваше картина с огромни размери, окачена на най-добре осветената стена; кордон, изпънат пред нея, я предпазваше от зрителите, а пред кордона бе поставена тапицирана пейка за удобство на възхитените почитатели, които, след като се уморят да я наблюдават, можеха да продължат да я съзерцават седнали. Тази картина, както изглежда, се смяташе да бисера на колекцията.

Представляваше жена, според мен значително по-едра от естествен ръст. Пресметнах, че тази дама, разположена сред разкош, който бе подходящ за нейния обем, би трябвало да тежи поне стотина килограма. Беше наистина изключително охранена; трябва да е излапала огромно количество месо — докато е станала толкова едра и висока, с такива здрави мускули, с толкова пищна плът. Лежеше полуизлегната на някакво легло — защо, трудно бе да се каже; светлината край нея бе ярка като пладне. Беше в цветущо здраве, достатъчно яка, да работи за две готвачки; по нищо не личеше да я боли гърбът; би трябвало да стои или поне да седи, но изправена. Да се чуди човек защо й трябваше да се излежава посред бял ден. Тъй също би трябвало да носи прилични дрехи — рокля, която да я закрива добре, нещо, което не беше така. С огромно количество плат — поне двадесет и пет метра, като го пресмятах на око, тя бе успяла едва да се позакрие. Освен това нищо не извиняваше бъркотията наоколо й. Тенджери и тигани — може би трябва да кажа вази и чаши — се търкаляха навсякъде по пода, сред тях се валяха разбъркани цветя, голямо парче плат за пердета покриваше леглото и се влачеше по пода. Погледнах в каталога и открих, че това забележително произведение носи името „Клеопатра“.

Седях пред нея, чудех се (понеже пейката беше там, сметнах, че бих могла да се възползувам) и си казвах, че докато някои от детайлите — розите, златните чаши, скъпоценностите и т. н. — са красиво изписани, картината като цялост представлява голям боклук. Залата, полупразна, когато влязох, започна да се пълни. Без да обръщам внимание на това обстоятелство (тъй като всъщност за мен то не бе от значение), останах да седя, и то по-скоро да си отпочивам, отколкото за изучавам тази огромна тъмнокоса циганска царица, на която, признавам, скоро се наситих, и взех да я разглеждам, за да се развлека, едни изключителни малки натюрморти — диви цветя, диви плодове, горски гнезда от мъх, в които яйцата приличаха на бисери, гледани през ясна зелена морска вода — закачени скромно над оная безвкусна и грозна картина.

Внезапно някой леко ме потупа по рамото. Стресната се извърнах и видях едно лице, наведено над мене; беше намръщено, почти възмутено.

— Какво правите тук? — изрече нечий глас.

— Но, господине, забавлявам се.

— Забавлявате се, така ли? Е, и с какво, ако мога да запитам? Хайде, бързо, направете ми удоволствието да станете, хванете ме под ръка и скоро на отсрещната страна!

Изпълних нареждането. Господин Пол Еманюел (това бе той), се бе завърнал от Рим и сега, след като бе пътешествувал, никак не ми се струваше да е станал по-търпим към неподчинението, отколкото преди, когато това допълнително отличие все още не увенчаваше челото му.

— Позволете да ви заведа при вашите придружители — рече той, докато прекосявахме залата.

— Нямам никакви придружители.

— Не е възможно да сте сама!

— Сама съм, господине.

— И сама сте дошла дотук?

— Не, господине, доктор Бретън ме придружи.

— Доктор Бретън и госпожа майка му, естествено.

— Не, само доктор Бретън.

— И ви каза да разглеждате тази картина, така ли?

— Нищо подобно, аз сама я открих.

Косата на господин Пол бе остригана късо, иначе, предполагам, щеше да се изправи на главата му. Сега, когато започнах да предугаждам причините за възмущението му, доставяше ми удоволствие да запазвам спокойствие и да го дразня.

— Невероятна островитянска смелост! — възкликна учителят. — Изключителни жени са това, англичанките!

— Но какво има, господине?

— Какво имало! Как се осмелявате вие, млада жена, да седите най-спокойно, като някакво момче, и да разглеждате тази картина!

— Картината е много грозна и все пак не разбирам — защо да не я гледам?

— Добре! Добре! Не говорете повече за нея. Обаче не бива да идвате тук сама.

— Но ако нямам кой да ме придружава, какво тогава? И освен това има ли значение дали съм сама, или с компания? Никой не се занимава с мене.

— Taisez-vous, и сядайте тук — тук! — И той постави стола с трясък в един особено скучен ъгъл, пред редица невероятно отблъскваща табла.

— Но, господине!

— Никакво но, господине, сядайте и да не сте мръднала — чувате ли? Ще останете тук, докато дойда да ви отведа.

— Какъв тъжен кът — извиках аз — и какви грозни картини.

И те наистина бяха грозни — комплект от четири, озаглавени в каталога „Животът на жената“. Нарисувани бяха в забележителен стил — плосък, мъртъв, с бледи цветове, сковано. Първата представляваше „Младо момиче“, което излиза от църковните двери, в ръката си държи требник, облеклото й — скромно, очите й сведени надолу, устните свити — типичен образ на отвратителна, преждевременно развита малка лицемерка. Втората — „Младоженка“, с дълъг бял воал, коленичила за молитва в стаята си, с притиснато една о друга ръце, избелила очи по най-дразнещ начин. Третата, „Млада майка“, надвесена неутешимо над едно тлъсто дете с лице като болна луна. Четвъртата, „Вдовица“, беше жена в черно, хванала за ръка черно малко момиченце; двете усърдно разглеждат елегантен френски паметник, поставен в ъгъла на някакво гробище. Всички тези четири „възрасти“ бяха мрачни и сиви като злодеи и студени и бездушни като привидения. Какво удоволствие, наистина, да живееш с подобни жени — неискрени, нацупени, безкръвни, безмозъчни нищожества! Отвратителни по свой начин като ленивата циганка Клеопатра!

Невъзможна бе да задържа по-продължително вниманието си върху тези шедьоври, затова бавно се извърнах и взех да оглеждам галерията.

Междувременно край лъвицата, от чиято близост ме бяха прокудили, се бе сбрал цял куп зрители. Повече от половината бяха жени, ала след това господин Пол ми обясни, че това били „дами“ и те можели да гледат онова, което никоя „госпожици“ не бивало да вижда. Направо му заявих, че не приемам подобно обяснение и че го смятам за безсмислено, следствие на което той с привичната се безпрекословност ми нареди да замълча и същевременно се възмути от моята прибързаност и невежество. Не мога да си представя учител, по-деспотичен от този господин Пол. Забелязах, че междувременно той самият съвсем невъзмутимо оглеждаше картината и спря там погледа си твърде дълго. Но не забравяше да ме погледне от време на време, за да се увери, че изпълнявам нарежданията му и не мърдам от мястото си. След малко отново пристигна при мене.

— Нали бяхте болна? — запита ме той. — Разбрах, че сте боледували.

— Да, но сега вече съм добре.

— А къде прекарахте ваканцията?

— Предимно на улица „Фосет“, известно време при мадам Бретън.

— Разбрах, че сте останала сама на улица „Фосет“. Наистина ли?

— Не съвсем сама. Мари Брок (ненормалната) беше с мене.

Той сви рамене; различни и противоречиви чувства преминаха по лицето му. Господин Пол познаваше Мари Брок; нямаше негов час в трети клас (там бяха събрани най-изостаналите ученички), без тя да предизвика в душата му остър сблъсък. Видът й, отвратителните й маниери, неукротимият й нрав го дразнеха и будеха силна антипатия — чувство, което са надигаше всякога, когато накърняваха вкуса му или се противопоставяха на волята му. От друга страна, болестта й апелираше към чувствата му за състрадание и опрощение — а той не можеше да им противостои, вследствие на това произлизаха ежедневни борби между търпението и отвращението, от една страна, и съжаление и чувство за справедливост, от друга; в тези борби, трябва да се признае, рядко надделяваше отвращението, но станеше ли ката, господин Пол проявяваше ужасните черти на характера си. Страстите му бяха силни, антипатиите и симпатиите също тъй ярко изявени; усилието, което упражняваше, за да ги контролира, не успяваше да скрие от наблюдателя тяхната стихийност. Човек с подобни склонност най-често извиква у по-обикновените души страх и неприязън и все пак погрешно бе да се страхуваш от него. Нищо не го вбесяваше толкова, колкото страхът и недоверието, нищо не го успокояваше повече от доверието, смекчено с благодушие. За да се явяват тези му чувства обаче, би трябвало да се познава из основи неговият характер, а малцина успяваха да го опознаят.

— Как се справяхте с Мари Брок? — запита той след кратко мълчание.

— Господине, сторих всичко по силите си, но да бъдеш насаме с нея, е ужасно.

— Следователно сърцето ви е мекушаво. Липсва ви смелост и по всяка вероятност милосърдие. Не притежавате качества за милосърдна сестра.

Той беше религиозен човек. Себеотрицанието и себепожертвователността, изисквания, характерни за католическата религия, оформяха отношенията му към другите.

— Не зная. Грижех се за нея, доколкото можех, ала когато леля й пристигна, за да я отведе, почувствувах голямо облекчение.

— Аха, значи сте егоистка. Има жени, които се грижат за подобни нещастници в болниците. Не бихте могли да вършите това, нали?

— А вие?

— Жена, достойна за името си, би трябвало да превъзхожда нашия груб, грешен, самовлюбен пол в способността да изпълнява подобни задължения.

— Аз я миех, поддържах я чиста, хранех я, опитвах се да я забавлявам, а тя ми се плезеше.

— Нима си въобразявате, че сте извършили големи подвизи?

— Не, но на по-големи не съм способна.

— Значи силите ви са ограничени, щом грижите за един идиот са ви разболели.

— Не беше от това, господине. Аз заболях от нервна треска. Разумът ми се разболя.

— Наистина ли? Значи не притежавате големи качества. Не сте с героичен дух, смелостта ви не ще стигне, за да живеете в усамотение, смела сте само дотолкова, че да гледате безстрашно картини като „Клеопатра“.

Нищо не би ви струвало да се разгневя от подигравателния тон на този дребен човек. Но никога не му бях позволявала да ме ядоса, нямаше да позволя и сега.

— „Клеопатра“! — отвърнах кротко. — И господинът разгледа „Клеопатра“. Какво мисли той за нея?

— Нищо не струва — отговори учителят. — Като жена е превъзходна — талия на императрица, форми на Юнона; но като личност не бих я искал нито за съпруга, нито за дъщеря, нито пък за сестра. А и вие не бихте й хвърлили дори и бегъл поглед.

— Но аз я погледнах повече от бегло, докато господинът говореше. Оттук се вижда много добре.

— Обърнете се към стената и разгледайте четирите картини за живота на жената.

— Господин Пол, ако те толкова ви харесват, позволете ми да освободя моя стол и да ви оставя да ги съзерцавате.

— Госпожице — обади се той с нещо като полуусмивка или по-скоро с намерение да се усмихне, но изражението му си остана мрачно, — вие, чедата на протестантизма, ме удивлявате. Вие, пуснатите на воля англичанки, минавате край нагорещени палешници и не се изгаряте. Мисля си, че ако някоя от вас бъде хвърлена в най-жежката пещ на Навуходоносор, ще се измъкне оттам, без дори да усети миризмата на дима.

— Нека господинът бъде тъй добър да се отмести малко настрана.

— Какво? Какво гледате пък сега? Да не би да сте видели някой познат сред онези млади хора?

— Така ми се струва — да, виждам едного, когото познавам.

Всъщност видяла бях една глава, прекалено красива, за да принадлежи другиму освен на уважаемия полковник Дьо Амал. Каква съвършена, издокарана малка тиква тебе това! Какви фигура, изфинена и гиздава! Какви женствени нозе и ръце! Как изискано държеше монокъла пред едното си око, с какво възхищение съзерцаваше „Клеопатра“ и как очарователно се кискаше и шепнеше нещо на приятеля си! О, умникът! О, изисканият джентълмен с извисения вкус и такт! Наблюдавах го в продължение на десетина минути и разбрах, че беше дълбоко развълнуван от тази мургава и едра нилска Венера. Толкова бях заинтригувана от поведението му, тъй вдадена в разгадаване на характера от погледите и движенията му, че забравих за господин Пол. В това време между мен и този господин се изпречиха други посетители, а възможно е той още по-дълбоко да се е възмутил от моята разсеяност и да се е отдалечил доброволно. Във всеки случай, когато отново се огледах, той се беше отишъл.

Погледът ми, търсейки него, спря на друга, много по-различна фигура, открояваща се сред тълпата със своята височина и благородство. Задал се бе доктор Джон, различен от заядливия малък учител и по вид, и по тонове; както ябълката на Хисперидите се различава от сбръчкания плод на трънката, както смелият, но сговорчив достолепен арабин се отличава от грубия, див и упорит колибар. Оглеждаше се за мен, но още не бе стигнал до ъгъла, в който учителят ме бе натикал. Но се помръднах; исках да го погледам още малко.

Той приближи до Дьо Амал, спря близо до него. Помислих, че му е приятно да гледа над главата му. И доктор Бретън отправи поглед към Клеопатра. Съмнявам се, че беше по вкуса му. Не се ухили като малкия конт; устата му остана сериозна, погледът му — хладен; без предвзетост той отстъпи и пусна другите да приближат. Забелязах, че ме чака; станах и отидох до него.

Обиколихме заедно галерията; да се обходи залата с него бе много приятно. Всякога изпитвах удоволствие да слушам онова, което имаше да каже за някоя картина или книга, защото, без да се преструва на познавач, говореше само това, което мисли, и оценките винаги бяха оригинални. Много често бяха точни и категорични. Приятно бе тъй също да му кажеш неща, които той не знаеше — изслушваше те любезно, готов да се поучи, несмущаван от опасения, че ако наведе своята светла, хубава глава, за да чуе неясните и смутени обяснения за някоя жена, това ще застраши мъжкото му достойнство. А когато той, от своя страна, обясняваше нещо, правеше го с такова умно красноречие, че думите останаха запаметени в паметта; не съм забравила нито едно негово обяснение, нито една чута от него подробност.

Когато излязохме от галерията, запитах го какво мисли за „Клеопатра“ (след като го разсмях с разказа си за това, как учителят Еманюел ме е сложил на мястото ми, и го заведох да види прелестната серия от картини, препоръчани на моето внимание).

— Пфу! — възкликна той. — Майка ми е по-хубава. Чух френски контета да я възхваляват; наричаха я „пищна жена“, ако е тъй, ще кажа, че „пищността“ не ми допада. Къде ще се сравни тая мулатка с Дженевра?

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

КОНЦЕРТЪТ

Една сутрин мисис Бретън нахлу в стаята ми и поиска да отворя гардероба и да й покажа дрехите си, което сторих безропотно.

— Ясно — отвърна тя, когато ги огледа. — Трябва да ти се ушие нова рокля.

Излезе. Върна се скоро с някаква шивачка. Тя ми взе мерки.

— Възнамерявам — заяви кръстница — да съблюдавам личния си вкус и в този случай да постъпя както аз намирам за добре.

Два дни по-късно в къщи донесоха една розова рокля!

— Това не може да е за мене! — викнах развълнувана, защото чувствувах, че по-скоро бих се облякла в дрехата на китайски мандарин.

— Ще видим за тебе ли е, или не — отвърна кръстница и додаде решително: — Запомни добре. Ще я облечеш още тази вечер.

Смятах, че това няма да стане; смятах, че няма човешка сила, която да ме принуди да я сложа. Розова рокля! Не я познавах. Тя не ме познаваше. Не бях и свикнала.

Кръстница продължи да ми нарежда: трябвало да отида с нея и Греъм на концерт още същата вечер; този концерт, обясни тя, бил събитие, което щяло да се състои в голямата зала на първото градско голямо общество. Щели да участвуват най-изтъкнатите ученици от консерваторията. След концерта следвала лотария „в полза на бедните“, а като връх на всичко щели да присъствуват кралят, кралицата и престолонаследникът на Лабасекур. Греъм, като изпратил билетите, съобщил, че облеклото трябва да е официално, в знак на уважение към коронованите лица; освен това помолил да се готови точно в седем часа.

Към шест ме изкомандуваха да се кача горе. Без никакво насилие се видях поведена и подвластна на чужда воля; не ме питаха, не ме увещаваха — безропотно бях подчинена. С две думи, облякох розовата рокля, смекчена малко от черната наметка. Заяви ми се, че сега съм „официално облечена“, и бях помолена да се огледам в огледалото. Сторих го страхливо и разтреперано; още по-уплашена и разтреперана се извърнах оттам. Удари седем, доктор Бретън се беше прибрал. Кръстница и аз слязохме долу. Тя беше в кафяво кадифе. Когато вървях в сянката й, дълбоко й завиждах за нейните дипли от тъмно достойнство. Греъм стоеше на вратата на гостната.

„Дано не си каже, че се труфя, за да привличам внимание“, помислих смутена.

— Ето, Люси, заповядайте тези цветя — рече ми той и ми подаде един букет. На облеклото ми не обърна кой знае какво внимание — милата усмивка и одобрителното кимване уталожиха срама и чувството, чу съм смешна. Иначе дрехата ми бе ушита извънредно простичко, без джуфки и волани. Притесняваха ме само леката материя и светлият й цвят; но щом като Греъм не виждаше в нея нищо нелепо, и моите очи скоро се примириха.

Предполагам, че хората, които всяка вечер посещават места за обществено развлечение, не могат да усетят вълнението, с което се изпълват ония, за които това е рядкост. Не зная дали очаквах кой знае какво удоволствие от концерта, тъй като една ли знаех какво ще представлява, но пътуването до там ми беше много приятно. Уютът в затворената карета през студената, но ясна нощ, удоволствието да бъда със спътници, тъй весели и дружелюбни, звездите, които проблясваха през дърветата, докато пътувахме по алеята, а по-сетне широкото нощно небе, когато излязохме на откритото шосе, преминаването през градските порти, светлините на портите, стражите, поставени там, повърхностната проверка, на която бяхме подложени и която много ни развесели — всички тези дреболии за мен, в тяхната новост, криеха странен, възбуждащ чар. Доколко се е дължало на приятелската атмосфера, не мога да кажа. Доктор Джон и майка му бяха в най-добро настроение, подкачаха се през целия път, а с мен се държаха откровено и дружелюбно, сякаш бях от тяхното семейство.

Пътят ни минаваше през едни от най-богатите улици на Вийет — ярко осветени и много по-оживени сега, отколкото дори по пладне. Колко разкошни изглеждаха витрините! Колко доволно, радостно и кипящо течеше животът по широките тротоари! Докато гледах, споходи ме споменът за улица „Фосет“ — градината със зидовете и училищната постройка, и онези тъмни, големи класни стаи, из които точно в този час имах обичая да бродя сама, вгледана в звездите през високите голи прозорци, и да се вслушвам в далечния гласа на четеца в параклиса, многотонно нижещ урока по вероучение. Скоро пак щях да се ослушвам и да бродя така; тази сянка на бъдещето се прокрадна и затъмни лъчезарното настояще.

В това време се бяхме влели в потока от карети, които се движеха в същата посока, и скоро пред нас блесна фасадата на някакво огромно осветено здание. Какво ме очакваше вътре, аз, както вече споменах, не знаех, защото досега не бях посещавала ни едно обществено място за развлечения.

Слязохме под един портал, сред голяма блъсканица и огромна тълпа, но по-големи подробности не си спомням — изведнъж се видях да изкачвам тържествена стълба, широка и полегата, покрита с дълъг мек червен килим, която отвеждаше до две големи врати, с крила, облечени в червен плат.

Не разбрах как се отвориха тези врати — доктор Джон се оправяше с това, но те се отвориха и вътре се показа зала, голяма, широка и висока, чиито кръгли стени и кубест издълбан таван ми се сториха от чисто злато (така изкусно бяха боядисани), олекотени от корнизи, канелюри, гирлянди, които бяха или светли, като позлатени, или снежнобели, като алабастър, или пък златни и бели, преплетени във венци от варакосани листа и снежни лилии; а там, където имаше завеси, килими или възглавници, всички те бяха в тъмночервено. Горе, от купола, искреше нещо, което ме заслепи — огромна маса, както ми се стори, от планински кристал, която блещукаше във фасетки, изобилствуваше от капки, светеше като звезди и пищно се разкрасяваше в оттенъците на скъпоценни камъни, затрептели в цветовете на дъгата. Това не бе друго освен полилея, читателю, ала на мен ми се стори като творение на източни вълшебници. Дори се огледах да видя дали някоя огромна, тъмна, призрачна ръка — ръката на роба на Аладиновата лампа — не се движи сред светлия парфюмиран въздух на купола и не пази това чудно съкровище.

Продължихме да вървим; не знаех накъде, но на един ъгъл изведнъж се сблъскахме с друга група, която идваше насреща ни. И сега виждам тази група как се изпречи пред мен в оня миг — красива дама на средна възраст в тъмно кадифе, един господин, който би могъл да й е син — най-хубавото лице, най-красивата фигура, която изобщо съм виждала, — трета една личност в розова рокля и наметка от черна дантела.

Огледах ги всичките — и третата личност, както другите две, за миг от секундата повярвах, че не ги познавам, и получих непредубедено впечатление от вида им. Ала едва бях възприела впечатлението и още не го бях запечатала в съзнанието си, когато видях, че съм се изпречила пред голямо огледало, запълващо празнината между две колони. Групата, това бяхме ние. Тъй за първи път и може би единствен път в живота си аз изпитах „презрението“ да се видя такава, каквато другите ме виждат. Безполезно е да описвам резултата. Той ми причини объркване, извика чувство на съжаление; не беше ласкаещ, но в края на краищата и на това съм благодарна, можеше да бъде и по-лошо.

Най-сетне заехме местата си, от които обхващахме цялата широка и блестяща, но топла и весела зала. Тя вече беше пълна, и то с прекрасно общество. Не смятам, че жените бяха особено красиви, но облеклата им бяха съвършени, а чужденките, дори ония, които са повлекани в домашно облекло, умеят да се представят добре в обществото. Колкото и непохватни и груби да изглеждат движенията им в пеньоар и с навити коси, всяка от тях крие по някое нежна скланяне на главата и раменете, някоя извивка на устните и свиване на очи, съхранявано тайничко, за да се изявят с „официалния тоалет“, или пък да бъдат прибрани заедно с накитите.

Тук-таме се срещаха и красавици, примери за една хубост от необикновен вид, за стил, несрещан в Англия, от солиден, здраво сложен, скулптурен тип. Тези форми нямаха ъгли; мраморната кариатида е почти също тъй пластична, една богиня на Фидий е също тъй съвършена в своя особен стил и тържествена прелест. Чертите им бяха като ония, с които холандските майстори даряват своите мадони — фламандски класически черти, правилни, но закръглени, прави, но тежки; само полярните снежни поля са в състояние да придадат подобна дълбочина на безизразно спокойствие, на безстрастен покой. Жени като тези не се нуждаят от украшения и рядко ги носят; гладко причесаните коси, плътно слепени, са достатъчен контраст за още по-гладките им страни и чела, дрехите им са съвсем скромни, закръглените рамена и съвършените шии не се нуждаят от огърлици, нито от медальони.

Навремето имах честта и радостта да се опознавам с една такава хубавица. Вялата сила на любовта, която питаеше към самата себе си, бе просто удивителна; надминаваше я единствено гордото безсилие да изпитва интерес към което и да било друго живо същество. В студените й жили не течеше кръв; застояла лимфа изпълваше и почти запушваше артериите й.

Една Юнона седеше пред нас, нещо като прицел за всички очи, знаеше, че я гледат, но оставаше незасегната от магнетичното привличане на погледите — студена, закръглена, руса и красива като бялата колона, овенчана с позлата, която се вдигаше до нея.

Когато забелязах, че вниманието на доктор Джо е съсредоточено изцяло към нея, аз го помолих шепнешком в името на небето да защити здраво сърцето си. „Не бива да се влюбвате в тази дама — рекох аз, — защото отсега мога да ви обещая, че да умрете в нозете й, тя пак няма да ми обикне“.

— Нямам нищо против — заяви ми той; — а защо не си представите, че видът на тази нейна безчувственост може да е най-силният стимул да я ухажвам? Жилването на отчаянието, струва ми се, е най-чудесният възбудител за чувствата ми, но (и той присви рамене) вие не разбирате нищо от тия работи. Ще се посъветвам с майка си. Мамо, застрашен съм.

— Като че ли това ме интересува! — отвърна мисис Бретън.

— О, каква жестока е ориста ми! — възкликна синът й. — Няма човек с по-нечувствителна майка от моята. И през ум не й минава, че може да я сполети бедствие като например някоя снаха.

— Ако не го мисля, то не е защото това бедствие не ми виси над главата; от десет години насам все с това ме плашиш. „Мамо, скоро ще се оженя!“ Чувам го още преди да беше излязъл от пелените.

— Но, мамо, рано или късно то наистина ще стане. Най-неочаквано, тъкмо когато си мислиш, че си в пълна безопасност, аз ще от отида и ще си взема жена, също както Яков или Исав, или някой от другите патриарси, и то жена от дъщерите на тази тук страна.

— На твоя отговорност, Джон Греъм! Това е!

— Тази моя майка смята да остана стар ерген. Каква ревнива старица! Но, моля те, погледни онова прелестно същество със светлосинята сатенена рокля и тъмнорусата коса със сатенени отблясъци, също както роклята й. няма ли да се чувствуваш горда, майко, ако един ден доведа тази богиня в дома ти и я представя като мисис Бретън-младша?

— Никаква богиня няма да доведеш ти в „La Terrasse“, в този малък дом не може да царуват две господарки, особено ако втората е с ръста, дебелината и окръжността на онази могъща кукла от дърво и восък, окичена със сатени.

— Мамо, тя ще изпълни синия ти стол отлично!

— Да изпълни моя стол ли? Отхвърлям тази чужда узурпаторка! За нея той ще се окаже неспокоен стол. Млъкни, Джон Греъм! Затвори си устата и отвори очите.

По време на тази престрелка залата, която ми се бе сторила препълнена, когато влязохме, продължаваше да приема група след група и скоро полукръгът пред сцената представляваше плътна маса от глави, въземаща се полегато от пода до тавана. А и стената, или по-скоро широкият временен подиум, по-голям от която да било сцена, допреди половин час празен, сега преливаше от живот; бяло ято млади девойки, ученички от консерваторията, се бе изсипало безшумно около двата рояла, поставено по средата. Забелязаха ги бях да се появяват, докато Греъм и майка му одумваха хубавицата в синята сатенена дреха, и с интерес проследих как ги подреждат и ръководят. Двамина господа, единият от които разпознах, командуваха тази девическа група. Първият, брадат мъж с артистичен вид и дълга коса, бе виден пианист, а тъй също и най-добрият учител по музика във Вийет; два пъти седмично той се явяваше в пансиона на мадам Бек да дава уроци на няколко от ученичките, чиито родители бяха достатъчно богати да позволят на дъщерите си лукса да учат при него. Наричаше се Жозеф Еманюел и бе породен брат на господин Пол, чиято енергична личност сега се открояваше в лицето на втория господин.

Господин Пол ме развесели, усмихнах се вътрешна, докато го наблюдавах, защото личеше, че е в стихията си, застанал пред погледите на тази огромна и отбрана аудитория да подрежда, да задържа, да стряска сто млади дами. Освен това взимаше всичко съвсем сериозно — бе енергичен, съсредоточен и най-вече безпрекословен, но всъщност какво търсеше тук? Какво общо имаше с музиката или с консерваторията — той, който едва различаваше един тон от друг? Знаех, че единствено страстта му да блесне и да командува го бе довела в тази зала — страст безвредна, само защото бе напълно лишена от корист. Беше съвсем очевидно, че и брат му, господин Жозеф, е под негова команда, както и момичетата. Какъв хищен ястреб беше този малък господин Пол! Скоро на сцената излязоха няколко известни певици и инструменталисти; щом изгряха звездите, подобният на комета учител залезе. Той не можеше да търпи видни личности и знаменитости. Там, където не успяваше да заслепи с блясъка си, той бягаше.

Сега вече всичко бе готово: само едно кътче от залата все още стоеше свободно — кътче, покрито с пурпур, както парадната стълба и вратите, подредено в тапицирани пейки и възглавници, което стояха от двете страни на два тържествени стола, поставени под балдахин.

Прозвуча сигнал, вратите се разтвориха, всички станаха прави, оркестърът засвири тържествено и под съпровода на химна, изпълняван от хора, влязоха кралят, кралицата, дворът на Лабасекур.

За пръв път виждах живи крал и кралица. Можете съответно да си представите как съм напрягала очи, за да разгледам тези европейски владетели. Всеки, който съзира за пръв път кралска особа, неминуемо изживява малка изненада, граничеща с разочарование, загдето тя не се явява седнала на трон, увенчана с корона, стиснала в ръката си скиптър. Очаквайки да видя истински крал и кралица и срещайки всъщност един войник на средна възраст и една доста млада дама, аз се почувствувах едновременно измамена и доволна.

Отлично си припомням този крал — петдесетгодишен мъж, леко прегърбен, с прошарени коси; сред цялата аудитория нямаше ни едно лице, което да напомня неговото. Нито бях чела, нито бях чувала каквото и да било за характера или навиците му; и в първия миг дълбоките йероглифи, вдълбани като с желязна игла по челото, около очите и край устата му, ме удивиха и объркаха. Но след малко по-скоро почувствувах, отколкото осъзнах значението на тези неписани знаци. Пред седеше тих страдалец — един нервен, меланхоличен човек. Тези очи бяха очаквали появата на оня призрак, бяха бдели за появата и изчезването на онова най-странно от привиденията — Хипохондрията. Възможно бе да я съзираше и сега на сцената, възправена насреща му, сред цялата тази възправена тълпа. Хипохондрията има този навик — да се надига изсред хилядите, тъмна като Гибелта, бледа като Болестта и могъща почти като самата Смърт. Нейният другар и нейна жертва се мисли за щастлив в даден миг. „Не се самозабравяй, напомня му тя, ето ме, идвам!“ И смразява кръвта в сърцето му, помрачава светлината в очите му.

Някои биха казали, че тежката чуждестранна корона гънеше челото на краля в тези странни и болезнени бръчки; други биха ги приели като последствие от ранна загуба на скъп човек. Възможно е да се е дължало и на едното, и на другото, но то е било подсилено от този най-мрачен враг на човечеството — меланхоличния характер. Кралицата, неговата съпруга, очевидно знаеше това. Стори ми се, че отражението от скръбта на нейния съпруг падаше като сянка и върху нейното приятно лице. Тази принцеса ми се стори мека, умна, нежна жена — не красива, но съвсем различна от жените със закръглени форми и мраморни чувства, описани на предишните страници. Тя беше деликатна по конструкция, чертите й, макар и изтънчени, подсказваха, че в жилите й тече кръвта на многобройни кралски династии — от тях се излъчваше властност. Изражението на профила й беше приятно, но човек неволно го свързваше с други подобни изражения, при които черти като тези разкриваха нещо друго — слабоумие, развратност, хитрост… Ала очите на кралицата бяха само нейни; съчувствие, доброта, съжаление ги осветяваха с една божествена светлина. Тя беше не господарка, а дама — мила, любеща, елегантна. Съпровождаше я малкият й син, принцът на Лабасекур, младият дук Дьо Диндоньо. Той се бе облегнал на коленете на майка си и от време на време през тази вечер аз я наблюдавах да поглежда към монарха до нея, защото усещаше мрачната му разсеяност, и да се опитва да привлече вниманието му към техния син. Тя често свеждаше глава, за да чуе забележките на момчето, а после усмихнато ги предаваше на своя господар. Смръщеният крал се окопитваше, изслушваше я, усмихваше се и бързо пак се унасяше в мисли. Тъжна и многозначителна бе тази гледка — още по-тежка ми изглеждаше тя, защото както аристократите, тъй и буржоата от Лабасекур сякаш не забелязваха в нея нищо особено. Стори ми се, че ни един от присъствуващите не й обръщаше внимание.

Заедно с краля и кралицата тук бяха и техните придворни, сред които забелязах двама или трима чужди посланици, а с тях пристигна и елитът на чужденците, които живееха във Вийет. Те се разположиха на пурпурните пейки. Жените седяха, повечето от мъжете останаха прави. Черната им редица, изпъната като фон, приличаше на тъмна амалгама, на която се отразяваха пищните цветове пред тях. И тези пищни цветове бяха различни по отблясък, по оттенък, по степенуване; средният ред бе зает от матрони в кадифета и сатени, с пера и скъпоценности, пейките отпред, в дясно от кралицата, бяха определени, изглежда, само да много млади девойки, цветът, а може би би трябвало да кажа пъпките, на вийетската аристокрация. По тях нямаше скъпоценности, накити на косите, кадифета или коприни; простота, чистота, въздушна лекота цареше сред тази девическа група. Млади главички, със сплетени коси и нежни фигури (готвех се да напиша фигури на нимфи, но това щеше да е невярно; няколко от тези девойки, които едва бяха навършили шестнадесет или седемнадесет години, бяха с фигури напети и едри като здрава двадесет и петгодишна англичанка) — нежни фигури, облечени в бяло, бледорозово или ясносиньо, навеждаха на мисли за рай и ангели. Познавах две от тези розови и бели човешки екземпляри. Бяха ученички на мадам Бек — госпожиците Матилд и Анжелик — ученички, които през последната си година в училището би трябвало да са в най-горния клас, но чиито мозъци не успяха да ги измъкнат по-далеч от второ отделение. По английски бяха под мое ръководство и трябва да призная, че за да успеят да преведат смислено само една страница от „Уейкфийлдския викарий“ на Оливър Голдсмит, аз положих огромни усилия. Тъй също в продължение на три месеца едната от тях сядаше на масата срещу мен и количествата хляб, масло и компоти, които поглъщаше, бяха същинско чудо, надминато единствено от големите резени хляб, които отнасяше в спалнята си, когато не бе в състояние да ги изяде на масата. Това бе истина — самата истина.

Познавах и друго едно от тези ангелчета — най-хубавото, или поне по-естественото на вид. Тя седеше до дъщерята на един английски благородник, също откровено, но надменно момиче. И двете бяха с групата на английското посланичество. Тя — моята позната — имаше тънка, стройна фигура, съвсем различна от едрите размери на чуждестранните госпожици; косата й също така не бе стегнато слепена и навита като раковина или сатенена шапчица; косата й приличаше на истинска коса и се къдреше от главата, дълга, вълниста и разпиляна. Тя разговаряше оживено и по всичко личеше, че е доволна от себе си и своето положение. Не погледнах към доктор Бретън, но знаех, че и той е забелязал Дженевра Фаншоу — беше притихнал, отговаряше едносрично на майчините си забележки и скрито въздишаше. Защо въздишаше? Признал си бе, че обича трудната любов; в случая вкусът му бе напълно задоволен. Неговата любима се усмихваше от една сфера, далеч по-нисша от собствената му. Той не можеше да я наближи, не беше сигурен, че ще го дари с усмивка. Местата ни бяха близо до пурпурните пейки, невъзможно беше да не ни забележат от там, и то очи тъй остри и проницателни като тези на мис Фаншоу; и наистина много скоро тя ни съзря — съзря поне доктор Бретън и мисис Бретън. Аз стоях в сянката, да не се забелязвам, защото не желаех да ме познае веднага. Тя втренчи очи в доктор Бретън, а сетне вдигна далекогледа, за да разгледа майка му; миг след това усмихнато зашепна нещо са съседката си. Но тъй като започваше представлението, вниманието й бе привлечено от сцената.

На концерта няма да се спирам, читателят едва ли би се интересувал от моите впечатления, а и безсмислено ще е да го отбелязвам, защото не съм познавач. Младите дами от консерваторията, поради това, че бяха силно изплашени, не се представиха кой знае как на двата рояла. Господин Жозеф Еманюел седеше край тях, докато свиреха, ала той не притежаваше нито такта, нито влиянието на своя роднина, който при подобни обстоятелства непременно щеше да принуди ученичките си да се надъхат с героизъм и самообладание. Господин Пол щеше да постави дебютантките между два огъня — ужаса от слушателите и страха от него самия, — щеше да ги въодушеви с пламъка на отчаянието, защото щеше да ги доведе до ужас. Господин Жозеф не съумя да стори това.

След пианистките в бял муселин се появи една изискана, зряла начумерена дама в бяла сатенена рокля. Тя пя. Пеенето й ми подействува като хитростите на някой фокусник. Питах се как ли го постигаше — как преправяше гласа си тъй, че да се извисява и снишава, да издава такива трели; някоя простичка шотландска песен, изпълнена от обикновен уличен певец, често ме е вълнувала много по-дълбоко.

Подир нея се изстъпи един джентълмен, който, като извиваше ниско тялото си към краля и кралицата и често-често притискаше облечената в бяла ръкавица ръка към областта на сърцето, нададе отчаяни вопли срещу някоя си „невярна Изабел“. Струваше ми се, че особено ми се щеше да спечели симпатиите на кралицата, ала освен ако дълбоко греша, нейно величество го слушаше по-скоро от учтивост, отколкото от интерес. Душевното състояние на въпросния джентълмен бе особено мъчително и на мен ми олекна, когато най-сетне завърши.

Някои от хоровите изпълнения ми се сториха най-сполучливите номера от вечерното забавление. Имаше представителки от най-добрите хорове в страната — типични дебелички лабасекурки. Тези достойни дами пееха, без да се превземат. Сърдечните им излияния имаха поне едно достойнство — ухото се насищаше със задоволство от мощните им гласове. През цялото представление — плахи инструментални дуети, предвзети вокални сола, звучни хорови изпълнения — вниманието им бе поделено между сцената и доктор Бретън. Невъзможно ми бе да го забравя и не преставах да се питам как ли се чувствува, какво ли мисли, дали се забавлява, или напротив. Накрая се обади:

— Как ви се вижда всичко това, Люси? Притихнахте много — рече той с присъщия си весел глас.

— Притихнах — отвърнах му, — защото ми е интересно — не само музиката, но и всичко наоколо.

Той продължи да разговаря с такова самообладание и спокойствие, че аз се зачудих дали наистина е видял онова, което бях видяла и аз. Прошепнах:

— Мис Фаншоу е тук. Забелязахте ли я?

— О, да. Видях, че и вие я забелязахте.

— Дали е дошла и мисис Чолмондли, как мислите?

— Мисис Чолмондли е тук с много голяма компания. Да, Дженевра е в нейната свита, а мисис Чолмондли е в свитата на лейди… която пък е в свитата на кралицата. Ако тоя не бе един от типичните европейски незначителни кралски дворове, чийто най-тържествен блясък не е друго освен провинциализъм в празнични труфела, всичко щеше да е наред.

— Стори ми се, че Дженевра ви видя, нали?

— И аз тъй мисля. Погледнах я няколко пъти, след като вие отместихте поглед от нея, и имах честта да наблюдавам едно малко представление, което вие си спестихте.

Не запитах какво е било. Изчаках го да ми каже сам — нещо, което той стори.

— Мис Фаншоу — обясни той — е с една другарка, дама от аристокрацията. Виждал съм и друг път лейди Сара, лекувал съм благородната й майка. Тя е горда девойка, но никак не е надменна и аз се съмнявам, че Дженевра е спечелила симпатиите й, като е взела съседите им на присмех.

— Какви съседи?

— Мене и моята майка. Що се отнася до мен, това е съвсем естествено. Нищо, струва ми се, не е по-достойно за осмиване от един млад лекар буржоа, но да си присмива на майка ми! Никой не е осмелявал да я подиграва досега. Знаете ли, че присмехулно изтеглените й устни и саркастично насоченият далекоглед извикаха у мен много странни чувства.

— Не обръщайте внимание, доктор Джон. Не си заслужава. Когато Дженевра е в лекомислено настроение, както тази вечер, окото й няма да мигне да се присмее и на онази кротка, замислена кралица или дори на оня меланхоличен крал. Подбуждат я не злорадство, а чистото, безвредно лекомислие. За вятърничава ученичка няма свети неща.

— Но вие забравяте, че аз никога не съм приемал мис Фаншоу като вятърничава ученичка. Нима за мен тя не беше божество — ангелът на моя живот?

— Хм! В това беше и грешката ви.

— Да си призная, без да се залъгваме с надути фрази или измислени сантименталности, наистина имаше един момент преди шест месеца, когато я мислех за божествена. Спомняте ли си разговора ни за подаръците? Не бях докрай откровен с вас по този въпрос; жарта, с която го подехте, ме развесели. За да чуя докрой каквото имахте за ми кажете, аз ви се представих по-наивен, отколкото съм. Изпитанието с подаръците за пръв път ми показа, че Дженевра е смъртна. Ала хубостта й все още ме омайваше. Допреди три дни, допреди три часа аз все още бях неин роб. Когато мина край мен тази вечер, тържествуваща в хубостта си, чувствата ми й отдадоха своята почит; ако не бе оня злощастен присмех, все още щях да й бъда най-предан слуга. Тя мажеше да се посиграе с мене и макар че щях да се почувствувам уязвен, нямаше да ме отблъсне. Чрез мен тя в продължение на десет години не би могла да стори онова, което за миг само успя да направи чрез моята майка.

Той помълча известно време. Никога преди не бях виждала толкова плам и тъй малко светлина в сините очи на доктор Джон.

— Люси — подхвана отново, — погледнете майка ми и ми кажете, без страх и без милост, в каква светлина я виждате вие?

— Каквато съм я виждала винаги — англичанка от средната класа, облечена с вкус, макар и прекалено строго, винаги естествена, със сдържан и жизнерадостен характер.

— Така я виждам и аз — бог да я благослови! Веселите могат да се смеят с мама, но само безхарактерните могат да й се присмиват. Никой не ще я осмее — поне не с мое съгласие; който го стори, ще спечели моето презрение — антипатията ми…

той спря и тъкмо навреме, защото бе започнал да се ядосва — да се ядосва повече, отколкото случаят заслужаваше. Тогава не знаех, че е имал двойна причина да се раздразни от мис Фаншоу. сиянието на лицето му, смелата извивка, която възмущението придаваше на добре оформената му долна устна, ми го разкриха в нова и учудваща светлина. Но редките пристъпи на гняв у сдържаните и кротки хора не са приятни за гледане; не ми хареса и отмъстителния трепет, който сгърчваше силното му младо тяло.

— Плаша ли ви, Люси?

— Не разбирам защо чак толкова се ядосахте.

— Затова — прошепна той в ухото ми, — защото Дженевра не била нито чист ангел, нито добронамерена жена.

— Глупости! Преувеличавате. Тя не е страшна.

— Но е страшна за мене. Където вие сте заслепена, аз мога да прозра. Ала стига по този въпрос. Чакайте да се позабавлявам, като подразня мама. Ще й кажа, че дреме. Мамо, моля ти се, събуди се.

— Джон, да знаеш, че аз ще те събудя, и то как, ако не се държиш по-прилично. Няма ли да млъкнете с Люси, за да чувам какво пеят?

В това време хорът изпълняваше нещо гръмогласно и под неговото прикритие ние бяхме водили нашия разговор.

— Кой, ти ли да чуеш песента, мамо? Залагам моите копчета за яка, които са истински, срещу твоята фалшива брошка, че…

— Моята брошка ли е фалшива, Греъм? Глупаво момче. Знаеш много добре, че това е скъпоценен камък.

— Ха! Това е една от твоите фантазии. Тебе са те измамили!

— Да ме измамят не е толкова лесно, колкото си въобразяваш. Откъде познаваш младите дами от кралската свита, Джон? Забелязах, че две от тях ти отделиха доста голямо внимание през последния половин час.

— Бих предпочел да не ги гледаш.

— Защо? Защото едната подигравателно насочваше далекогледа си към мене ли? Тя е хубаво, глупаво момиче, но нима се страхуваш, че нейният присмех ще разтревожи старата дама?

— Разумната, възхитителна стара дама! Мамо, за мен ти си повече от десет съпруги.

— Не бъди тъй излиятелен, Джон, защото може да припадна и ще трябва да ме изнасяш, а натежа ли ти по този начин, сигурно ще прекроиш последните си думи и ще възкликнеш: „Майко, едва ли десет жени ще са по-лоши за мен, отколкото си ти!“

След концерта идваше тегленето на лотарията с благотворителна цел. Антрактът помежду послужи за всеобща почивка и най-приятното възможно раздвижване и объркване. Бялото ято напусна сцената, вместо него излезе група от забързани мъже, които започнаха да я подготвят за тегленето, а сред тях — и най-зает от всички — отново се появи познатия силует, не висок, но деен, изпълнен с енергия и дейност за трима. Как се трудеше този господин Пол! Как се разпореждаше и в същото време как се впрягаше в работа! Поне шестима души се въртяха наоколо му, за да местят роялите и т. н., но въпреки това той подлагаше рамо. Преливащата му енергия дразнеше, но беше и забавна. Аз отчасти се възмущавах, ала се и развличах от тази суетня. Но в цялото си раздразнение и предубеждение не можех, докато го гледам, да не открия една приятна „наивност“ във всичко, което вършеше и говореше; нито пък да остана сляпа за известни характерни черти на лицето му, които изпъкваха особено ясно сега, при контраста с групата от по-кротки изражения — дълбоката, будна проницателност на очите му, силното му чело, бледо, широко и изпъкнало, подвижната му, изразителна уста. Той не притежаваше спокойствието на силата, ала бе изпълнен с нейното движение и с нейния плам.

Междувременно целият салон се бе раздвижил, повечето от зрителите бяха станали и стояха прави, за разнообразие, другите се разхождаха наоколо, всички разговаряха и се смееха. Пурпурната част представляваше особено оживена сцена. Дългият облак от господа се бе разпокъсал и се бе смесил с дъгата от дами. Двама-трима мъже с външност на военни приближиха до краля и поведоха разговор с него. Кралицата, стана от стола си се плъзгаше сред редицата от млади дами, които ставаха, щом минеше край тях; видях я на всяка да оказва някакъв знак на внимание — мила дума, поглед или усмивка. На двете хубави английски девойки — лейди Сара и Дженевра Фаншоу, тя каза няколко думи; когато ги остави и двете, а особено последната, сякаш заискриха от задоволство. След това ги заговориха няколко други дами и наоколо им се събра малък кръг от мъже: сред тях — най-близко до Дженевра — стоеше конт Дьо Амал.

— Тук е ужасно задушно — рече доктор Бретън и скочи нетърпеливо. — Люси, майко, искате ли да излезем на чист въздух?

— Ти иди с него, Люси — рече мисис Бретън. — Аз предпочитам да поседя.

Аз също бих предпочела да остана, но желанието на Греъм бе по-важно от моето. Придружих го.

Нощният въздух ни се стори остър — поне на мене, защото той сякаш не го и усещаше; ала беше много тихо и осеяно със звезди небе се простираше над нас съвсем ясно. Наметната бях с кожен шал. Поразходихме се по тротоара. Като минавахме под една лампа, Греъм хвана погледа ми.

— Виждате ми се замислена, Люси. Заради мене ли?

— Страхувам се само, че сте наскърбен.

— Нищо подобно. Затова развеселете се като мене. Когато и да умра, Люси, убеден се, че няма да е от любов. Може да се чувствувам засегнат, може би понякога да се натъжавам, но досега нито сърдечна болка, нито дълбоко сърдечно страдание са успявали да обхванат цялото ми същество. В къщи винаги съм весел, нали?

— Така е.

— Драго ми е, че тя се присмя на майка ми. Не бих заменил старата дама за десет хубавици. Тази подигравка ми направи голямо добро. Благодаря ви, мис Фаншоу! — И той вдигна шапката от къдравите си коси и си поклони с насмешка. — Да — продължи Греъм, — благодаря й. Тя ме накара да почувствувам, че девет от десетте части на сърцето ми са били всякога здрави като желязо, а десета пусна кръвчица от едно одраскване — пробождане с ланцет, което ще мине много бързо.

— Сега сте ядосан, разгорещен и негодуващ. Утре ще мислите другояче.

— Кой, аз да съм разгорещен и негодуващ? Не ме познавате! Напротив, сгорещяването ми мина. Студен съм като нощта — която впрочем май е твърде хладна за вас. Да се връщаме.

— Доктор Джон, това е внезапна промяна.

— Не е. Или ако е, за нея има основателни причини — две основателни причини. Едната ви я казах, а сега да се връщаме.

Трудно стигнахме до местата си. Лотарията бе започнала и залата бе обхваната от вълнение. Тълпи задръстваха коридора, по който трябваше да минем; наложи се да поспрем. Поглеждайки случайно наоколо — всъщност чула бях да се произнася името ми, — забелязах съвсем наблизо вездесъщия, неизбежния господин Пол. Гледаше ме сериозно и упорито — гледаше мене, или по-скоро розовата ми рокля, и хаплива забележка блещукаше в очите му. Той имаше навика да се изказва за облеклото както на учителките, тъй и на ученичките в пансиона на мадам Бек — навик, който учителите приемаха като обидно нахалство. Досега не му бях давала повод, защото безличната ми ежедневна дреха не привличаше внимание. Не бях в настроение да се раздразвам повече тази вечер. Вместо да пренебрегна закачката му, реших да пренебрегна присъствието му и рязко отвърнах лице и се загледах в ръкава на доктор Джон, чиято черна дреха ми се стори много по-приятна за съзерцание и утеха, много по-дружелюбна, много по-мила, отколкото, помислих си, мрачното и намръщеното лице на учителя. Доктор Джон сякаш несъзнателно одобри предпочитанието, защото погледна към мен и рече тихо:

— Да, стойте близо до мене, Люси, тези блъскащи се граждани не уважават кой знае колко хората край себе си.

Но не успях да остана вярна на себе си. Поддавайки се на някакво влияние, хипнотично или кой знае какво — влияние нежелано, неприятно, ала силно, — отново погледнах да видя отишъл ли си е господин Пол. Не, той стоеше на същото място и все още ме гледаше, но с различен поглед. Проникнал бе в мислите ми и бе прочел желанието ми да го отблъсна. Подигравателният, но развеселен поглед се бе превърнал в мрачна гримаса и когато му кимнах с намерение да се сдобрим, в замяна получих вдървен и гневен поклон.

— Кого ядосахте, Люси? — прошепна доктор Джон усмихнато. — Кой е този ваш див приятел?

— Един от учителите у мадам Бек — много кисел човек.

— Точно сега ми изглежда много разгневен. Какво му сторихте? За какво е всичко това? Ах, Люси, Люси! Обяснете ми какво значи то.

— Няма нищо загадъчно, повярвайте ми. Господин Еманюел е раздразнителен и понеже погледнах ръкава ви, вместо да му се кланям и да го поздравя, сметна, че не го уважавам.

— Малкият… подхвана доктор Джон. Не зная какво щеше да добави, защото тъкмо в този миг едва не паднах в краката на тълпата. Господин Пол грубо бе разтласкал околните и си пробиваше път с такова незачитане на другите, че от това се случи истинска блъсканица.

— Струва ми се, че той е онова, което сам би нарекъл „злобен“ — заяви доктор Бретън. Тъй си мислех и аз.

Бавно и трудно се провряхме през прохода и най-сетне отново заехме местата си. Тегленето на лотарията продължи близо час. Беше въодушевяваща и забавна картина и понеже всеки от нас имаше билет, и ние изживявахме непрестанното люшкане между надежда и страх, изисквано от завъртането на колелото. Две малки момиченца, на по пет и на шест годинки, изтегляха числата, съответно от сцената се обявяваха и наградите. Печалбите бяха многобройни; макар с не особена стойност. Стана тъй, че и доктор Джон, и аз поотделно спечелихме по нещо. Аз — табакера, а той — дамска шапка — ефирен син тюрбан, изпъстрен със сребърни нишки, от едната страна с кичур пера, подобни на снежен облак. Той беше много склонен да направим замяна, но аз не поисках и да чуя и до ден-днешен пазя тази табакера. Когато я поглеждам, тя ми напомня за старите времена и за една щастлива вечер.

Доктор Джон от своя страна държеше тюрбана си с протегната напред ръка, стиснат между палеца и показалеца, и го разглеждаше с такава смесица от уважение и притеснение, че извикваше бурен смях. След като го разгледа, понече да сложи нежния предмет на пода между нозете си. Изглежда, нямаше никаква представя как трябваше да се отнася с него и как да го пази. И ако майка му не се бе притекла на помощ, сигурна накрая щеше да го стисне под мишница като мъжки цилиндър. Тя го върна обратно в кутията за шапки, откъдето го бе извадил.

През цялата вечер Греъм беше много весел и тази веселост изглеждаше естествена и неподправена. Държането и видът му са трудни за описание; у него имаше нещо особено и по свой начин оригинално. То не бе обикновено сдържане на страстите — той притежаваше неизчерпаема, дълбока и здрава сила, която без никакви мъчителни усилия съзряваше Разочарованието и изтръгваше отровния му зъб. Държането му тази вечер напомняше ония качества, които бях съзряла у него, когато като лекар се занимаваше с болните, грешните и страдащите в Бас Вий. Изглеждаше едновременно решителен, издръжлив и благоразположен. Кой не би го харесал? У него не се забелязваха слабости, които притесняват и те карат да се чудиш как да му помогнеш; от него не се излъчваше раздразнителност, която разтревожва спокойствието и погасява радостта; от неговите устни не си изливаше киселина, която изгаря до костта; очите му не изстрелваха злобни стрели, които да пронижат — ледени, ръждиви и отровни — сърцето. До него човек намираше почивка и убежище, край него — благодатно слънце.

И все пак той нито бе опростил, нито бе забравил мис Фаншоу. Ядоса ли се веднъж, доктор Бретън, изглежда, трудно се умилостивяваше; веднъж отчужден, той не се връщаше назад. Поглеждаше я често — не крадливо и смирено, а решително и открито. Сега Дьо Амал стоеше досами нея; наблизо седеше мисис Чолмондли — и те, и тя бяха изцяло погълнати от разговорите, веселието и вълнението, обхванало пурпурните столове, както и останалата плебейска част от публиката. По време на някакъв особено вълнуващ разговор Дженевра повдигна на няколко пъти ръка. Красива гривна просветваше на нея. Забелязах, че искрите й заблестяха в очите на доктор Джон и се разгоряха в някакъв насмешлив пламък. Той се засмя.

— Смятам — рече, — че ще оставя тюрбана на обичайния си жертвен олтар. Там поне, уверен съм, ще го харесат. Дори гризетката не приема подаръка с по-голяма охота. Странно! Защото, доколкото знам, тя е момиче от добро семейство.

— Ала вие не знаете образованието й, доктор Джон — обясних аз. — Прехвърляна през целия си живот от едно чуждестранно училище в друго, тя спокойно може да прибави неграмотността към списъка на своите недостатъци. А доколкото разбирам от думите й, баща й и майка й са възпитани почти по същия начин.

— Зная, че не е богата, и имаше време, когато това ми доставяше радост — каза той.

— Тя ми разправи — продължих, — че са бедни. Всякога е била откровена. Никога не лъже за неща, за които тези чужденци непременно ще те излъжат. Родителите й имат голямо семейство. Заемат такова положение и имат такива връзки, каквито според тях се поддържат с показност. Непрестанната нужда и пълната им безотговорност са ги довели до отчаяна безскрупулност, що се отнася до начините да си набавят средства за хубави дрехи. Това е положението на нещата и това е единственото, което тя виждала от най-ранно детство.

— Напълно го вярвам и възнамерявах да я преобразя в нещо друго. Но, Люси, за да бъда откровен докрай, тази вечер, докато гледах нея и Дьо Амал, почувствувах нещо ново. Усетих го, преди да забележа безочието, насочено към майка ми. Видях да си разменят погледи веднага след като влязоха, и тези погледи ми ги представиха в много неблагоприятна светлина.

— Какво искате да кажете? Нима не знаете, че флиртуват?

— Ха! Флиртували! Флиртът е невинно средство, с което девойката иска да се хареса на сърдечно влюбения в нея мъж. Но това, за което говоря, не беше флирт. То бе поглед на взаимно и тайно разбирателство, не беше нито девически, нито невинен. Жена, красива дори като Афродита, която хвърля или получава подобен поглед, не може да стане моя съпруга. По-скоро ще се оженя за селянка в къса пола и висока шапка, но ще знам, че е порядъчна.

Не успях да сдържа усмивката си. Уверена бях, че преувеличава случилото се. Уверена бях, че Дженевра, въпреки лекомислието си е съвсем почтена. Казах му го. Той поклати глава и заяви, че не е той човекът, който би й поверил своята мъжка чест.

— А всъщност то е единственото — отвърнах аз, — което можене да й поверите спокойно. Тя е готова да опразни кесията на своя съпруг, да положи на голямо изпитание търпението и характера му. Но не вярвам да опетни нито да позволи друг някой да опетни неговата чест.

— Превръщате се в неин застъпник — рече той. — Нима искате да надяна старите окови?

— Не, драго ми е, че ви виждам свободен, и вярвам, че дълго време ще останете свободен. Но в същото време бъдете справедлив.

— Та аз съм справедлив като Зевсовия син Радамант, Люси. Когато веднъж съм се отчуждил, невъзможно ми е да не бъда и строг. Но вижте! Кралят и кралицата стават. Харесва ми тази кралица, има приятно изражение. А и мама е много изморена. Няма да успеем да довлечем старата дама до дома, ако още се бавим.

— Кой, аз ли съм била уморена, Джон? — извика мисис Бретън, на вид също тъй оживена и будна като сина си. — Ако искаш, ще ти докажа, че мога да стоя повече и от тебе. Нека да останем тук до утринта и на разсъмване ще видим кой ще е по-умореният.

— Не желая да правя подобни опити, защото истината е, мамо, че ти си най- издръжливата от неувехлите и най-младата от матроните. Затова умолявам да си тръгваме, предвид познатите нерви и крехкото здраве на твоя син.

— Ах, безочлив младеж! Виждам, че ти се спи и не бива да ти противореча. А и Люси ми изглежда капнала. Срамота, Люси! На твоята възраст цяла седмица от вечеринки не би ме накарала да пребледнея така. Хайде, тръгвайте и двамата, и може да ви е смешно, но старата дама ще си вземе кутията за шапки заедно с тюрбана.

Което и стори. Предложих да го носа, но тя ме отблъсна с мило възмущение. Кръстница смяташе, че ми стига да се погрижа за себе си. Без да се интересува повече от протокола, сега, сред „дяволската блъсканица“, последвала излизането на краля и кралицата, мисис Бретън тръгна пред нас и решително ни проправи път през тълпата. Греъм вървеше след нея и я закачаше, че била най-цъфтящата гризетка, която бил виждал да носи кутия за шапки. Тъй също ме умоляваше да съм обърнела внимание на това, колко била пленена от светлосиния тюрбан, и изрази убеждението, че рано или късно щяла да си го носи.

Нощта вече бе много студена и много тъмна, но скоро намерихме нашата карета. Насядахме в нея, стоплени и приютени като пред огнище; и пътуването към дома, струва ми се, бе дори по-приятно от пътуването към концерта. Приятно беше, макар че кочияшът, прекарал времето, докато сме били на концерта, в някаква пивница, отмина по тъмното и самотно шосе завоя към „Терасата“, а ние, унесени в разговори и смехове, не забелязахме отклонението. Накрая мисис Бретън заяви, че макар да смятала жилището им за усамотено, не подозирала, че е на края на света, както й се сторило сега, защото според нея вече сме пътували около час и половина, а още не сме свили по алеята.

Тогава Греъм надникна навън и като видя наоколо само просторни пола и непривичния силует на тополи и липи, наредени край незабележимите огради, започна да се досеща какво е станало; той подвикна на кочияшът да спре, слезе, качи се на капрата и сам хвана юздите. Благодарение на него пристигнахме благополучно у дома с близо час и половина закъснение.

Марта не ни бе забравила. В камината играеше весел огън, а масата в трапезарията бе наредена за вечеря. Зарадвахме се и на двете. Вече се сипваше зимната зора, когато си отидохме по стаите. Съблякох розовата рокля и дантелената наметка с чувства, много по-радостни, отколкото когато ги обличах. Сигурно не всички, които блестяха с красивите си дрехи на този концерт, са могли да си кажат същото, защото не всички са били ощастливени от приятелството, с неговата спокойна утеха и скромни надежди.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

РЕАКЦИЯ

Още само три дни и трябва да се връщам в пансиона. Броях всеки миг от тези дни по часовниковите стрелки. Как бих искала да забавя хода им, но те се изплъзваха, докато ги наблюдавах, отишли си бяха вече, когато аз все още треперех, че може да отлетят.

— Люси няма да си тръгва днеска — опита се да ме придума мисис Бретън, докато закусвахме. — Тя знае, че можем да й издействуваме нова отсрочка.

— Не бих пожелала, дори да ми я предлагат — отвърнах. — Копнея да сме се сбогували и пак да съм на улица „Фосет“. Тази сутрин трябва да си вървя. Да си вървя, и то веднага. Багажът ми е опакован и завързан.

Оказа се, че тръгването ми зависело от Греъм. Беше казал, че ще ме придружи, а се случи да е зает през целия ден; завърна се на заздрачаване. Последва кратка словесна схватка. Мисис Бретън и синът й настояваха да пренощувам при тях. Готова бях да се разплача — тъй раздразнена и нетърпелива бях, че още не съм тръгнала. Копнеех да ги напусна, както престъпникът на ешафода копнее да спуснат острието — исках болката да е вече преминала. Те не биха могли да си представят колко дълбоко бе желанието ми за това. В това отношение не можеха да проумеят чувствата ми.

Бе вече тъмно, когато доктор Джон ме доведе с кола пред вратите на мадам Бек. Лампата над тях светеше. Валеше ноемврийски дъжд, както бе валяло през целя ден. Светлините блещукаха по мократа улична настилка. В подобна нощ преди година за пръв път пристъпих същия този праг; сцената не се различаваше от сегашната. Помнех дори формите на паветата, които бях разглеждала със смутени очи, докато с разтуптяно сърце чаках да се отключи вратата, пред която стоях — самотница и просителка. В онази нощ бях срещнала и този, който сега стоеше до мене. Нима не му бях напомнила за тази среща, нима не бях му обяснила случилото се? Не, не бях, нито пък желаех да го сторя. Това бе приятна мисъл, скътана в паметта ми и съхранена грижливо там.

Греъм дръпна звънеца. Отвориха веднага, защото бе часът, когато приходящите ученички се разотиваха — съответно Розин беше на поста си.

— Не влизайте — казах му аз, но той влезе за малко в силно осветеното антре. Не исках да види, че „сълзите са на очите ми“, защото бе твърде добър и не биваше да забелязва подобни признаци на тъга. Всякога бе готов да лекува, да успокоява, а в случая, макар да беше лекар, не бе по силите му нито да ме излекува, нито да ми помогне.

— Смелост, Люси. Мислете за майка ми и за мен като за истински приятели. Ние няма да ви забравим.

— Нито пък аз ще ви забравя, доктор Джон.

Внесоха куфара ми. Стиснали си бяхме ръцете за сбогом; извърнал се беше вече да тръгне, но не беше спокоен. Не бе сторил и не бе казал достатъчно, за да успокои своето добро сърце.

— Люси — пристъпи той след мене, — много самотна ли ще бъдете тук?

— Отначало да.

— Добре тогава, мама скоро ще мине да ви види, а междувременно ще ви кажа какво ще направя. Ще ви пиша — просто всяка весела глупост, която ми хрумне, — може ли?

„О, добро, милостиво сърце!“, помислих си, ала поклатих глава усмихнато и рекох:

— И дума да не става. Не се нагърбвайте с подобна задача. Вие да ми пишете на мене! Няма да имате време!

— О, ще намеря, или пък ще си оставя време. Довиждане!

Отиде си. Тежките врати се затръшнаха подире му. Секирата бе паднала, болката ме бе пронизала.

Не си позволих да мисля, нито да страдам, преглътнах сълзите, като да бяха вино, и влязох във всекидневната на мадам да направя задължителното посещение на уважение и учтивост. Посрещна ме с чудесно изиграна сърдечност — бе дори излиятелна, макар и кратка в приветствията си. След десет минути ме освободи. От голяма трапезария преминах в училищната трапезария, където ученичките и учителите се бяха събрали за вечерно занимание. Отново ме приветствуваха за добре дошла и стори ми се, доста сърдечно. След това бях свободна да се прибера в спалнята.

„Дали наистина ще ми пише Греъм?“, запитах се, докато сядах изморена на ръба на леглото.

Разумът, промъквайки се крадлива в здрача на тази дълга тъмнееща стая, прошепна вразумително:

„Веднъж може да пише. Той е добър и добротата му ще го подтикне към подобно усилие. Ала това не може да продължи — няма да се повтори. Голямо е онова безразсъдство, което разчита на подобно обещание, безумна е вярата, която е в състояние да вземе дъждовната локва, оцеляла по-дълго с неизчерпаем, неспирно избликващ извор.“

Сведох глава. Останах замислена повече от час. Разумът продължаваше да ми нашепва, положил на рамото ми изсъхнала ръка, а тънките му ледени устни докосваха ухото ми.

„Но дори, продължаваше той, дори и да пише, какво от това? Нима смяташ да му отговаряш? Ах, глупачке, предупреждавам те! Отговори му кратко. Не се надявай на сърдечно доволство, на разгъване на интелекта, не си позволявай да се впускаш в описание на чувства, не изпускай контрол над ни една от наклонностите си, не разчитай на обмяна на приятелство, не храни надежда за взаимна сърдечност.“

„Но ти не ми се караше, когато разговарях с Греъм“, проплаках аз.

„Не, отвърна той, не беше нужно. За теб разговорите са полезни. Ти разговаряш неумело. Докато говориш не можеш да забравиш, че си незначителна, не подхранваш илюзиите си. Болката, лишенията, немотията ти пречат да се изразяваш…“

„Но, прекъснах го, когато външността е безлична и речта недодялана, не е ли хубаво, ако успееш в писаното слово да изразиш по-ясно онова, което трепетните устни не могат да изкажат?“

А Разумът отвърна: „На своя отговорност подхранваш тази надежда и тя ти вдъхва смелост да пишеш вдъхновено!“

„А нима никога не бива да давам израз на онова, което чувствувам?“

„Никога!“ — заяви Разумът.

Изстенах от жестокостта му. Никога, никога — о, тежка дума. Този злодей Разум, не ще ме остави да вдигна глава, да се усмихна, да се надявам, той няма да се успокои, докато не ме види смазана, примирена, превита и прекършена в пръстта. Според него аз съм се родила единствено за да се трудя за къшея хляб, да очаквам предсмъртните болки и цял живот да живея без надежда. Възможно е Разумът да е прав, ала нищо чудно, че понякога с радост му се противопоставяме, бягаме от жилавата пръчка и търсим закрила при Въображението — неговия кротък, жизнерадостен враг, нашата свидна Помощница, нашата божествена Надежда. Трябва да бягаме от оковите му от време на време въпреки жестокото отмъщение, което ни очаква, когато се върнем. Разумът е отмъстителен като дявол, за мен той винаги е бил злокобен като мащеха. И ако съм му се подчинявала, то е било послушание на страха, а не на любовта. Отдавна да съм загинала от неговото безпощадно отношение — от неговите ограничения, от безсърдечието му, от недоимъка му, от ледената му постеля, от безжалостните му, безспирни удари — ако не беше тая по-добра сила, към която храня тайна и вечна вярност. Често този Разум ме е прокуждал в черната нощ, посред зима, в студения сняг, подритвайки ми за препитание оглозгания кокал, захвърлен от кучетата, безжалостно ви е заявявал, че в складовете му няма вече нищичко за мене, рязко ми е отказвал правото да пожелавам нещо по-добро. Тогава, поглеждайки нагоре, съзирала съм в небесата един по-висш разум сред ореол от звезди, от които най-централната, най-ярката ми е изпращала съчувствен и грижовен лъч. Един дух, по-мек и по-добър от Човешкия Разум, се е спускал с тих полет над пустинята и е донасял със себе си въздуха на вечното лято, ухаещ с парфюма на цветовете, които не увяхват, носил ми е лъх на дървета, чийто плод е животът, зефир от един свят, чийто ден се осветява не от слънцето. Този добър ангел е засищал глада ми с храна, сладка и странна, росно-бяла жътва, събирана от искрящи ангели в първите часове на божествения ден. Нежно е изтривал горчивите сълзи, които животът изплаква, добросърдечно ми е давал покой от смъртната умора, великодушно е вдъхвал надежда и подтик на вцепененото от отчаяние тяло. Божествено, състрадателно, подкрепително влияние! Когато превия колене пред други освен бога, то ще бъде пред тези бели и крилати нозе, красиви и на планината, и в полето. Храмове са вдигани на слънцето, олтари са посвещавани на луната. О, по-висша слава! За теб ръцете нищо не издигат, устните не изричат заклинания, ала сърцата векове наред те обожават неотстъпно. Ти имаш обител, твърде голяма, за да се огради със стени, твърде висока за купол — храм, чийто под е вселената, обреди, чиито материи се излъчват от душата, насочени към хармонията на световете!

Ненадминат повелителю! Ти притежаваш най-издръжливата от всички армии — армията на страдалците; ти водиш най-способните, избраниците. Неоспоримо божество, същността ти е нетленна!

Дъщерята на небето не ме забравя тази нощ, видя ме да плача и ме споходи с утеха. „Спи, рече ми тя. Заспи сладко. Аз ще позлатявам сънищата ти.“

Тя сдържа думата си и бдя над мене в нощната ми почивка, ала на зазоряване Разумът я смени от поста й. Събудих се стреснато. Дъждът блъскаше по стъклата, от време на време вятърът издаваше жален вой, нощната лампа гаснеше върху черната кръгла поставка в средата на спалнята, денят вече бе настъпил. Колко окайвам ония, които душевната болка сваля в постелята, вместо да ги изтласква оттам! Тази сутрин болката от пробуждането ме изхвърли от леглото като ръка с огромна длан. Колко бързо се облякох в студа на суровото утро! Колко жадно пих от ледено студената вода в моята кана! Това всякога ми е било успокоителното средство, каквото за другите е лекарството, и винаги прибягвам до него, когато съм сполетяна от някоя мъка.

След известно време прозвуча звънецът, който будеше цялото училище. Понеже бях облечена, слязох сама в училищната трапезария, където печката бе запалена и въздухът — затоплен. Цялата останала част на сградата бе обхваната от студа на хапливата, европейска зима. Макар да бе още началото на ноември, северният вятър бе донесъл ледения си полъх над целия континент. Спомням си, че черните печки не ми харесаха, когато ги видях за първи път, но сега започвах да си мисля за тях с някакво чувство на уютност и ги заобичах тъй, както в Англия обичаме камините.

Седнах пред този черен утешител и скоро подхванах задълбочен спор със себе си за живота и неговите възможности, за съдбата и нейните повели. Умът ми по-спокоен и по-силен сега, отколкото предишната нощ, си наложи задължителни правила — забрани си под страх от смъртно наказание всякакви безволеви спомени за изминалите щастливи дни; заповяда си да започне търпеливо пътешествие през пустинята на нещастието, да разчита на вярата за успокоение, да укротява изблиците си и да се отдава на кротко обожание, да смирява копнежа си по обетованата земя, до чиито реки ще достига може би само в сънищата, към чиито сочни пасбища ще поглежда може би единствено от пустеещите и гробовни хребети на богинята на Смъртта.

Постепенно сърцето ми бе обхванато от смесени чувства на сила и болка; това му даде устойчивост или поне укроти бързите му удари и аз се почувствувах способна да подхвана работа. Вдигнах глава.

Както казах преди, стоях до печката, поставена в стената между училищната трапезария и „карето“, за да отоплява и двете помещения. В същата тази стена и близо до печката имаше прозорец, който гледаше към „карето“. Когато надзърнах, видях едно черно кепе, чело и две очи да изпълват стъклото на прозореца. Втренченият поглед на тези две очи срещнаха моите, те ме наблюдаваха. До този миг не съзнавах, че по страните ми текат сълзи, но сега ги усетих.

Странна къща беше тази — нямаше ъгълче за усамотение, тук не можеше да се пролее ни една сълза, ни една мисъл не можеше да мине през ума, без някой шпионин да види или да предугади. А този нов, този външен, този мъж шпионин — каква работа го бе довела в училището в такъв ранен час? Какво право имаше да ми се бърка по този начин? Ни един друг учител не би се осмелил да прекоси „карето“, преди да е ударил звънецът за занятия. Господин Еманюел не обръщаше никакво внимание нито на ранния час, нито на разпорежданията. В библиотеката на първи клас имаше някаква енциклопедия, в която понякога той правеше справки; дошъл бе за нея. Пътят му минаваше през училищната трапезария. Съвсем в негов стил беше да има очи отпред, отзад и на всяка от страните си. Видял ме бе през малката прозорче, сега отвори вратата на трапезарията и застана пред мене.

— Госпожице, вие сте тъжна.

— Господине, и аз имам право на това.

— Страдате от сърдечна болка — продължи той. — вие сте едновременно нажалена и бунтовна. На страните ви забелязвам две сълзи, които знам, са горещи като два въглена и солени като два морски кристала. Докато ви говоря, гледате със странен оглед. Да ви кажа ли за какво си мисля, като ви наблюдавам?

— Господине, след малко ще ме повикат за молитва; времето ми за разговори в този час е много оскъдно и кратко. Извинете…

— Готов съм да извиня всичко — прекъсна ме той, — настроението ми е толкова кротко, че нито отказ, нито дори обида са в състояние да го променят. Напомняте ми следователно на младо диво женско животно, току-що заловено, неопитомено, което оглежда със смесица от яд и страх първото влизане на укротителите.

Невъобразими думи! Прибързани и груби, ако са адресирани към някоя ученичка, недопустими за никоя учителка. Той се надяваше да извика разпален отговор. Неведнъж го бях виждала да довежда по-пламенните натури до бурно избухване. Но у мене злобата му нямаше да намери отзвук. Останах мълчалива.

— Приличате ми — каза той — на човек, който е готов да сграбчи шишето с подсладена отрова и да отблъсне с отвращение лечебната горчива настойка.

— Никога не съм обичала горчивите настойки, нито съм ги намирала за лечебни. А на онова, което е сладко, все едно дали е отрова, или храна, не бихте могли да отречете поне едно великолепно качество — сладостта. Може би е по-добре да умреш бързо, от приятна смърт, отколкото да влачиш този дълъг безрадостен живот.

— И все пак — заяви той, — ако имах властта да ви я давам, редовно щяхте да получавате своята доза от горчива настойка, а що се отнася до вкусната ви отрова, сигурно бих счупил чашата, в която е налята.

Рязко извърнах глава от него, защото присъствието му бе много неприятно, а и понеже желаех да отблъсна всякакви въпроси: настроението ми бе такова, че от усилието да му отговарям, можеше да загубя самообладание.

— Хайде — обади се той по-кротко, — кажете ми истината. Скърбите, защото сте разделени от приятелите си. Не е ли тъй?

Кротостта му ме дразнеше също както и инквизиторското му любопитство. Продължавах да мълча. Той влезе в стаята, седна на скамейката близо до мен и започна настойчиво и с непривично за него търпение да се опитва да ме въвлече в разговор — настойчивостта му бе безполезна, защото аз не бях в състояние да говоря. Накрая го помолих да ме остави сама. Докато изричах молбата, гласът ми затрепера, главата ми се склони върху ръцете на масата. Разплаках се горчиво, макар и безмълвно. Той постоя още малко. Не го погледнах, нито проговорих, докато затварянето на вратата и отдалечаващите се стъпки не ми показаха, че си е отишъл. Сълзите ми донесоха облекчение.

Имах време да измия лицето си преди закуската и струва ми се, появих се в трапезарията овладяла себе си като всички останали — ала далеч не тъй бодра на вид като младата дама, която седна на стола срещу ми, впери в мен две малки, но блестящи очички и смело протегна през масата бялата си ръка за поздрав. Пътешествията, увеселенията и флиртовете очевидно се бяха отразили чудесно на мис Фаншоу. беше доста напълняла. Страните й изглеждаха кръгли като ябълки. Последния път я бях видяла в елегантна вечерна рокля. Не зная дали не бе още по-очарователна сега, в училищната си дреха, нещо като удобен пеньоар в тъмносиня материя, тъмно и неясно прошарено в черно. Стори ми се, че това мрачно одеяние придава на очарованието й някакъв блясък, изтъква контрастно белотата на кожата, свежестта на бузите, златната хубост на нейните къдри.

— Драго ми е, че се върнахте, Тимоне — обади се тя. Тимон беше едно от десетките имена, с които ме зовеше. — Не можете да си представите как сте ми липсвали тук, в тази отвратителна дупка.

— О, липсвах ли ви? Щом съм ви липсвала, значи сте имали някаква работа за мене — например чорапи за кърпене.

Винаги подозирах Дженевра, че ме търси с определена користна цел.

— Заядлива и кисела както винаги — отвърна ми тя. — Не съм очаквала друго. Нямаше да сте вие, ако не ме бяхте ухапали. Но хайде, бабичко, знам, че както винаги, обичате кафето, а мразите кифлите. Готова ли сте да се разменим?

— Заповядайте.

И тя стори онова, което често правеше, за да ме умилостиви. Дженевра не обичаше сутрешната чаша кафе, защото го приготвяха твърде слабо и твърде горчиво за нейния вкус, но като всяка здрава ученичка много обичаше сутрешните кифли, които бяха още топли и много вкусни и които се даваха се даваха в определен брой на всяка от нас. За мен те бяха прекалено много и аз отстъпвах половината на нея, защото никога не успявах да изям всичките, макар мнозина да биха хапнали повече, отколкото им се полагаше; тя от своя страна понякога ми отстъпваше малко от своето кафе. Тази сутрин кафето ме зарадва. Не бях никак гладна, но бях измъчена от жажда. Не зная защо, предпочитах да отстъпвам хляба си именно на Дженевра, а не на някоя от другите, нито ми е ясно защо, когато две от нас трябваше да пият от същата чаша, както се случваше понякога — например като отивахме на дълга разходка в полето и спирахме да си починем в някой чифлик, — всякога уреждах да поделям с нея и обикновено й оставях лъвския пай от светлата бира, сладкото вино или прясното мляко. Тъй беше и тя го знаеше; и следователно, макар ежедневно да влизахме в препирни, никога не успявахме да се отчуждим една от друга.

След закуска обикновено се оттеглях в първи клас и оставах там да чета и размишлявам (най-често да размишлявам) сама, докато звънецът в девет отвореше всички врати, пропущаше вътре приходящите и пансионерките и даваше сигнал за подхващане на суетнята и напрежението, от което нямаше миг на отдих чак до пет следобед.

Тъкмо бях седнала тази сутрин, на вратата се почука.

— Извинете, госпожице — изрече една пансионерка, влезе тихо, взе от чина си някаква книга или тетрадка и се измъкна на пръсти, като прошепна на излизане: „Колко е заета госпожицата!“

„Заета“, как не! Всичко, необходимо за работата ми, седеше пръснато на масата пред мен, ама аз не правех нищо, не бях свършила нищо и нямах намерение да подхващам нищо. Тъй околните ни приписват заслуги на достойнства, които не притежаваме. Самата мадам Бек ме смяташе за учена жена и често най-сериозно ме предупреждаваше да не работя толкова много, да не би „цялата кръв да нахлуе в главата ми“. Всъщност всичко живо на улица „Фосет“ си въобразяваше, че „мийс Люси“ е учена, с изключение на господин Еманюел, който по пътища, характерни за него и напълно необясними за мене, бе налучкал доста вярно истинските ми занимания и използуваше всеки удобен случай, за да прошепне злорадо в ухото ми, че знаел колко струвам. Самата аз не се тревожех особено от липсата на познания. Обичах да се отдавам на собствените си мисли. Извличах огромно удоволствие от прочитането на няколко книги, ала не много на брой, като предпочитах ония, в които ясно се открояваше стилът или чувствителността на автора; небрежно прелиствах безличните творби, колкото и привидно мъдри или достойни да изглеждаха; съзнавах ясно, че що се отнася до качествата на ума ми, бог бе ограничил силата и дейността си — благодарна бях за дарените ми способности, но не се стремях към по-високи дарования, нито ламтях за по-висока култура.

Учтивата ученичка излезе, но миг след това, без дори да почука, вътре нахлу друга неканена гостенка. Сляпа да бях, пак щях да разбера коя е. вродената ми сдържаност бе повлияла безпогрешно и много благотворно върху държането на моите съжителки. Почти не се случваше вече да се отнасят с мене грубо или да ми досаждат. В началото често някоя недодялана германка ме потупваше по рамото и ми предлагаше да се надбягваме, или пък енергична лабасекурка ме дръпваше за ръката и ме повличаше към игрището; безцеремонни подвиквания да се люлея с тях на голямата люлка или да се присъединя към играта на криеница, наричана „Едно, две, три“, бяха на времето нещо съвсем обичайно, ала подобни учтиви покани напоследък не се повтаряха — престанаха, и то без да си правя труд гласно да ги отблъсквам. Вече не трябваше да се страхувам от нагли прояви на интимност; получавах ги само от една ученичка и тъй като тя бе англичанка, понасях ги. Дженевра Фаншоу не се стесняваше понякога да ме хване като минавах край нея, да ме завърти във валсова стъпка и от сърце да се забавлява с душевното и физическо притеснение, което ми причиняваше. Именно Дженевра Фаншоу нахлу сега и прекъсна „учените ми занимания“. Под мишница мъкнеше голяма книга с ноти.

— Вървете да свирите — изкомандувах я аз веднага. — Бързо тръгвайте към малкия салон!

— Но едва след като си поприказвам с вас, мила приятелко. Знам къде сте прекарали ваканцията и как сте започнали да се кланяте на грациите и да се наслаждавате на живота като всяка друга хубавица. Видях ви онази вечер на концерта, облечена като всички останали. Коя е шивачката ви?

— Дрън-дрън, вижте я как започва! Моята шивачка — как не! Хайде, изпитайте ме, Дженевра. Наистина не желая вашето присъствие.

— Но след като аз пък тъй много желая вашето, строги ангеле мой, какво ме интересува, че вие не ме искате? Мили боже! Знаем си как да се справяме с надарената ни сънародничка — учената „английска мечка“. И тъй, Мечо, значи познавате Изидор?

— Познавам Джон Бретън.

— О, млъкнете! — Тя запуши уши. — Ще ми спукате тъпанчетата с грубите си англицизми. Е, как е нашият любим Джон? Разкажете ми за него. Бедничкият, сигурно е в окаяно състояние. Какво каза за държането ми миналата вечер? Жестока бях, нали?

— Нима мислите, че съм ви забелязала?

— Прекрасна вечер беше. О, този божествен Дьо Амал! А удоволствието да наблюдавам как другият отсреща страда и чезне. Ами старата дама — бъдещата ми свекърва? Но все пак мисля, че аз и лейди Сара й се присмивахме малко неприлично.

— Лейди Сара изобщо не се е присмивала, а що се отнася до вашата постъпка, не се чувствувайте ни най-малко притеснена. Мисис Бретън ще преживее подигравката ви.

— Сигурно старите жени са издръжливи. Но бедничкият й син — кажете какво рече той? Забелязах, че беше ужасно смазан.

— Той каза, че изглеждате тъй, сякаш в сърцето ви вече сте станали мадам Дьо Амал.

— Така ли? — възкликна тя възхитено. — Значи е забелязал? Чудесно! Мислех си, че ще полудее от ревност.

— Дженевра, наистина ли сте сложили край на доктор Бретън? Наистина ли искате той да се откаже от вас?

— О, вие знаете, че той не може да се откаже от мен. Но подлудя, нали?

— Подлудя напълно — кимнах аз, — подлудя като мартенски заек от „Алиса“.

— Е и как го завлякохте у дома?

— О, не ме питайте! Нямахте ли милост поне към бедната му майка и към мене? Представяте ли си — едва го удържахме в каретата, а той така беснееше помежду ни, че подлуди и нас. Дори кочияшът се обърка и загубихме пътя.

— Така ли? Подигравате ми се. Хайде сега, Люси Сноу…

— Истина е, уверявам ви — истина е също, че доктор Бретън не желаеше да стои в каретата. Измъкна се из ръцете ни и реши да пътува отвън.

— А после?

— После, когато най-сетне стигнахме у дома, е, там вече сцената не подлежи на описание.

— Ах, опишете ми я. Знаете колко се забавлявам.

— Вие се забавлявате, Дженевра, но знаете поговорката „Не се присмивай — да не сполети и теб!“ — строго и сериозно казах аз.

— Хайде, продължавайте, миличък Тимоне.

— Чувствувам, че нямам право, освен ако ми дадете думата си, че и вие имате сърце.

— Имам, и то добро сърце, повярвайте ми!

— В такъв случай ще разберете как доктор Греъм Бретън първо отказа да вечеря — пилето и момиците, сложени на масата, за да го подкрепят, останаха недокоснати. А после — на какъв смисъл има да се задълбочаваме в тези ужасни подробности? Достатъчно е да кажа, че и в най-бурните му детски лудории майка му е успявала да подпъхне завивките под него по-лесно, отколкото в онази нощ.

— Не искаше да лежи кротко, така ли?

— Не искаше да лежи кротко. Така е. Тя подпъхваше завивките, но той непрестанно ги отмяташе.

— Е, и какво каза той?

— Какво казал! Викаше божествената Дженевра, проклинаше твоя демон Дьо Амал, крещеше нещо за златни къдрици, бели ръце, блещукащи гривни.

— Не! Наистина ли? Значи е видял гривната?

— Видял гривната! Да, тъй ясно, както я видях и аз. И може би за пръв път видя и дамгата, която гривната беше сложила на ръката ви. Дженевра! — станах и смених тона аз: — Хайде стига вече. Вървете да свирите! — И й отворих вратата.

— Но още не сте ми разказали до края.

— И по-добре! Подобен разказ няма да ви достави удоволствие. Марш навън!

— Сърдито същество! — викна тя, но се подчини. И наистина първият клас бе моя територия и тя нямаше законно право да ми противоречи.

Да, нека призная — никога не съм била по-доволна от Дженевра. Изпитвах радост, като сравнявах действителността и моя разказ — приятно ми бе да си спомням как доктор Джон се наслаждаваше на завръщането с каретата, как се навечеря с наслада и как с християнска смиреност се прибра в стаята си. Единствено, когато го съзирах дълбоко нещастен, само тогава наистина изпитвах яд към русата крехка причина за неговите страдания.

Изминаха две седмици. Отново привикнах към училищния хомот, преминавах от острата болка на промяната към сковаността на навика. Един следобед пресичах „карето“ на път за моя първи клас, където ме очакваха да помогна с лекцията „Стил и литература“; до големия и широк прозорец съзрях портиерката Розина. Стойката й както винаги бе небрежна. Тя всякога стоеше така. Едната й ръка бе мушната в джоба на престилката, а в другата държеше близо до очите си някакво писмо, чийто адрес госпожицата изучаваше и внимателно оглеждаше печата.

Писмо! Формата на писмо, подобно на това, вече седми ден не напущаше ума ми. Миналата нощ сънувах, че съм го получила. Силен магнетизъм ме привлече изведнъж към това писмо, ала не зная дали бих се осмелила да поискам от Розина да хвърля поглед на белия плик с петното от червен восък по средата. Не, струва ми се, че щях да се промъкна край нея, обхваната от ужас да не ме отблъсне Разочарованието. Сърцето ми затуптя ускорено, сякаш вече чувах шума на стъпките му! Грешка! Това бе забързаната походка на учителя по литература, който идваше по коридора. Изтичах пред него. Ако успеех да седна кротко до бюрото си, преди да е дошъл, след като съм въдворила в класа ред и дисциплина, той може би нямаше да ми обърне внимание, но хванеше ли ме да се разхождам в „карето“, непременно щеше да ме смъмри за нещо. Успях да седна, да въдворя тишина, да измъкна ръкоделието си и да се наведа над него с най-възможното дълбоко безмълвие, преди господин Еманюел да нахлуе с привичното си рязко отваряне на вратата и с неговия дълбок, пресилен поклон, знак за лошо настроение.

По обичая си той се нахвърли връз нас като трясък на мълния, но вместо да прегърми и да заглъхне по пътя от вратата до подиума, полетът му се пресече по средата, пред моето бюро. Като застана с лице към мен и прозореца и с гръб към ученичките и стаята, той ме изгледа — изгледа ме тъй, сякаш ми нареждаше да стана и да го запитам какво желае, изгледаме сърдито и недоверчиво.

— Ето! За вас — рече той, измъкна ръката си от жилетката и положи на масата ми едно писмо — същото, което бях съзряла в ръката на Розин, — писмо, чието гланцирано бяло лице и единствено яркочервено око ни циклоп се бяха отпечатали тъй ясно и безпогрешно в ретината на вътрешното ми зрение. Познах го. Почувствувах, че то е писмото на моите надежди, плодът на моите желание, развръзката на моите съмнения, избавлението от моя ужас. Господин Пол със своя навик да се бърка навсякъде бе измъкнал писмото от портиерката и сега ми го предаваше лично. Може и да съм изпитала гняв, но нямах нито миг за такива чувства. Да, в ръката си държах не някаква бележка, а голям плик, който криеше поне един лист. Не беше тънко, а плътно, пълно задоволяващо писмо. Ето ги и адреса: „Мис Люси Сноу“, изписан с чист, ясен, равен, решителен почерк; ето го и печата, кръгъл, пълен, умело покапан от силна ръка, щампован с ясните инициали „Д. Г. Б.“ Изпитах щастливо чувство — радостно вълнение, което премина топло през сърцето ми и плъзна живително по вените ми. В ръката си държах къс истинска, материална радост — не мечта, не измислица на моя ум, не някоя от въображаемата вероятности, които фантазията ни рисува и от които човечеството кусва колкото да не умре от глад, без да може да се засити; не капка от онази манна, която унило възхвалявах допреди малко и която в първия миг се разлива по устните с неописуема и противоестествена сладост, ала накрая бива прокълната от нашите души, които копнеят болезнено за естествена, изникнала от земята храна, и неистово умоляват небесните духове да не ни подмамват с разни нетленни роси и ухания — храна за божествата, но отрова за смъртните. Не сладка градушка, нито ситни семенца от колендор, не коричка от нафора, нито пресладък мед бях намерила аз сега, това бе дивата, ароматна храна на ловеца, питателно и здравословно месо, откърмено в горите и пущинаците, прясно, засилващо, даряващо живот. То бе онова, което бе искал умиращият патриарх от сина си Исав, обещавайки му в замяна благословията на сетния си дъх. Това бе божи дар и аз мълчаливо поблагодарих на бога, който ме бе удостоил с него. Външно изразих благодарността си към човека с кратките думи: „Благодаря, благодаря ви, господине!“

Господинът сви устни, погледна ме злобно и пристъпи към естрадата. Господин Пол съвсем не беше някой добър малък човечец, макар да имаше и добри страни.

Прочетох ли писмото там, начаса? Изядох ли дивечовото месо изведнъж, нехайно, сякаш стрелата на Исав излиташе всеки ден?

Постъпих по-благоразумно. Засега пликът с адреса и печата с трите ясни букви ми бяха достатъчни и предостатъчни. Измъкнах се от стаята, взех ключа от голямата спалня, която стоеше заключена през деня. Отидох до бюрото си. Забързана и разтреперана да не би мадам да се прокрадне горе и да ме залови, аз отворих едно чекмедже, отключих една кутия, измъкнах оттам една ковчеже и след като очите ми се насладиха с още един поглед и устните ми погалиха печата с чувство на възхищение, срам и наслада, увих невкусеното съкровище — все още девствено и ненакърнено — в тънка сребърна хартия, предадох го на ковчежето, затворих кутията в чекмеджето, заключих спалнята и се върнах в клас с чувството, че приказните измислици са истина, а даровете на феите — реалност. Странно, сладка лудост! А все още не бях прочела това писмо, този източник на моята радост, не знаех броя на редовете му.

Когато пак влязох в класната стая, господин Пол вилнееше като чума! Някоя ученичка не отговорила достатъчно ясно според изискванията му и сега и тя, и всички останали, ронеха сълзи, а той бушуваше на естрадата, пред черната дъска, позеленял от яд. Колкото и да е странно, в момента, в който се появих, той се нахвърли върху мен.

Аз ли съм била наставницата на тези момичета? Аз ли твърдя, че съм ги научила да се държат както подхожда на възпитани дами? Аз ли им позволявам, и дори уверен бил в това, насърчавам ги да обезобразяват майчиния си език, да го мелят и мачкат между зъбите си, сякаш имат сериозни основания да се срамуват от думите, които произнасят? Това ли било скромност? Той знаел какво става. Това било злостно лъжечувство, изчадието или предвестникът на злото. Вместо да позволи да се мачка и мели, да се къса и обезобразява, да се пречуква този благороден език, вместо да се остави на всеобщото глезотене и непоносимо упорство на този първи клас, той щял да се откаже от тях, защото били непоносими малки дамички, и щял да се хване да учи на азбука бебетата от трето отделение.

Какво да му отговоря на всичко това? Нищо; и много се надявах, че ще ми позволи да запазя мълчание. Бурята се развилня отново.

Значи никой не искал да отговаря на въпросите му, така ли? Изглежда, на това място — в този съмнителен будоар на първия клас, с превзетите му библиотечни шкафове, със зелените му чинове, с идиотските му поставки за цветя, с картините му и картините в глупави рамки и с чуждестранната му наставница, — тук, изглежда, било на мода да се смята, че учителят по литература не заслужава дори един човешки отговор! Това били нови идеи, внесени, в това бил уверен, от „La Grande Bretagne“ (Великобритания). Миришели му на островно нахалство и безочие.

Настъпи тишина. Момичетата, които не знаеха какво е да пролееш сълза от укорите на другите учители, сега се разтапяха като снежни човеци пред безжалостния гняв на господин Еманюел; аз все още пазех някакво самообладание, седях на стола си и се опитвах да подхвана ръкоделието си.

Нещо — или продължителното ми мълчание, или движението на ръката ми, която шиеше, — нещо подобно изхвърли господин Еманюел отвъд граници на търпението. Той буквално скочи от своята естрада. Печката се намираше близо до бюрото ми; нахвърли се върху й. малката и желязна вратичка едва не се откачи от пантите си, въглените се разхвърчаха наоколо.

— Вие, изглежда, искате да ме обидите, а? — рече ми той с хриплив, вбесен глас, докато разтикваше жарта уж за да я подреди.

Беше време да го успокоя.

— Но, господине — обадих се аз, — за нищо на света не бих желала да ви обидя. Много добре си спомням, че веднъж предложихте да бъдем приятели.

Не исках гласът ми да потрепера, но така стана — по-скоро, струва ми се, от предвкусването на очакващото ме наслаждение, отколкото от настоящия страх. И все пак от гнева на господин Пол, изглежда, се излъчваше нещо — някаква емоционална страст, която имаше способността да извиква сълзи. Не бях нещастна, нито много изплашена — и въпреки това се разплаках.

— Хайде, хайде! — обади се той след малко, когато се огледа и видя всеобщия потоп. — Аз очевидно съм някакво чудовище и грубиянин Имам една-единствена носна кърпа — додаде той; — ако имах двадесет, на всяка ви щях да предложа по една. Учителката ви ще ви представлява. Заповядайте, мис Люси.

И той измъкна и ми подаде чиста копринена носна кърпа. Човек, който не познаваше господин Пол и не бе навикнал на неговата импулсивност, сигурно би се отдръпнал, би му отказал кърпата и т. н. Но аз твърде ясно съзнах, че не бива; и най-лекото колебание би се отразило пагубно на зараждащия се мирен договор. Станах и го пресрещнах, поех кърпичката тържествено, изтрих очи, седнах отново и като задържах знамето на примирието и отпуснах ръка на скута си, положих особено внимание през останалата част от урока да не докосна нито игла, нито напръстник, ни ножици, ни плат. Господин Пол хвърли не един ревнив поглед към тези предмети. Той ги мразеше смъртно, защото смяташе, че шевът е средство за разсейване на вниманието, полагаемо се единствено нему. Предаде урока много красноречиво и чак до края бе мил и дружелюбен. Преди да завърши, облаците се бяха разпръснали и слънцето изгря — сълзите се смениха с усмивки.

Когато излизаше, той още веднъж спря до бюрото ми. — А писмото ви? — запита, този път по-меко.

— Още не съм го прочела, господине.

— А, то ще е твърде хубаво, за да бъде прочетено веднага. Пазете го тъй, както в детските години аз си скътвах някоя праскова с най-пищен цвят.

Догадката бе тъй близо до истината, че не успях да предотвратя внезапния плам, който обля лицето ми, защото се бях издала.

— Обещавате си един приятен момент с прочитането на писмото — продължи той. — Ще го отворите, когато сте сама — нали? Ах! Тази усмивка е вместо отговор. Добре, добре! Човек не бива да е твърде строг, младостта си иска своето.

— Господине! Господине! — извиках аз или по-скоро прошепнах след него, когато си тръгна, — не ме оставяйте, преди да съм ви обяснила. Това е само едно приятелско писмо, не съм го прочела, но мога да ви уверя в това.

— Je concois, je concois; on sait ce que c’est qu’un ami. Bonjour, mademoiselle! (Разбирам, разбирам, знам какво значи приятелството. Приятен ден, госпожице!)

— Но, господине, забравихте си кърпичката.

— Задръжте я, задръжте я, докато прочетете писмото, и после ми я донесете. Аз пък ще прочета съдържанието му в очите ви.

Той излезе, ученичките, и те се измъкнаха навън към беседката, а оттам в градината и на двора, за да се поразходят, както бе обичаят преди закуската в пет часа; аз останах за миг замислена и несъзнателно започнах да увивам кърпата около китката си. По някаква причина — развеселена бях, предполагам, от внезапните спомени от детството, ободрена бях от някакво необичайно връщане на детската жизнерадост, оживена от свободата, която настъпваше след последния час, и най-вече — сърдечно утешена от радостната мисъл за съкровището в онова ковчеже, в кутия в чекмеджето горе — тъй или иначе, започнах да си играя с кърпата, сякаш беше някаква топка, подхвърлях я във въздуха и я улавях, когато падаше надолу. Играта ми бе спряна от друга ръка, положена върху моята — ръка, подаваща се от ръкава на едно палто и протегната над рамото ми. Тя хвана играчката и я отнесе със следните мрачни думи:

— Ясно виждам, че се подигравате и с мен, и с моите вещи!

Този човек бе наистина ужасен — същински малък дух, изтъкан от капризи и вездесъщност. Човек никога не знаеше нито кога ще го прихване, нито откъде ще изскочи.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

ПИСМОТО

Когато всичко в къщата утихна, когато вечерята привърши и премина шумният час за вечерна разходка, когато се спусна мракът и кротката лампа на учението бе запалена в училищната трапезария, когато приходящите се бяха разотишли по домовете, вратата престана да се блъска и звънецът да звъни постоянно, когато мадам се бе прибрала в своята всекидневна заедно с майка си и някакви приятели — тогава аз се прокраднах до кухнята, помолих да ми дадат една свещ за около половин час за нещо важно и молбата ми бе удовлетворена от моята приятелка Готон, която отвърна: „Ама, разбира се, миличка, и две вземете, ако искате.“ Със свещта в ръка се изкачих безшумно до спалнята.

Голяма бе разочарованието ми, когато намерих в стаята една болна ученичка, която си бе легнала, а още по-голямо стана, като разпознах под муселинената шапчица самата мис Дженевра Фаншоу — наистина в момента тя спеше, но сигурно щеше да се събуди и да ме засипе с думи тъкмо когато прекъсването би било най-нежелано. Ала докато я наблюдавах, леко трепване на клепачите й ме предупреди, че се преструва на заспала, за да проследи действията на „Тимон“. Не можех да й вярвам. А тъй много исках да съм сама, за да прочета безценното си писмо на спокойствие.

Реших да отида в класните стаи. Потърсих и намерих съкровището си в ковчежето и поех надолу. Злощастието ме преследваше. Класните стаи се почистваха и подреждаха при светлината на свещи, нещо, което се вършеше веднъж в седмицата. Пейките бяха струпани върху чиновете, въздухът бе потъмнял от прахоляк, влажна утайка от кафе (използувана от лабасекурските прислужници вместо чаени листа) покриваше пода — цареше безнадежден хаос. Объркана, ала не сразена, аз се оттеглих, твърдо решена да намеря усамотение все едно къде.

Взех ключа от мястото му, изкачих се три етажа нагоре, стигнах до една тъмна, тясна, тиха площадка, отворих проядената от червеи врата и се вмъкнах в дълбокия, черен, студен таван. Тук вече никой нямаше да ме последва, никой нямаше да ме прекъсне — дори самата мадам. Затворих таванската врата, поставих свещта върху един разклатен и плесенясал скрин, наметнах се с шала, защото въздухът бе ледено студен, измъкнах писмото, разтреперана от радостно нетърпение, разчупих печата му.

„Дали ще е дълго, или късо?“, чудех се, докато изтривах с ръка замъглените си от радостни сълзи очи.

Беше дълго.

„Дали ще е сдържано, или мило?“

Беше мило писмо.

А пък на мен, която бях подтиснала, заюздила, ограничила надеждите си, то ми се стори по-мило, отколкото беше.

Толкова малко се бях надявала, а много се бях страхувала; сега изпитах дълбоко наслаждение от сбъднатите надежди — такова, каквото мнозина не познават през целия си живот. Бедната английска учителка в ледения таван, зачела при мъждивия пламък на свещта, раздухван от зимния въздух, което бе добронамерено, но нищо повече — макар неговата добронамереност в оня момент да ми се струваше божествена, — тази бедна учителка се чувствуваше по-щастлива от царицата в своя палат.

Естествено, подобно плитко щастие е и краткотрайно, ала докато продължаваше, то бе искрено и върховно — мехурче, но сладко мехурче, от сладка медена роса. Доктор Джон ми бе писал надълго и широко. Писал ми бе с удоволствие, писал бе в добро настроение и бе нарисувал с лъчезарна ведрост сцени, разиграли се пред неговите и моите очи — места, посещавани заедно, разговори, които бяхме водили; накратко, спрял се бе на всички дреболии, които се бяха случили през последните две прелестни седмици. Но същността на удоволствието ми произтичаше от това — убеждаваше ме веселият, сърдечен тон на писмото, — че го бе писал не само за мое, но и за свое удоволствие; нещо, което в бъдеще той може би никога вече нямаше да пожелае, нито да потърси, по всяка вероятност тъй щеше да бъде. Но в този момент аз не изпитвах болка, съмнения, желания — спокоен, съвършен, идеален, този момент ме изпълваше с щастие. Минаващ наблизо ангел бе спрял да си отдъхне до мене, склонил бе глава до сърцето ми и бе укротил трепета му с мекото си, успокояващо, лекуващо, свято крило. Доктор Джон, по-късно ти ме нарани. Простено да ти бъде всяко зло — простено да ти е от все сърце — заради онова незабравимо добро, което ми стори!

Съществуват ли зли изчадия, нечовеци, които завиждат на човешкото щастие? Съществуват ли зли духове, които витаят във въздуха и го правят отровен за човека? Нима подобно нещо се бе надвесило над мен?

В този огромен странен таван се понесе странен звук. Уверена бях, че чувам, както ми се стори, крадливи стъпки по пода, нещо като че се измъкна откъм ъгъла, населяван от зловещите наметки. Извърнах се. Свещта едва мъждукаше, стаята беше дълга; но с очите си видях ясно като в бял ден по средата на тази страховита стая някаква фигура, облечена в черно и бяло; полите й бяха прави, тесни, черни; глава бе увита и забулена в бяло.

Мисли, каквото искаш, читателю, разправяй ми, че съм била развълнувана от писмото, заявявай ми, че съм сънувала. Кълна се: видях там, в онази стая, в оная нощ, един образ, досущ като МОНАХИНЯТА.

Извиках; призля ми. Ако образът ме беше приближил, сигурно щях да припадна. Той се оттегли. Аз хукнах към вратата. Не помня как съм слязла по всичките ония стълби. Инстинктивно отминах училищната трапезария и се отправих към всекидневната на мадам. Нахлух вътре. Изкрещях:

— Горе на тавана има нещо. Бях там, видях нещо. Вървете и го вижте — вървете всички.

Казах „всички“, защото стаята ми се стари пълна с хора, макар всъщност да имаше само четирима — мадам Бек, майка й — мадам Кинт, която беше болна и бе дошла при дъщеря си, брат й, господин Виктор Кинт, и още някакъв мъж, който, като влязох, разговаряше със старата дама и бе гърбом към вратата.

От смъртния страх и слабостта, които изпитвах, трябва да съм била бледа като вощеница. Чувствувах студ и треперех. Всички скочиха разтревожени, заобиколиха ме. Аз настоявах да бързат към тавана. Присъствието на госта ме зарадва и окуражи. Стори ми се, че щом има мъже, те ще помогнат. Тръгнах към вратата, подканвайки ги да ме следват. Те се опитаха да ме спрат, но аз крачех напред. Трябваше и те за видят онова, което бях видяла — онова странно нещо, застанало в средата на тавана. И тогава си спомних за моето писмо, оставено на скрина заедно със свещта. Безценното ми писмо! Човекът или духът трябваше да бъдат пропъдени, за да си го върна. Затичах нагоре окрилена, защото сега знаех, че не съм сама. Те бяха длъжни да дойдат.

Уви! Когато стигнах до тавана, вътре беше тъмно като в рог, свещта беше изгаснала. За щастие някой, май че мадам, с привичното й хладнокръвие, бе донесла лампата от стаята. Щом те дойдоха, светъл лъч прониза плътния мрак. Ето я свещта ми, закрепена на скрина. Но къде бе писмото? Започнах да се оглеждам за него, а не за монахинята.

— Писмото ми, писмото ми! — задъхвах се и хленчех аз извън себе си от тревога. Заопипвах пода, извивайки неистово ръце. Жестока, жестока орис! Единствената капчица утеха ми бе измъкната преждевременно, преди да вкуся докрай сладостта й!

Не зная какво са правили другите в това време, не ги и поглеждах. Задаваха ми въпроси, на които не отговарях, ровеха из ъглите, приказваха за някакви разхвърляни наметки, за някакъв счупен или разместен прозорец на покрива — не зная за какво още. Заявиха дълбокомислено, че „нещо или някой е бил тука!“

— О, те са ми взели писмото! — извиках аз полудяла, като опипвах пода и лазех по него.

— Какво писмо, Люси? Мило момиче, какво писмо? — запита познат глас в ухото ми. Можел ли да вярвам на слуха си? Не, вдигнах поглед. Да вярвам ли на очите си? Не ме ли мамеше гласът? Нима сега пред мен стоеше авторът на моето писмо? Нима този господин, застанал край мен в мрачния таван бе Джон Греъм — доктор Бретън?

Да, той беше. Извикали го тук тази вечер, защото старата мадам Кинт се почувствувала зле; той е бил вторият мъж във всекидневната, когато съм нахлула там.

— Това моето писмо ли беше, Люси?

— Да, вашето — вашето — писмото, което вие ми написахте. Дошла бях да го прочета тук на спокойствие. Не успях да намеря друго място, където да останем насаме с него. Пазих го през целия ден — отворих го чак вечерта. Едва го бях прочела. Не искам да го загубя. О, писмото ми!

— Ш-т! Не плачи, не се окайвай тъй отчаяно. Та какво струва то? Тихо! Хайде да излезем от този студен таван. Ще повикат полицията да разследва. Няма защо да стоим тука. Ела, ще слезем долу.

Една топла ръка хвана ледените ми пръсти и ме заведе долу в някаква стая, където грееше огън. Доктор Джон и аз седнахме пред печката. Той ме заприказва, успокои ме с неописуема доброта, обеща ми двайсет други писма срещу загубеното. Ако има думи и дела като острието, дълбоките рани от които никога не зарастват — разкъсващи обиди и огорчения, нанесени с назъбен и отровен нож, — тъй също има утешителни слова, изречени с такава нежност, че ухото никога не забравя тяхното ехо, галещата им доброта, милува ги, припомня си ги цял живот с все същата нежност и откликва на неизличимия им блясък дори от оня черен облак, предвещаващ самата Смърт. По-късно научих, че доктор Бретън не бил толкова съвършен, колкото си го мислех, че характерът му не притежавал онази дълбочина, онова съвършенство, онази всеобхватност и устойчивост, каквито му приписвах аз. Не зная. За мен той беше това, което е кладенецът за ожаднелия пътник, каквото е слънцето за измръзналата и пленена птица. Спомням си го героичен. И искам да остане в съзнанието ми завинаги такъв.

Запита ме усмихнат защо чак толкова държа на онова писмо. Помислих си, ала не му го казах, че за мен то бе ценно като кръвта в жилите ми. Отвърнах само, че писмата, които получавам са твърде малко на брой.

— Уверен съм, че не сте го прочели — каза той, — иначе сигурно нямаше да държите толкова на него.

— Прочетох го, но само веднъж. Исках да го прочета отново. Съжалявам, че го загубих. — И отново се разплаках.

— Люси, Люси, моя малка сестро-кръщелнице (съществува ли изобщо подобно роднинство?) — ето, ето ти писмото. Жалко, че то не заслужава чак толкова сълзи и толкова прекомерна радост.

Странна, типична постъпка! Проницателният му взор съзрял писмото на пода, където го бях търсила, ръката му, също тъй бърза, го взела. Скрил го в джоба на жилетката си. Ако се бях отнесла към загубата малко по-безразлично, той сигурно нямаше да си признае и да ми го даде. Сълзи, с един градус по-хладни от моите, щяха само да развеселят доктор Джон. Щастието от възвърната загуба ме накара да му простя, че тъй дълго ме измъчи, преди да ми го върне. Радостта ми бе голяма, не успях да я скрия, но смятам, че я изразих по-скоро с усмивка, отколкото с думи. Не казах почти нищо.

— Сега доволна ли сте? — запита доктор Джон.

Отвърнах утвърдително — доволна бях и щастлива.

— Добре тогава — продължи той, — а как се чувствувате физически? Успокоихте ли се? Май не кой знае колко, защото треперите като лист.

А на мен ми се струваше, че съм съвсем спокойна — поне не изпитвах ужас. Казах му, че се владея.

— Следователно вече можете да ми разкажете какво сте видели. Знаете ли, че разказът ви бе много мъгляв? Изглеждахте бяла като стената, говорехте единствено за „нещо“, ала не определихте какво е то. Мъж ли беше?! Животно ли? Какво беше?

— Никога няма да кажа какво точно съм видяла — отвърнах, — докато и друг някой не го види; тогава аз ще потвърдя неговите думи, инак никой няма да ми повярва и ще ме обвинят, че бълнувам.

— Кажете ми — настоя доктор Бретън, — ще ви изслушам като лекар. Сега разговарям с вас от професионална гледна точка и мога да прочета всичко, което и опитвате да прикриете — чета го в очите ви, които са странно оживени и неспокойни, в страните ви, които са съвършено бледи, по ръцете ви, които не можете да овладеете. Хайде, Люси, проговорете и ми кажете.

— Ще ми се изсмеете…

— Ако не ми кажете, няма да ви напиша ни едно писмо.

— Ето вече ми се разсмивате.

— И ще си взема и това писмо. То е мое и смятам, че имам право да си го поискам.

В думите му прозвуча заплаха. Те ме отрезвиха и стреснаха. Сгънах писмото и го скрих.

— Както и да го скриете, щом пожелая, мога да си го прибера. Не познавате ловките ми ръце. Стига да поискам, мога да стана изкусен фокусник. Мама понякога казва, че също тъй ловко съм умеел да се изразявам и всичко да виждам, но вие никога не сте съзирало подобно нещо у мен — нали, Люси?

— Всъщност когато бяхте малко момче съм забелязвала и двете — проявявахте ги много по-очебийно, отколкото сега; но днес сте по-силен, а силата не се нуждае от ловкост. Но вие, доктор Джон, притежавате онова, което в тази страна наричат „un air fin“ (изискан вид), и то се вижда от пръв поглед. Мадам Бек го видя…

— И това и допадна — прекъсна ме той засмяно, — защото тя самата го притежаваше. Е, Люси, дайте ми писмото. Всъщност не държите чак толкова на него.

Не отвърнах на тези предизвикателни думи. Когато беше развеселен, Греъм не биваше да се опрощава. В този миг на устните му играеше друга усмивка — тя бе много мила, но това ме натъжи; в очите му играеха други светлинки — не враждебни, но не и много приветливи. Станах. Пожелах му лека нощ с натъжен глас.

Неговата чувствителност — онова негово странно, проницателно, детективско качество — мигом долови неизреченото оплакване, скрития упрек. Запита ме тихо дали ме е огорчил. Поклатих отрицателно глава.

— Тогава, преди да си отидете, ще ми позволите да ви поговоря сериозно. Намирате се в силна нервна възбуда. От онова, които проличава в погледа и държането ви, макар да опитвате да се владеете, разбирам, че тази вечер, докато сте били сама в оня отвратителен, прогнил, гробовен таван, в оня затвор под покрива, вмирисан на влага и мухъл, вонещ на разруха и тление, място, където изобщо не би трябвало да пристъпвате — вие сте видели или сте си въобразили, че виждате някакъв образ, умишлено създаден да поразява въображението. Зная, че не се боите и никога не сте се страхували от крадци и т. н.; ала не съм съвсем сигурен дали появата на някое привидение няма да ви разтърси из основи. Сега запазете спокойствие. Знам, всичко това се дължи на нервна възбуда; опишете как изглеждаше видението.

— Ще го запазите ли в тайна?

— В пълна тайна, уверявам ви. Можете да ми се доверите тъй безрезервно, както на отец Силас. Всъщност лекарят е може би по-сигурен изповедник и от свещеника, макар да няма бели коси.

— И няма да ми се присмеете?

— Може и да ви се присмея, за да ви успокоя, но няма да ви подиграя. Люси, аз съм ваш истински приятел, макар че вие не сте човек, който лесно се доверява.

Сега наистина изглеждаше като приятел. Онази неописуема усмивка, както и искриците в очите му, бяха изчезнали, неприятните извивки на устните, ноздрите и веждите се бяха заличили, от него се излъчваше спокойствие, на лицето му бе изписано внимание. Призована към доверие, аз му разправих подробно какво съм видяла. Преди време му бях разказала легендата за този дом, запълвайки по този начин един час от топлия октомврийски следобед, когато се разхождахме с карета в Етанския лес.

Той замълча и се замисли, а докато мислеше, чухме другите да слизат долу.

— Ще влязат ли тук? — запита той и погледна раздразнено към вратата.

— Няма да дойдат — отвърнах аз, защото ние се намираме в малкия салон, в който мадам никога не влизаше вечерно време и където по някаква случайност все още беше топло.

— А сега — продължи доктор Джон — ще започнат да говорят за крадци, апаши и т. н. Не им пречете. Внимавайте да не се издавате и не споменавайте никому за монахинята. Тя маже отново да се яви. Не се плашете.

— Значи вие смятате — обадих се, обзета от скрит ужас, — че тя е плод на моето въображение, че се е скрила пак там и може в някой ден и час отново да се появи, когато най-малко я очаквам?

— Предполагам, че наистина е плод на въображението — последствие от продължителни вътрешни конфликти.

— О, доктор Джон, ужасявам се, че съм склонна към подобни неща! Изглеждаше ми толкова истинска. Няма ли лек? Няма ли как да го предотвратя?

— Единственият лек е щастието, единственото предпазно средство е веселото разположение на духа. Опитайте да го култивирате в себе си.

И най-голяма безсмислица на този свят не ми се е струвала по-празна, отколкото съвета да култивирам щастието у себе си. Какво означаваше подобен съвет? Щастието не е картоф, който се посажда в почвата и наедрява при добро наторяване. Щастието, това е блаженство, което ни озарява свише. То е божествена роса, с която неувяхващите цветове и златните плодове на Рая поръсват душата в най-хубавите й летни утрини.

— Да култивирам щастието! — повторих рязко. — А вие умеете ли да го култивирате? Как го правите?

— Аз съм жизнерадостен по природа, освен туй не съм бил сполетяван от нещастие. Злополучието отправи веднъж към мен и мама своята злобна гримаса, докосна ни, ала ние го отблъснах ме или по-скоро — присмяхме му се и то избяга.

— В това няма никакво култивиране.

— Не се поддавам на меланхолията.

— Поддавате се. Виждала съм ви подчинен на това чувство.

— Заради Дженевра Фаншоу, нали?

— Нима понякога не ви е правила нещастен?

— Ха! Глупости! Празни думи! Както виждате, сега аз съм по-добре.

Ако замисленият поглед и искрящите очи, ако лицето, озарено от здраве и енергия, можеха да служат за свидетелство, че е по-добре, значи наистина беше по-добре.

— Не ми изглеждате нито болен, нито много разстроен — признах аз.

— А защо и вие, Люси, да не изглеждате като мене — енергична, смела, готова да отблъсне всички меланхолии и залъгалки на този свят? Готов съм да платя богато, само за да ви видя как махате пренебрежително с ръка. Хайде, опитайте се.

— Ами ако сега отида и доведа тук мис Фаншоу?

— Кълна се, Люси, няма да ме развълнува; или по-скоро тя може да ме развълнува само с едно — с истинска, да, и страстна любов. Срещу нищо друго на света не съм в състояние да й простя.

— Тъй ли? А доскоро само една нейна усмивка бе за вас цяло щастие.

— Вече съм друг човек, Люси — съвсем друг. Спомнете си, веднъж ме назовахте роб; но днес аз съм свободен.

Той се изправи. В стойката на главата му, в изправената му фигура, в блясъка на очите и в цялото му държане се усещаше една освободеност, което не можеше да бъде престорена, едно настроение, което говореше за презрение към предишните му окови.

— Госпожица Фаншоу — продължи той — ме накара да преживея едни чувства, които вече не изпитвам. Навлязох в друго състояние и сега съм готов да разменя само любов за любов, страст за страст, и то не какви да е, а истински.

— Ах, докторе, докторе! А разправяхте, че по характер сте склонен да преследвате неосъществимата любов, да се увличате по гордата безчувственост.

Той се засмя и отговори:

— Характерът ми е променчив. Днес може да съм в една настроение, а утре в противоположното. Е, Люси, как мислите (той си сложи ръкавиците), дали монахинята ще ви споходи тази нощ?

— Не ми се вярва.

— Ако се появи, поздравете я от мен — от доктор Джон — и а помолете да бъде тъй добра да ме приеме. Люси, а хубава ли беше тази монахиня? Красива ли бе в лицето? Не сте ми казала, а това е нещо извънредно важно.

— Лицето й бе забулено с бял воал — отвърнах аз, — ала очите й искряха.

— Ах, дявол да ги вземе призрачните й одежди! — възкликна той богохулно. — Но поне очите й са били хубави — светли и меки.

— Студени и втренчени — долетя моят отговор.

— Не, не, не ни е притрябвала. Тя няма да ви споходи вече, Люси. Разтърсете й ръката ей така, ако пак се появи. Дали ще издържи на това, как мислите?

Според мен ни един дух не би издържал подобно мило и сърдечно ръкостискане; в такъв смисъл беше и усмивката, която съпровождаше неговото „лека нощ“.

Всъщност дали наистина имаше нещо на тавана? Какво бях открила там? Струва ми се, че след внимателно претърсване те не откриха почти нищо. Отначало разправяха, че наметките били разбъркани, но по-късно мадам Бек ми каза, че според нея си висели както преди; що се отнася до счупеното стъкло на таванското прозорче, тя заяви, че там винаги имало по някое счупено стъкло, освен това скоро бе паднала тежка градушка. Мадам ме разпита много внимателно за онова, което съм видяла, но аз й описах само някаква неясна фигура, облечена в черно. Внимавах да не изтърва думата „монахиня“, защото знаех, че тази дума ще я наведе на мисълта за фантазиране и небивалици. Тя ме задължи да не говоря пред прислугата, пред ученичките и учителите и много ме похвали, загдето съм предвидила да отида в личната й всекидневна, вместо да разкажа ужасната си преживелица в училищната трапезария. С това въпросът се приключи. Останах тайно и опечалено да се питам — от този свят ли бе онова странно видение, от селенията отвъд смъртта ли, или наистина бе плод на болестта ми, а аз самата — жертва на тази болест.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

ВАШТИ

Да се питам опечалено — така ли казах? Не, нещо ново започна да влияе върху живота ми и за известно време тъгата ме остави. Представете си някаква долчинка, дълбоко скрита в гъстата гора; тя тъне в омара и мъгла, почвата й е влажна, растителността в нея — бледа и унила. Бурята или пък някаква брадва отварят просека сред сенчестата дъбрава, ветрецът нахлува, надниква слънцето, тъжната студена долчинка се превръща в дълбока блестяща купа, жаркото лято излива в нея славна синева и златни отблясъци от онова разкошно небе, за което до този миг зажаднелият дол не е дори и мечтал.

Една нова вяра ме обхвана — повярвах в щастието.

Изминали бяха три седмици от приключението на тавана и в онова ковчеже, в кутията, в чекмеджето, при онова писмо горе аз вече притежавах четири негови братя, изписани със същия уверен почерк, изпълнени със същата живителна утеха. Навремето това наистина бе живителна утеха. По-късно отново препрочетох писмата. Бяха любезни писма — приятни, защото ги бе писал човек в приятно настроение. В последните две имаше три-четири последни реда и весели, и нежни, „докоснати от любовта, но не покорни ней“. Времето, драги читателю, ги бе превърнало в безвредно питие, ала когато за пръв път вкусих от техния елексир, току-що почерпан от тъй почитания извор, те ми се сториха като сок от божествено грозде, напитка, сътворена от самата Хеба, почерпка за боговете.

Читателят, който помни какво съм писала в предишните няколко страници, сигурно се пита как съм отговаряла на тези писма — дали под въздействието на сухия, въздържан Разум, или тласкана от жизнения, волен подтик на Чувството?

Право да си кажа, спогодих се с тях, слугувах на двама господари, покланях се в светилището на сирийския бог Римон, но въздигах сърцето си в другия храм. Написах на тези писма по два отговора — единият за собствена утеха, а другият — за да го чете Греъм.

Първо Чувството и аз пропъждахме Разума навън, залоствахме вратите, сетне сядахме, разгръщахме хартията, потапяхме развълнувани перото в мастилницата и с дълбока наслада изливахме искрени вълнения на сърцето. Когато привършвахме — когато бяхме изписали два цели листа с езика на дълбоко загнездено чувство на една вкоренена и непресъхваща благодарност (в тези скоби веднъж завинаги с възмущение искам да отрека и най-малкото подозрение за онова, което наричаме „нежни чувства“; жените допущат зараждането на подобни „нежни чувства“ само ако от самото начало и през целия развой на едно познанство са успели да се убедят, че има поне мъничка надежда за подобно нещо; човек се впуска в Любовта едва тогава, когато е видял или си е въобразил, че вижда звездата на Надеждата да се издига над бурните вълни на Любовта) — та когато бях дала израз на своята искрена и дълбока привързаност — една привързаност, която се стремеше да примами към себе си и да вземе върху своите плещи всичко мъчително в съдбата на своя обект — която, стига да можеше, бе готова да привлече и отведе всички бури и мълнии далеч от една същество, което й е скъпо, — тогава, в същия тоя миг, портите на сърцето ми се раздрусаха, ключалките изхвръкнаха разбити, Разумът нахлуваше вътре бурен и отмъстителен, грабваше изписаните листове, прочиташе ги, присмиваше ми се, изтриваше, късаше, пренаписваше, сгъваше, запечатваше, адресираше и изпращаше едно сухо, ясно послание от половин страница. И беше прав.

Писмата не бяха единствената ми радост; посещаваха ме, грижеха се за мене, веднъж в седмицата ме отвеждаха в „Терасата“, всякога ме обграждаха с внимание. Доктор Бретън не пропущаше да ми напомни защо е тъй мил с мене — „за да пропъжда монахинята“, казваше той. Готов бил да се бори с нея, за да отнеме жертвата й. Страшно я ненавиждал, най-вече заради онази бяла забрадка и за студените й сиви очи. Още щом чул тези отблъскващи подробности, твърдеше доктор Джон, дълбоко отвращение го подтикнало да й се противопостави; решен бил да види кой от тях двама ще излезе по-хитър и много искал да разбере дали ще се осмели да се яви в негово присъствие. Но тя не го стори. С две думи, той ме смяташе за пациентка и даваше израз едновременно на професионалната си ловкост и на вроденото си благородство, като се отнасяше с мен сърдечно и внимателно.

Една вечер, първата от декември, аз се разхождах сама в „карето“. Беше шест часът, вратите на класните стаи бяха затворени, но вътре ученичките, оставени на свобода по време на вечерната почивка, бяха превърнали всичко в един мъничък хаос. „Карето“ беше съвсем тъмно, мъждукаше само червената светлина на печката; широките стъклени врати и дългите прозорци бяха заскрежени, ясните искрици на звездите, които от време на време се провиждаха през това бяла зимно було и прошарваха с разсеяния си блясък неговата едноцветна бродерия, показваха, че нощта е ясна, макар и безлунна. Това, гдето се осмелявах да оставам сама в мрака, показваше, че нервите ми вече укрепват. Мислех си ца монахинята, ала не се плашех от нея, макар зад мен да беше стълбището, което отвеждаше в сляпата, черна нощ от площадка на площадка до обитавания от духове таван. И все пак сърцето ми се разтуптя, кръвта заблъска в жилите, когато внезапно дочух някой да диша и шумоли и като се извърнах, съзрях в дълбоката сянка на стълбището една сянка, още по-черна — фигура, която се движеше надолу. Тя поспря пред вратата на класната стая и сетне се плъзна пред мен. В същото проехтя входният звънец. Звуците на ежедневието будят реални чувства. Тази фигура бе твърде закръглена и ниска, за да бъде монахинята; бе мадам Бек в изпълнение на своя дълг.

— Госпожица Люси1 — извика Розин, като изскочи с лампа в ръка от коридора. — Чакат ви в салона.

Мадам ме забеляза, аз забелязах мадам, Розин видя и двете ни; направихме се, че не се виждаме. Отправих се към салона. Намерих там оня, когото очаквах да намеря — доктор Бретън, във вечерно облекло.

— Каретата е пред вратата — започна той. — Майка ми я изпрати, за да ви отведе в театъра. Самата тя трябваше да отиде, но й попречиха гости. И веднага се разпореди: „Заведи Люси вместо мене.“ Ще дойдете ли?

— Веднага ли? Но аз не съм облечена — възкликнах отчаяна, оглеждайки тъмната си всекидневна рокля.

— Оставям ви половин час да се приготвите. Щях да ви предупредя по-рано, но самият аз реших да отида едва в пет часа, след като научих, че това ще е гала представление в чест на една голяма актриса.

И той спомена име, което ме развълнува — едно име, което в онова време вълнуваше цяла Европа. Днес то вече е забравено. Нестихващото му някога ехо сега е заглъхнало. Онази, която го извикваше дълги години спи вечния си сън; нощта и забвението отдавна я потулиха, но в ония дни — дни на Сириус — тя сияеше в пълния си блясък, с ярка светлина, със силен пламък.

— Ще дойда, след десет минути съм готова — обещах аз. Изтичах нагоре, без и през ум да ми мине, читателю, мисълта, която сигурно в тоя миг тревожи теб — а именно, че да се отиде, все едно къде, само с Греъм, без мисис Бретън, би могло да изглежда нередно. Не смеех да си помисля, камо ли да изразя гласно пред Греъм подобни опасения, подобни съображения, без риска да изпитам към себе си дълбоко възмущение, да възпламеня такъв дълбок и неугасим вътрешен срам, толкова всепоглъщащ, че да изсуши живота в жилите ми. Освен туй кръстница, която познаваше сина си, познаваше и мене, по-скоро би сметнала за необходимо да придружава сестрата с брат й, отколкото да бди тревожно над двама ни.

Настоящият случай не изискваше пищно облекло; сивата ми рокля бе съвсем подходяща и аз я потърсих в същия оня голям дъбов гардероб в спалнята, в който висяха повече от четиридесет рокли. Но някой бе пререждал и подреждал и ръката, която бе почиствала претъпкания гардероб, бе пренесла част от дрехите на тавана — сред тях бе и моята рокля. Трябваше да я взема. Намерих ключа и тръгнах нагоре безстрашно, без да се замисля. Отключих и се вмъкнах вътре. Читателят може и да не повярва, ала когато нахлух тъй внезапно, тоя таван не беше толкова тъмен, колкото би трябвало да бъде. От едно място се излъчваше светлина, подобно на звездна, но по-ярка. Светеше тъй ясно, че озаряваше тъмната ниша и част от потъмнялата червена завеса, спусната над нея. Изведнъж безшумно пред слисаните ми очи, светлината изгасна, изчезнаха нишата и завесата, целия оня край на тавана стана тъмен като нощта. Не се опитах да претърся, нямах време, нямах и желание. Сграбчих роклята, която за щастие висеше на стената съвсем близо да вратата, бързо се измъкнах навън, заключих трескаво и изтичах надолу към спалнята.

Но бях тъй разтреперана, че не можех да се облека; невъзможно ми бе да се закопчея и подкупих Розин да ми помогне. Розин обичаше подкупите, затова се постара; приглади и сплете косите ми като същинска фризьорка, нагласи дантелената ми яка, завърза панделката на шията ми — с две думи, свърши си работата като самата Сръчност, каквато можеше да бъде, когато поиска. След като ми връчи носната кърпичка и ръкавиците, тя взе свещта и ме поведе надолу. Но яз си бях забравила шала. Тя изтича горе да го донесе, а аз останах да я чакам във вестибюла с доктор Джон.

— Какво има, Люси? — запита той, като ме гледаше внимателно. — Пак сте развълнувана. Ха! Отново монахинята, тъй ли?

Но аз категорично отрекох. Ужасявах се да не би пак да ме заподозре, че виждах привидения. Ала той не ми повярва.

— Тя е била, сигурен съм — настоя доктор Джон. — Когато образът й премине пред очите ви, той оставя в тях един странен блясък и едно изражение, което не може да се сбърка с нищо друго.

— Не беше тя — настоях аз, защото наистина не я бях видяла.

— Старите симптоми са налице — твърдеше той, — бледността на лицето и онова, което се нарича „напрегнат“ израз.

Беше тъй настойчив, щото реших, че ще е по-добре да му кажа какво съм видяла. Естествено, той го изтълкува като по-различно въздействието на същата причина — оптическа измама, нервно заболяване и т. н. Нито за миг не му повярвах, ала не посмях да му противореча — лекарите са много упорити е непоклатими в своите сухи, материалистически убеждения.

Розин донесе шала и аз бях натикана в каретата.

Театърът беше пълен — претъпкан догоре. Там бяха кралските особи и благородниците. Дворците и богатските къщи бяха изсипали своите обитатели в гъстите и притихнали редове. Почувствувах се привилегирована, че се намирам тук, пред тази сцена. Копнеех да видя съществото, чийто прочут талант ме караше да очаквам толкова много. Питах се дали че оправдае славата си. Чаках, обхваната от странно любопитство, от чувства силни, но сдържани, чаках с приковано внимание. Тя бе явление от ония, каквито никога не бях виждала — голяма и нова планета, това бе тя, ала как изглеждаше? Очаквах я да изгрее.

Изгря в девет часа, в оная декемврийска нощ, видях я да се вдига над хоризонта. Все още можеше да грее с блед светлик и равна светлина, ала тази звезда клонеше към своя заник. Гледана отблизо, тя беше като хаос, като бездна, полуизтляла, една орбита нащърбена или по-скоро започнала да се нащърбява, едновременно горяща лава и гаснеща жар.

Чувала бях да наричат тази жена „некрасива“ и очаквах да видя костеливо тяло и невзрачно лице — нещо едро, недодялано, бледо. Онова, което видях, бе сянката на царствената библейска Вашти, прокудена от Ахасфер, — една кралица, някога красива като ден, сега пребледняла като здрача, проядена от огъня като восъчна свещ.

За известно време — всъщност доста продължително — аз я приемах само като жена, макар и необикновено, която се движеше властно и гъвкаво пред публиката. Постепенно осъзнах грешката си. Чакай! От нея се излъчваше нещо, неприсъщо нито за жената, нито за мъжа: във всяко нейно око се криеше по един дявол. Тези дяволски сили я притегляха надълбоко в трагедията, подкрепяха я — защото тя беше крехко създание, а с развихрянето на действието и нарастването на напрежението започнаха да я разтърсват неудържимо, със страстите на преизподнята! По правото й гордо чело изписаха думата „ад“. Изтръгнаха от гърлото й гласа на страданието. Сгърчиха царственото й лице в демонична маска. Тя се възправи пред нас олицетворение на убийството и на лудостта.

Това бе чудна гледка, могъщо откровение.

Това бе гледка низка, ужасяваща, аморална.

Мечоносци, пронизани, агонизиращи в кръвта си върху пясъка на арената, и бикове, които гонят изкормени коне, са по-приемлива гледка за публиката, по-леко се обхващат от смаяни я поглед, отколкото Вашти, разкъсвана от седем демона — демони, които разраняват и раздират обителта, която населяват, и не се оставят да бъдат прокудени.

Страданието разтърсваше тази повелителка на сцената и тя заставаше пред своите зрители, без да му се поддаде, без да го понася и без в крайна сметка да му се възпротиви; стоеше , заключена в борба, изпъната в съпротива. Стоеше не облечена, а обгърната от светла антична туника, стройна и добре сложена като скулптура. Кулитите, мимансът и подът, обвити в тъмночервено, я изтласкваха на преден план, бяла като алабастър, като сребро — като смъртта.

Къде беше художникът на Клеопатра? Той трябваше да дойде тук, да седне и да изучи този различен образ. Да потърси в него мощните телеса, мускулите, обилната кръв, охранените меса, които боготвореше; всички почитатели на материалното би трябвало да обърнат очи насам и да се вгледат.

Казах, че тя не се възпротивяваше на своята скръб. Не, немощта на тази дума би я превърнала в лъжа. За актрисата всичко, което я нараняваше, изведнъж се превръщаше в плът и кръв, тя го приемаше като нещо, върху което можеше да се хвърли, да го изтощи, да го накъса на парчета. Самата почти безтленна, тя се впускаше в бой с абстракции. Пред нещастието се превръщаше в тигрица, раздираше страданията си, разнищваше ги с непреодолимо отвращение. За нея болката не бе предвестник на доброто, сълзите не носеха мъдрост, болестите, дори самата смърт тя приемаше със сърцето на бунтовник. Възможно е да беше зла, но също тъй беше и силна и нейната сила покоряваше Красотата, превъзмогнала бе Изяществото и бе заробила и двете, превърнала ги беше в пленнички с несравнима прелест, толкова покорни, колкото и чаровни. В най-силното развихряне на действията движенията на тази менада бяха царствени, властни, безкрайно извисени. Косите й, равнени от веселие или битки, си оставаха коси на ангел, искрящи под лъчезарната нимба. Паднала, разбунтувана, прокудена, тя напомняше онова нещо, където се бе разбунтувала. Небесна светлина, последвала я в изгнанието, озаряваше затвора й и разкриваше неговата безнадеждна усамотеност.

Изпречете пред нея Клеопатра или която да била друга мързелана, и само гледайте: тя ще промуши пухкавите й телеса, както ятаганът на Саладин се привъртва в пухена възглавница. Нека Петер-Паул Рубинс се събуди от мъртвите, да се привдигне из погребалните си одежди и да доведе тук, пред нея, цялата си армия от тлъсти жени;магическата сила или пророческата добродетел, вдъхновили този крехък Мойсеев жезъл, биха могли с един размах да освободят и отново да съединят разделеното на две море, което да залее тлъстото множество с пороя от разрушените морски валове.

Разправяха ми, че Вашти не била нищо особено; аз самата казах, че не изглежда кой знае как. Макар и дух, тя бе дух, излязъл от пъкъла. Но щом оттам, долу, може да се надигне такава нечестива сила, нима не е възможно някой ден и от небесата да се спусне равностойна на нея свещена стихия?

Как преценяваше доктор Греъм това създание?

В продължение на дълги промеждутъци аз направо забравях да погледна какво прави той, не се и сещах да го запитам какво мисли. Непреодолимият магнетизъм на гения извлече сърцето ми от обичайната му орбита, слънчогледът се извърна на юг към една ослепителна, не слънчева светлина — към една светлина подвижна, червена, излъчвана от комета, гореща както за очите, тъй и за чувствата. И преди бях гледала актьорска игра, но не бях виждала подобно нещо — нещо, което да удиви Надеждата и да потисне Чувството, което да притъпи Импулса и да обърка Представите, което вместо само да раздразни въображението с мисълта за онова, което би могло да бъде, и в същото време да възпламени нервите, защото не се е осъществило, тук подсказваше за скрити сили, подобно някоя дълбока, придошла зимна река, която гърми пълноводна и понася душата като някакъв лист по стръмното и поройно надолнище.

Мис Фаншоу, с присъщата й зряла преценка, бе обявила доктор Бретън за сериозен, пламенен мъж, твърде улегнал и твърде впечатлителен. Аз никога не го видях в подобна светлина, не можех да му вменя подобни недостатъци. Обичайното му състояние не бе съзерцателно, нито пък бе сантиментален в обикновеното си настроение; той бе впечатлителен като накъдрена водна повърхност, но също тъй, подобно на водата, неподдаващ се на отпечатъци. Ветрецът и слънцето го вълнуваха, ала металът не можеше да го издълбае, нито пък огънят да го дамгоса.

Доктор Джон умееше да мисли и мислеше умно, ала той бе по-скоро човек на действието, отколкото на мисълта. Той можеше да чувствува и чувствуваше одухотворението по свой начин, ала сърцето му не знаеше какво е ентусиазъм. Всяко нещо, което въздействуваше радостно и приятно, намираше в очите и на устните му весел, мил, чаровен прием, беше приятно за окото, както са обагрените с розово и сребристо, с перлено и червено пухкави летни облачета, ала ни една от присъщите на бурята прояви — нейната необузданост, напрежението, опасността, внезапните вихри, стихията й — нищо от това не пробуждаше неговите симпатии, не го привличаше. Когато успях да се окопитя и ми се прииска да го погледна, развеселена и озадачена открих, че той наблюдаваше страховитата и царствена Ванши не с удивление, не с възхита, нито пък с учудване, а с напрегнато любопитство. Агонията й не го караше да страда, дивите й стенания — по-страшни от всякакъв крясък — не го вълнуваха, гневът й до известна степен го постряскваше, но не дотам, че да му вдъхва ужас. Хладнокръвен млад брит! Избелелите скали на родния му остров гледат към приливите на Ламанш също тъй равнодушно, както той наблюдаваше вдъхновението на тази Пития на сцената пред нас.

Като разглеждах изражението му, копнеех да отгатна какво точно мисли и накрая му зададох въпрос, с който да го подтикна към отговор. При звука на гласа ми той се сепна като от сън, защото се бе замислил, и то дълбоко, за свои неща.

— Харесвате ли Вашни?

— Хмм! — долетя отговорът, не много ясен, но изразителен, а сетне по устните му премина някаква странна усмивка, дълбоко критична, едва ли не безсърдечна. Предполагам, че същества като тази актриса будеха у него именно безсърдечие. С няколко думи той ми изрази мнението и чувството си към Ванши. Преценяваше я като жена, а не като актриса. Присъдата му бе заклеймяваща.

Онази нощ беше вече отбелязана в книгата на моя живот не с бял, а с тъмночервен кръст. Но тя още не беше завършила и съдено било на страницата й да се впишат нови слова с неизтриваеми букви.

Към полунощ, когато трагедията се задълбочаваше към смъртната сцена и всички седяха, затаили дъх, когато дори и Греъм бе прехапал долната си устна, бе сгърчил чело и гледаше притихнал и поразен, когато целият театър се бе смълчал, когато всички очи се взираха в една точка, когато всички уши се вслушваха в един звук — виждаше се единствено бялата фигура, свита на един стол, да се разтърсва от сблъсъка с последния си, най-омразен, побеждаващ я враг — когато се чуваха единствено нейните стенания, въздишките й, бунтовното й хълцане, непримиримите й вопли, когато, както изглеждаше, една непреклонна воля, превиваща изнемощялото тленно тяло, го подтикваше да се впусне в бой с гибелта и смъртта, сражаваше се за всяка педя земя, продаваше всяка капчица кръв, отстояваше до последен дъх похищаването на човешките дарования, желаеше да вижда, да чува, да диша, да живее до последния момент, дори след мига, когато Смъртта повелява на всяко чувство и на всяка живинка „До тук, това е краят!“ — точно тогава зад кулисите се раздаде някакъв шум, натежал от прокобност, чу се тропот на крака, извисиха се гласове.

Какво става, запитаха се всички. Отвърна им пламък, мирис на изгоряло.

— Пожар! — викнаха от галерията.

„Пожар!“ Тази дума се поде, повтори се, заехтя наоколо, а после по-бързо, отколкото перото може да го изрази, настана паника, разтичаха се, заблъскаха се — настъпи сляп, егоистичен, жесток хаос.

А доктор Джон? Читателю, той все още е пред очите ме, обладан от спокойна смелост и сърдечно спокойствие.

— Зная, че Люси ще остане на мястото си — каза и ме погледна с присъщата му кротка доброта, с оная спокойна решителност, каквато излъчваше, когато седяхме в кроткия уют пред майчиното му огнище. Да — помолена по този начин, мисля, че бих останала на мястото си дори небето са се сгромолясаше над мене; но всъщност при подобни обстоятелства по инстинкт бих останала там, дори с цената на живота си не бих и мръднала, за да не го разтревожа, да не пречупя волята му, да не привличам вниманието му. Седяхме на първите редове в партера и само след няколко минути край нас започна ужасяваща, безразборна блъсканица.

— Колко подплашени са жените — каза той, — но ако мъжете и те не се бяха стреснали като тях, би могъл да се възроди редът. Грозна гледка. В този миг забелязвам поне петдесетина егоистични грубияни, които, ако бяха наблизо, с удоволствие бих свалил на земята. Виждам жени, които са по-смели от мъжете. Ей там има една- мили боже!

Докато Греъм говореше това, едно младо момиче пред нас, което безмълвно и неотстъпно се държеше за някакъв джентълмен, изведнъж бе изтръгнато от ръцете на своя пазител от някакъв грубиян и бе повлечено под нозете на тълпата. Греъм се втурна нататък, той е джентълменът, здрав мъж, макар и сивокос, обединиха усилията си, за да отблъснат навалицата. Главата и дългите коси на момичето се отпуснаха на рамото му, беше припаднала.

— Оставете я на мен, аз съм лекар — каза доктор Джон.

— Ако нямате дама с вас, тъй да бъде — долетя отговорът. — Дръжте я, аз пак ще пробивам път. Трябва да я изнесем на открито.

— Аз съм с дама — отвърна Греъм, но тя няма да ни бъде в тежест.

Той ме повика с очи, бяха ни разделили. Решена да стигна до него, аз проникнах през живата бариера, като се промушвах отдолу там, където не бях в състояние да си пробия път или да прескоча.

— Хванете се за мен и не се пускайте — нареди ми той; аз му се подчиних.

Нашият водач се оказа силен и ловък. Провираше се през плътната тълпа като клин. С търпение и усърдие накрая той проби стената от плът и кръв — плътна, разгорещена и задавяща — и ни изведе в свежата студена нощ.

— Вие сте англичанин — заяви господинът, като се извърна към доктор Бретън, когато се намерихме на улицата.

— Англичанин съм. А вие, изглежда, сте сънародник!

— Така е. Бъдете добър да почакате две минутки, докато намеря моята карета.

— Татко, аз не съм ранена — обади се момичешко гласче. — С татко ли съм?

— Сега сте с приятел, а баща ви е наблизо.

— Кажете му, че не съм ранена, боли ме само рамото. О, рамото ми, точно тук ме настъпиха.

— Вероятно е изкълчено! — измърмори докторът. — Да се надяваме, че няма нещо по-лошо. — Люси, помогнете ми.

И аз му помогнах, докато той направи някаква временна превръзка за облекчение на страдащия си товар. Тя потисна едно стенание и остана да лежи в прегръдката му, притихнала и търпелива.

— Много е лека — отбеляза Греъм, — като същинско дете! — И ме запита шепнешком: — Дете ли е, Люси? Забелязахте ли колко е годишна?

— Не съм дете, вече съм на седемнадесет — отвърна пациентката сериозно и с достойнство. И веднага след това заяви: — Кажете на татко да идва, започвам да се притеснявам.

Каретата приближи, бащата я взе от Греъм, но докато се сменяха, тя усети болка и отново простена.

— Милата ми! — нежно промълви бащата. После се обърна към Греъм: — Вие казахте, господине, че сте лекар, нали?

— Лекар съм — доктор Бретън, от „Терасата“

— Отлично. Бихте ли се качили в моята карета?

— И моята е тука. Ще я потърся и ще ви придружа.

— Тогава бъдете добър да ни последвате. — И той назова адреса си: — Хотел „Креси“, на улица „Креси“.

Тръгнахме след тях; каретата вървеше бързо. Греъм и аз мълчахме. Всичко приличаше на някакво приключение.

Понеже изгубихме известно време, докато намерим нашия екипаж, пристигнахме в богатския дом десетина минути след непознатите. Това бе „хотел“ във френския смисъл на думата — няколко големи апартамента, но не странноприемница — огромна, висока сграда с голяма арка откъм входната врата, която водеше през един закрит свод към площадче, застроено от четирите му страни.

Слязохме, изкачихме се по широкото, красиво общо стълбище и спряхме пред апартамент номер две, на втория етаж, а на първия, уведоми ме Греъм, живеел някакъв руски княз. Дръпнахме звънеца на втора голяма врата и бяхме въведени в много хубав апартамент. Предвождани от слуга в ливрея, влязохме в гостната, в чиято камина грееше английски огън и по чиито стени блестяха чуждестранни огледала. До камината забелязахме групичка от хора — едно тъничко същество отпуснато в дълбоко кресло, две жени около него и сивокосия господин, който напрегнато наблюдаваше какво става.

— Как е Хариет? Искам Хариет да бъде при мене — немощно се обади момичешкото гласче.

— Къде е мисис Хърст? — обърна се господинът нетърпеливо и строго към прислужника, който ни бе въвел.

— Тя е извън града, сър. Младата господарка я освободи до утре.

— Да, така е, така е. Замина при сестра си. Казах й, че може да отиде, сега си спомням — намеси се младата господарка. — Но страшно съжалявам, защото Манон и Луизон не разбират ни едно дума и без да искат, ми причиняват болка.

Доктор Джон и господинът се поздравиха; докато те нещо се съветваха, аз пристъпих до креслото и изпълних онова, което желаеше измъченото и отпаднало момиче.

Занимавах се с моята работа, когато Греъм приближи. Той бе умел хирург и след като я прегледа, установи, че не са нужни съветите на друг лекар за лечението, което трябваше да се приложи в момента. Нареди да я отнесат в стаята и ми прошепна:

— Вървете с жените, Люси; струват ми се недодялани. Ако не друго, то поне ще можете да им нареждате какво да правят и тъй ще й спестите болките. Трябва да я обслужват много внимателно.

Стаята й бе засенчена от светлосини завеси с муселинени къдри. Леглото ми се стари като снежна пряспа — чисто, меко и пухкаво. Накара жените да се дръпнат и съблякох господарката им без тяхната добронамерена, но несръчна помощ. Не бях достатъчно съсредоточена, за да забележа с подробности всяка дреха, която свалях, ала получих общо впечатление за изящество, финес и съвършена лична чистота, нещо, което, като размислях по-късно, извика сравнение с дрехите на мис Дженевра Фаншоу.

Момичето бе дребничко, нежно същество, съвършено сложено. Докато прибирах назад гъстите й, но тънки коси, съскави и меки, идеално поддържани, можах да огледам младото, бледо, измъчено, но хубаво лице. Челото бе гладко и ясно, веждите бяха очертани и меки, изтънени към слепоочията, очите бяха дар на природата — красиви и големи, дълбоки, те имаха надмощие над останалите черти на лицето, очевидно можеха да бъдат много по-изразителни в друг час и при други обстоятелства, а сега бяха уморени и страдащи. Кожата й бе бяла, шията и ръцете й бяха прорязани от тънки вени, като листенца на цвете. Леката ледена корица на гордостта пробляскваше по тази деликатна външност, а устните изглеждаха надменно свити — нещо без съмнение неосъзнато и вродено, ала това бе изражение, което, ако я бях срещнала за пръв път в добро здраве и нормално състояние, би ме навело на мисълта, че малката госпожица има съвсем погрешно схващане за живота и за своето собствено значение.

Поведението й, докато я преглеждаше докторът, извика моята усмивка. Не се държеше като малко дете — всъщност показа търпение и сдържаност — и все пак на няколко пъти му се сепна нервно и остро, заявявайки, че й причинявал болка и трябвало да се постарае да не я измъчва така. Тъй също видях големите й очи да се спират на лицето му подобно сериозните очи на някое хубаво, учудено дете. Ако го е забелязал, постарал се е, изглежда, да не и пречи и да не отвръща със същото. Той свърши своята работа много грижливо и внимателно, спестявайки й всяко излишно страдание, а тя призна заслугите му, след като бе свършил, с думите „Благодаря, доктор, и лека нощ“, които произнесе с дълбока благодарност. Но докато ги изричаше, съпроводи ги отново с оня замислен, проницателен поглед, който ми се видя странен — толкова сериозен и напрегнат беше.

Нараняването не бе кой знае колко опасно — това уверение баща й изслуша с усмивка, която изведнъж събуждаше дълбоки симпатии у събеседника — толкова искрена и радостна беше. Той изрази благодарностите си към Греъм с прямота, характерна за англичанин, който се обръща към човек, извършил му услуга, но все още непознат, и го помоли да дойде пак на другия ден.

— Татко — обади се момичето откъм обвитото в балдахин легло, — благодари и на дамата. Тя тука ли е?

открехнах завесите усмихнато и я погледнах. Лежеше вече съвсем успокоена. Беше хубава, макар и бледа; лицето й бе с тънки черти и макар да изглеждаше горделиво, струва ми се, че това бе само първоначално впечатление.

— Благодаря на дамата от сърце — каза бащата. — Мисля, че тя бе извънредно мила към моето дете. Смятам, че не бива да разказвате на мисис Хърст кой я е заместил и е помагал вместо нея; това ще я накара да изпита срам и ревност.

И тъй, в най-приятелско настроение ние се сбогувахме; предложиха ни закуска, която отказахме, защото ставаше късно, и се оттеглихме от хотел „Креси“.

Обратният ни път минаваше край театъра. Там всичко тънеше в тишина и мрак — от развълнуваната, развилняла се тълпа нямаше и следа; лампите, както зараждащият се пожар, бяха загасени. На другата сутрин вестниците обясниха, че една искра подпалила някаква завеса, която припламнала, но веднага била загасена.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГОСПОДИН ДЬО БОСАМПИЕ

Онези, които живеят в усамотение, чийто живот протича сред изолацията на училището или на друга оградена и затворена обител, често и за продължително време биват забравяни от приятелите си, граждани на свободния свят. Необяснима как, веднага след необичайно чести срещи — при стечение на вълнуващи дребни събития, които при други обстоятелства би трябвало да прекъснат, вместо да укрепят връзките — настъпва безмълвно затишие, продължителна забрава. Ненакърнена е тази забрава, еднакво пълна и необяснима. Писмата и предишните чести посещения секват, посещенията, доскоро най-редовни, престават, книгите, бележките или други знаци, които подсказват, че не си забравен, вече не идват.

За тази пауза всякога съществуват оправдателни причини, ала отшелникът не ги знае. Докато той стои затворен в своята килия, навън познатите му се носят в самия вихър на живота. Празните часове, които за него преминават бавно, сякаш часовниците спират неподвижни, а безкрилите минути се влачат подобно уморени скитници, присядащи на крайпътните камъни — същите тези часове за неговите приятели гъмжат от събития и се задъхват от бързане.

Отшелникът — ако е разумен отшелник — би трябвало да заглуши собствените си мисли и да заключи чувствата си през седмиците на тази духовна зима. Той ще знае, че Съдбата му е отредила понякога да живее като същински лалугер, ще се нагласи удобно, ще се свие на топка, ще пропълзи в някоя дупка в стената на живота и ще се подчини безропотно на пряспата, която навява и скоро го зазижда, запазвайки го в своя лед на идната пролет.

Той трябва да си каже: „Това е правилно, тъй е трябвало да стане, щом е станало.“ И може би един ден снежният му саркофаг ще се отвори, ще се върне пролетната топлина, слънцето и южният вятър ще го сгреят; напъпилите храсти, цвъртежът на птичките, песента на свободните ручеи ще го приканят към възкресение. Възможно е да стане тъй, но може и да не се случи. Студът може да проникне до самото му сърце и то никога да не се разтопи; с настъпването на пролетта всяка сврака или кълвач може би ще измъкнат из дупката в стената неговите лалугерски кости. Но дори и в такъв случай всичко ще бъде наред. Той, би трябвало да се предполага, че е смъртен и че ще дойде ден, когато ще поеме пътя на всяка плът.

След онази изпълнена със събития вечер в театъра за мен настъпиха седем седмици, празни като седем листа бяла хартия. Ни една дума не се изписа на ни един от тях — нито посещение, нито някакъв знак.

Към средата на този период започнах да си мисля, че нещо трябва да се е случило с приятелите ми от „Терасата“. Средата на очакването е облачен период за самотника, чак нервите го заболяват от напрежение от дългото очакване, съмненията, отхвърляни доскоро, сега се струпват на купчина и тежки в своята маса, се сгромолясват върху му със сила, в която се усеща отмъстителност. Нощта също се превръща в недружелюбно време, а сънят и тялото му се отблъскват взаимно. Странни сътресения и борби разклащат леглото му, мрачната шайка на лошите сънища с лица, озарени от нимбата на бедствието и болезнения ужас от пълната забрава, се присъединяват към заговора срещу него. Бедният нещастник! Той полага всички усилия да се удържи, ала въпреки това си остава един жалък, бледен, чезнещ самотник!

Към края на тези дълги седем седмици аз си признах — нещо, което през останалите шест ревниво отхвърлях, — че подобни празноти са неизбежни, че са резултат на обстоятелствата, повеля на Съдбата, част от ориста на моя живот и най-вече нещо, за чиято причина никога не би трябвало да питам, ни дума да не споменавам за мъчителното им протичане. Естествено, не обвинявах себе си, загдето страдам — благодаря на бога, че ме е надарил с вярно чувство за справедливост, та не се поддавах на глупашката заблуда да се самообвинявам, — а що се отнася до това, да виня другите за мълчанието им — не, отлично съзнавах, че са невинни, и в сърцето си ги смятах за такива, ала това бе каменист и неравен път, който ме уморяваше и аз копнеех за по-добри дни.

Опитах различни средства да запълвам и поддържам съществованието си. Подхванах плетенето на някаква трудна и сложна дантела, изучавах упорито немски, започвах да чета редовно най-скучните и най-дебели книги от библиотеката; полагах всички усилия да не се отклонявам от начертания път. Дали бях сбъркана накъде? Твърде възможно. Зная само, че накрая се усещах така, сякаш съм дъвкала желязо, да заситя глада си, и съм пила разсол да утоля жаждата си.

Най-мъчителен бе часът, в който пристигаше пощата. За жалост знаех го отлично и напразно се опитвах да го забравя, ужасявах се от терзанието на очакването и болезненото жегване на разочарованието, които ежедневно предхождаха и следваха добре познатия им звън.

Мисля, че животните, държани в клетка и хранени оскъдно, колкото да не умрат от глад, очакват храната си тъй, както аз очаквах писмо. О, ще бъда откровено и ще захвърля този тон на лъжливо спокойствие, който не се понася дълго и съсипва човешката издръжливост: през тези седем седмици преживях горчиви страхове и страдания, странни вътрешни борби, жалки надежди, непоносими пристъпи на отчаяние. Понякога отчаянието ме приближаваше дотолкова, че дъхът му ме пронизваше. Усещах го като злокобен лъх или въздишка да прониква надълбоко и да спира трептенето на моето сърце или да го оставя да тупти, затиснато от страшна тежест. Писмото — многоочакваното писмо — не идваше; а за мен то бе единствената радост на живота, която можех да очаквам.

В най-отчаяните мигове прибягвах до малкия вързоп в чекмеджето — петте писма. Колко прелестен ми се струваше оня месец, по чиито небеса се бяха издигнали тези пет звезди! Посещавах ги само нощем и тъй като не смеех всяка вечер да моля за свещ кухнята, купих си вощеница и кибрит, в часа за учение се изкачвах в спалнята и гризвах коричката от въображаемия самун на Бармекидите (герои от „Хиляда и една нощ“). Тя не ме засищаше. Гладувах и станах слаба като сянка. Иначе не бях болна.

Както четях там късно една вечер и усещах, че силите да чета ме напущат — защото писмата от непрестанно проучване бяха загубили свежест и смисъл, моето злато се превръщаше пред очите ми в повехнали листа и аз скърбях за развалянето на магията, — изведнъж по стълбите се чуха забързани стъпки. Познах пъргавата походка на Дженевра Фаншоу. днес тя бе вечеряла в града. Връщаше се и идваше насам, за да остави шала и дрехите си в гардероба.

Тя влезе, облечена в светла коприна, шалът й се свличаше от раменете, а буклите, отпуснати от нощната влага, се пилееха небрежно и тежко върху шията. Едва успях да прибера моите съкровища и да ги заключа, когато се озова до мен. Беше в лошо настроение.

— Глупава вечер. Те са глупави хора — подхвана тя.

— Кой? Миси Чолмондли ли? Мислех, че у тях ви е много приятно.

— Не съм била у мисис Чолмондли.

— Тъй ли? Значи някакво ново познанство?

— Чичо ми Дьо Босампие е тук.

— Чичо ви Босампие! Не се ли радвате? Мислех, че го обичате.

— Грешили сте. Този човек е противен. Мразя го.

— Само защото е чужденец? Или имате друга, също тъй уважителна причина?

— Никакъв чужденец не е. Той си е чист англичанин и само допреди три-четири години носеше английското си име, но майка му беше чужденка, Дьо Босампие, а скоро някой от роднините й умрял и му оставил именията си, благородническа титла и името си. Сега е важно птица.

— Затова ли го мразите?

— Нали знам какво разправя мама за него! Не ми е истински чичо, а беше женен за сестрата на мама. Мама го ненавижда. Казва, че убил леля Дженевра с лошо си държане. Прилича на мечка. Такава отвратителна вечер! — продължи тя. — Няма да стъпя вече в големия им „хотел“! Представяте ли си, влизам в тази стая, сама, един огромен петдесетгодишен мъж ме приближава, говори с мен няколко минути и сетне направо ми обръща гръб и безцеремонно напуща стаята. Странно държане. Сигурно съвестта му го е жегнала, защото всички в къщи казват, че съм била копие на леля Дженевра. Мама често повтаря, че приликата била невероятна.

— Сама ли бяхте там?

— Сама? Да, беше и „миси“, моята братовчедка — разглезено, галено същество.

— Господин Дьо Басомпие има дъщеря, така ли?

Тя се прозина. Като се тръшна безцеремонно на леглото ми, додаде:

— Изглежда, че госпожицата едва не била смачкана на пихтия при някаква паника в театъра преди няколко седмици.

— Ах, да! И те живеят в един голям „хотел“ на улица „Креси“, нали?

— Точно така. Вие пък откъде знаете?

— Бях там.

— О, виж ти! Напоследък сте навсякъде. Сигурно мама Бретън ви е завела. Тя и Ескулап имат постоянен достъп в апартаментите на Дьо Басомпие. „Синът ми Джон“, изглежда е лекувал „миси“ при оная злополука. Злополука ли? Глупости! Преструвки! Стъпкали са я, както й се пада, за нейните фасони. Сега вече са много интимни. Дочух нещо за „добрите стари времена“ и разни такива. О, колко глупави са всички!

— Всички? Нали уж бяхте там сама?

— Така ли казах? Забравила съм да спомена старицата и нейното синче.

— Значи доктор и мисис Бретън бяха у Дьо Басомпие тази вечер, тъй ли?

— Да, да, да, също като живи; и госпожичката играеше ролята на домакиня. Ама че суетна кукла!

Нервирана и изморена, мис Фаншоу започваше да разкрива причините за своята изнемощялост. Очевидно не й бяха кадили тамян, отнесли се бяха по-хладно или никак не я бяха ухажвали; кокетството не беше й помогнало, суетата й бе дълбоко ранена. Лежеше, разгневена до сълзи.

— Добре ли е вече мис Дьо Басомпие?

— По-добре и от вас, и от мен, но е такава преструвана, че се превземаше, за да я лекуват. Ах, да бяхте видели как старата дама я караше да си полегне и как „синът ми Джон“ й забраняваше да се вълнува и прочие, и прочие — пфу! Призля ми от гледката.

— Нямаше да е тъй, ако предметът на внимание бе друг — ако вие бяхте на мястото на госпожица Дьо Басомпие.

— Как не! Мразя „синът ми Джон“.

— „Синът ми Джон“! Кого имате предвид под това име? Майката на доктор Бретън никога не го нарича така.

— А би трябвало. Клоунът, мечката, такъв е този Джон.

— Това, което казвате не е истина; търпението ми се изчерпа и аз настоявам да станете от това легло и да опразните тази стая.

— Нервно същество! Лицето ви е алено като мак. Питам се какви ви кара да се ядосвате, щом заговоря за този грубиянин, Джон. Джон! Д-ж-о-н! Ама че красиво име!

Разтреперана от яд, който би било глупаво да изявявам — защото нямаше начин да се разбереш с това лековато перо, с тази вятърничава пеперуда, — след като тя не искаше да ме остави, духнах моята свещ, заключих бюрото си и аз я оставих. Колкото и безобидна да беше, струваше ми се непоносима.

На другия ден беше четвъртък и ден за почивка. Закуската свърши; уединила се бях в стаята на първи клас. Ужасният час, часът на пощата, наближаваше и аз го чаках тъй, както оня, комуто се привиждат духове, чака появата на своя призрак. Не съществуваше вече никаква вероятност за писмо и въпреки това, колкото да се съпротивлявах, не можех да забравя, че все пак има надежда. С наближаването на тоя миг усещах да ме обхващат неспокойство и страх, по-силни от друг път. Зимният ден бе ветровит, духаше откъм изток, а напоследък аз бях сключила ужасяваща дружба с ветровете, непозната, неразбираема за здравите хора. Северният и източният имаха някакво страховито въздействие, което изостряше всяка болка, задълбочаваше всяка мъка. Южният успокояваше, западният понякога развеселяваше — естествено, когато не носеха на крилете си облаците на бурята, под чиято тежест и топлина замираха телесните сили.

Януарският ден беше хаплив и мрачен, но аз си спомням, че излязох от класната стая, изтичах гологлава до дъното на дългата градина, и сетне тръгнах да се разхождам между голите храсти с напразната надежда, че пощальонът ще позвъни, докато съм далеч, и тъй ще си спестя болезнения трепет, който някакъв нерв или нерви, почти разкъсани от неуморимия зъб на моята идея-фикс, правеха вече непоносим. Разхождах се дотогава, докато вярвах, че няма да привлека внимание с отсъствието си. Увих глава в престилката и запуших уши, за да не чуя мъчителния звън, след който, знаех, за мене следваше мъртвешко мълчание, празен вакуум. Най-сетне се осмелих да вляза в първи клас — беше едва осем и половина и ученичките още ги нямаше. Първото, което видях, бе някакъв бял предмет на черното ми бюро. Значи пощата наистина бе дошла, без да я чуя. Розин бе посетила моята килия и като някой ангел бе оставила ярък знак за своето присъствие. Лъскавото нещо на бюрото наистина беше писмо, истинско писмо. Това успях да видя от три метра, а тъй като ми пишеше един-единствен човек, следователно беше от него. Не ме беше забравил. Изблик на благодарност вля нов живот в сърцето ми.

Приближих, наведох се и погледнах писмото, разтреперана, но уверена, че ще срещна познатия почерк. Съзрях, уви, букви, изписани от непозната ръка — блед, женски рисунък вместо решителен мъжки почерк. Тогава си казах, че съдбата е прекалено благосклонна към мен, и възкликнах гласно: „Това е жестоко!“

Ала преодолях и тази болка. Животът си е живот въпреки стрелите му. Очите, ушите и техните реакции си остават с нас, макар гледките, които радват, да им бъдат отнети завинаги и звуците, които утешават, да замлъкнат напълно.

Отворих плика, междувременно бях разпознала почерка. Писмото носеше адрес „Терасата“ и казваше следното:

„Мила Люси, раших да запитам какво е станало с теб през последните един-два месеца. Не се и съмнявам, че ще ти бъде лесно да разкажеш. Предполагам, че и ти като нас в «Терасата» си било много заета и много щастлива. Що се отнася до Греъм, професионалните му ангажименти се увеличават с всеки изминал ден. Толкова го търсят, толкова е зает, че се страхувам да не се главозамае. И тъй като към истински добра майка, правя всичко по силите си, да не му позволявам това; както знаех, от мен не чува ни една ласкателна дума. И все пак, Люси, той е чудесен, сърцето на майка му трепти от радост, когато го наблюдава. След като е тичал насам-натам през целия ден, като се е сблъсквал с петдесетина различни характери и се е справял със стотици капризи, бил е свидетел на жестоки страдания — а понякога, както му подхвърлям, сам е бил причинителят им, — вечер се връща при мен у дома в такова приятно настроение, щото имам чувството, че животът ми е съвсем противоположен на живота на другите и в тези януарски вечери моят ден изгрява в часа, когато за другите се спуща нощта.

Ала той все пак има нужда да бъде стяган, да бъде поправян и да бъде мъмрен, тъй че аз му правя тази услуга. Но момчето е много гъвкаво, трудно е да го разтърсиш както трябва. Когато вече мисля, че съм му натрила носа, той ми се отплаща с весели шеги. Всъщност ти го познаваш, знаеш всичките му пороци, а пък аз като някоя оглупяла старица съм седнала да те занимавам с него.

Що се отнася до мен, тук беше моят адвокат от Бретън, та двамата бяхме затънали до гуша в работа. Много ми се ще да върна за Греъм поне част от наследството, което баща му остави. Той ми се присмива за старанията, кара ме да се огледам и да видя, че печели достатъчно и за двама ни, и пита какво повече искала старата дама от онова, което вече имала; намеква ми за светлосини тюрбани, обвиняваме в стремежи да се кича с диаманти, да имам слуги в ливреи, да притежавам «хотел» и да бъда начело на модата в английската колония във Вийет.

Като споменах за светлосиния тюрбан, спомних си за миналата вечер и съжалявам, че не беше и ти при нас: върнал се беше много уморен, изпи си чая и с обичайната си дързост се тръшна в моя стол. За мое голямо удоволствие веднага заспа. (Помниш как ме подкача, че съм задрямвала — аз, която никога денем не склопвам очи.) докато спеше, аз го гледах, Люси, и си мислех колко е хубав! Каква глупачка съм, че толкова се гордея с него! Но всеки на мое място би сторил същото. Покажи ми друг, равен нему. Колкото и да се оглеждам, няма такъв в цял Вийет. Та реших да му изиграя една шега; донесох светлосиния тюрбан и много внимателно успях да украся челото му с тази величествена шапка. Уверявам те, никак не му стоеше лошо; приличаше на светлокос арабин. Обаче вече никой не може да го обвини, че е рижав; косите му са кестеняви — тъмно, лъскаво кестеняви. А като го наметнах и с големия си кашмирен шал, заприлича на същински млад бей, дей или паша — както предпочиташ.

Голямо забавление беше, но невкусено докрай, защото бях сама. Ти трябваше да бъдеш тук.

След малко повелителят ми се събуди; огледалото над камината скоро му разкри как изглежда. Сега живея под заплахата и ужаса на отмъщението.

Но да се върна към същността на моето писмо. Зная, че четвъртък на улица «Фосет» е ден за почивка. В такъв случай приготви се за пет следобед, когато ще изпратя каретата да те доведе в «Терасата». Ела непременно. Ще срещнеш някои стари познати. До скоро виждане, моя мъдра, мила, сериозна малка кръщелнице. Искрено твоя

Луиза Бретън“

Писмо като това изясняваше нещата. Тъгата не ме напусна и след като го прочетох, но сега бях по-спокойна — не развеселена, и по-уравновесена. Приятелите ми бяха добре, бяха щастливи. Нищо лошо не се бе случило на Греъм, нито пък болест бе сполетяла неговата майка — бедствия, които дълго време терзаеха сънищата и мислите ми. Чувствата им към мен също не се бяха променили. И все пак колко странно бе да си мисля за седемте седмици на мисис Бретън и да ги сравнявам с моите седем! И също тъй колко задължително е за оня, изпаднал в объркано положение, да сдържа езика си и да не хленчи, че страдал от това! Хората могат да разберат какво е да умреш от липса на храна; малцина са обаче ония, които съзнават какво е да полудееш от пълно уединение. За тях дългогодишният затворник, излязъл отново на белия свят, не е друго освен луд или идиот! А как разумът го е напуснал, как нервите му, изпърво заболели, са били подложени на неописуеми страдания и накрая са се разстроели — това е предмет, прекалено сложен за проучване, твърде отвлечен, за да бъде разбран. Какъв е смисълът да оплакваш? Все едно да се изстъпиш на някой площад и да закрещиш най-злокобни поговорки със същите слова и настроения, с които Новуходоносор, царят ипохондрик, се е изповядал пред своите смаяни халдейци. Още дълги години ония, за които подобна тема не е загадка, които знаят ужаса на тези терзания, ще се броят на пръсти и ще се губят в мнозинството! Още дълги години ще се смята, че единствено физическото заболяване е достойно за съчувствие, а всичко останало е само глезотия! Когато светът е бил по-млад и в по-цветущо здраве, отколкото днес, мъките на душата са били още по-голяма загадка. Може би в цялата страна на Израел е имало само един Саул — и един-единствен Давид, който да го утеши и да го разбере.

Пронизващият тих мраз на утрото бе последван от остър вятър откъм руските степи. Студената зона дъхна върху умерената зона и бързо я замрази. Тежки облаци, сиви и натегнали от сняг, нахлуха откъм север и се спряха над очакваща Европа. Следобед заваля. Страхувах се, че каретата не ще успее да дойде, тъй гъст и бурен бе снеговалежът. Но нищо не можеше да попречи на моята кръстница! Поканила го веднъж, тя бе решена да приеме своя гост. Към шест часа слязох от каретата пред полузасипаното от пряспа стълбище на двореца и се изправих пред вратата на „Терасата“.

Изтичах през вестибюла нагоре по стълбището и се намерих във всекидневната, където намерих мисис Бретън сияйна като слънчев ден. Два пъти по-замръзнала да бях, сърдечната й милувка и милата прегръдка щяха да ме стоплят. Привикнала от дълго време на стаи с голи дъски, на черни чинове, бюра и печки, синият салон сега ми се стори великолепен. Дори само във веселия, подобен на коледен, огън се криеше някакво ясно, червено тържество, което ме заслепи.

След като кръстницата бе подържала ръката ми в своята и след като си поговорихме, след като ме смъмра, че съм по-слаба от преди, тя намери, че снежната вихрушка е разрошила косите ми, и ме изпрати горе да се среша и са си сваля шапката.

Качих се в моята малка морскозелена стая и видях, че и там гори огън, а и свещите са запалени. Стройни свещи осветяваха голямото огледало от двете му страни и пред огледалото се обличаше някакво същество — въздушно, ефирно същество, дребничко, тъничко, бяло — като зимен дух.

Признавам, че за миг си спомних за Греъм и неговите призраци. Недоверчиво огледах това ново видение. Носеше бяла дреха, напръскана с червени капки, коланът му беше червен, в косите си имаше нещо като листенца, но лъскави — малък венец с отблясък на нуевехни. Привидение или не, в него нямаше нищо задгробно и аз се приближих.

Тя се извърна и черните очи под клепките огледаха мене — натрапницата. Клепките бяха тъмни и дълги и очертанията им омекотяваха очите, които закриляха.

— Ах, значи дойдохте! — възкликна тя с мекия си, тих глас, усмихна се мило и не отдели поглед от мен.

Сега я познах. Макар само веднъж да бях видяла това лице с неговите фини и деликатни черти, не можех да не я позная.

— Мис Дьо Басомпие — казах аз.

— Не — долетя отговорът, — никаква мис Дьо Басомпие, за вас не.

Не запитах коя ще е тогава, а търпеливо зачаках обяснението.

— Променили сте се, но все пак сте си същата — каза тя, като ме приближи. — Помня ви отлично. — Изражението, цвета на косите, изражението ви.

Бях пристъпила към огъня, а тя застана отсреща и продължи да ме съзерцава, и докато ме гледаше, изражението й ставаше все по-оживено от мисли и чувства, докато накрая сълзи премрежиха погледа й.

Заинтригувана, но все още объркана, не знаех какво да кажа. Най-сетне заекнах:

— Струва ми се за първи път ви видях в онази нощ, преди няколко седмици, когато ви раниха.

Тя се усмихна.

— Нима сте забравили, че съм стояла на скута ви, че сте ме държали в прегръдката си, че дори съм спала на вашата възглавница? Не си ли спомняте онази нощ, когато пристигнах разплакана до леглото ви, като непослушно детенце, каквото и бях, и вие ме приютихте? Не си припомняте утехата и закрилата, с която успокоихте моето дълбоко страдание?

Най-сетне прозрях всичко.

— Вие сте малката Поли?

— Аз съм Полина-Мери Хоум дьо Басомпие.

Как променя времето! В своето бледо, дребно личице, с неговата хубава симетрия, с променливите изражения, малката Поли криеше обещания за нежност и прелест; ала Полина-Мери бе станала красива — не с прорязващата красота на розата, кръгла, румена и набита — не със закръглеността, розовината и русата хубост на братовчедка си Дженевра; нейните седемнадесет години й бяха донесли нежен и изтънчен чар, който не се криеше в тоновете, макар те да бяха светли и чисти, нито в силуета, макар очертанията й да бяха миловидни и крайниците й съвършени; тя излъчваше някакво приглушено сияние, което идваше от душата. Това не беше ваза от скъп материал, а прозирна лампа, която пазеше пламъка да не изгасне, но не го криеше от възхитеното око и той светеше жив и действен. Като говоря за нейните достойнства, не преувеличавам, те наистина ми се струваха много истински и привлекателни. Какво от туй, че всичко беше миниатюрно? То бе като прелестно дихание на бялата виолетка, която я прави по-ценна от най-едрата камелия, от най-пищната гергина.

— Ах! Значи вие помните миналите дни в Бретън?

— По-добре — отвърна тя, — дори по-добре от вас. Спомням си ги с най-малки подробности — не само дните, но часовете на тези дни, минутите на тези часове.

— Дали не сте забравили нещо?

— Почти нищо, струва ми се.

— Тогава бяхте малко, но променчиво дете. Вероятно следите, които радостта и тъгата, обичта и сърдечните скърби са оставили у вас преди повече от десет години, отдавна са се изличили.

— Смятате, че съм забравила кои съм харесвала и доколко съм ги харесвала, когато съм била дете?

— Изчезнала е сигурно остротата на чувството — силата му; ароматът; дълбоките впечатления трябва да са се изтрили, изличили са се.

— Не съм забравила нищо от ония дни.

Очите й го доказваха. Бяха очи на човек, който си спомня — чието детство не се е стопило като сън, чиято младост не е изчезнала като слънчев лъч. Тя не приемаше живота разхвърлено и разпокъсано, на части, не бе от тия, които забравят зимата, щом дойде пролетта; бе от сърцата, които запазват и трупат, проверяват всичко от корен и тъй с годините се развиват хармонично и цялостно. Но все пак не ми се щеше да вярвам, че всички картини, които сега се изправяха пред мен, бяха също тъй живи и зрими за нея. Симпатиите й, игрите и състезанията с любимия й другар, търпеливата, дълбока привързаност на детското й сърчице, страховете й, тактичната сдържаност, малките й премеждия, последната пронизителна болка на раздялата — припомних си ги и поклатих недоверчиво глава. Тя упорствуваше.

— Седемгодишно дете все още живее в седемнайсетгодишната девойка — заяви тя.

— Вие много обичахте мисис Бретън — казах, за да я изпитам. Тя веднага ме поправи.

— Не я обичах. Харесвах я, уважавах я, както я уважавам и днес. Тя много малко се е променила.

— Така е — потвърдих аз.

Помълчахме. Тя погледна стаята и рече:

— Тук има няколко предмета, които бяха в Бретън. Спомням си този игленик и това огледало.

Очевидно уверена беше в спомените си — поне до тук.

— Значи смятате, че бихте познали мисис Бретън?

— Спомням си я безпогрешно — чертите на лицето й, матовата й кожа и черната коса, ръста й, походката, гласа.

— За доктор Бретън, естествено, не може да става и дума — настоявах аз, — и понеже присъствувах на първата ви среща, уверена съм, че го приехте като съвсем чужд.

— В оная първа вечер бях озадачена — отвърна тя.

— Как стана, че той и баща ви се познаха?

— Размениха си визитни картички. Имената Греъм Бретън и Хоум дьо Басомпие събудиха въпроси и обяснения. Това беше на втория ден, но преди това вече бях започнала да знам нещичко.

— Как тъй? — „да знаете нещичко“?

— Странно е как повечето от хората тъй бавно чувствуват истината — не виждат, а чувствуват! След като доктор Бретън ме бе посетил вече няколко пъти, седял бе до мен и бе разговарял с мене, след като бях наблюдавала изражението на очите му, израза на устата, формата на брадичката, начина, по който държи главата си, и въобще всичко, което забелязваме у хората, които общуват с нас — как да не си припомня по асоциация Греъм Бретън? Греъм беше по-тънък от него и още не беше пораснал, лицето му беше по-гладко, косата му беше по-дълга и по-светла, а гласът му не беше толкова плътен — приличаше малко на момичешки, а все пак той си е Греъм, както аз съм си малката Поли, а вие сте Люси Сноу.

Аз мислех същото, но се учудих, като я чух да разсъждава като мене. Има неща, които толкова рядко срещаме у другите, че когато се случи, мислим, че е станало чудо.

— Вие и Греъм навремето бяхте другари по игра.

— А вие помните това? — запита ме тя на свой ред.

— Не ще съмнение, че и той ще го помни — отговорих аз.

— Не съм го питала. Нищо не би ме учудило повече, ако и той си спомня. Предполагам, че характерът му е все тъй весел и безгрижен?

— Такъв ли беше навремето? За такъв ли го смятахте? Тъй ли си го спомняте?

— Едва ли го помня по-различен от това. Понякога беше усърден, друг път — весел, но все едно дали се занимаваше с уроците си, или пък предпочиташе да играе, той мислеше предимно за книгите или за игрите и му беше все едно с кого чете и с кого се забавлява.

— Но към вас той проявяваше слабост.

— Слабост — към мене? О, не, той имаше други другари — съучениците си. За него аз не представлявах нищо, освен в неделни дни; да в неделя беше много мил. Спомням си как отивахме, хванати за ръка, в църквата „Дева Мария“, как ми намираше химните в молитвеника и колко добър и притихнал беше в неделните вечери! — безкрайно кротък за подобно гордо, живо момче, безкрайно търпелив към грешките ми, като четях, и можеше да се разчита на него, защото през всичките тези вечери си оставяше в къщи. Вечно се страхувах, че ще приеме нечия покана и ще ни изостави, ала той не го стори, нито имаше желание за това. Естествено, сега не може да е същото. Предполагам, че в неделните вечери доктор Бретън вечеря вън, нали?

— Деца, слезте долу! — повика ни мисис Бретън. Полина бе склонна да продължи, но аз предпочитах да слезем. Тръгнахме надолу.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

МАЛКАТА КОНТЕСА

Колкото и да бе приветлива по характер моята кръстница и колкото и забавна да се опитваше да бъде заради нас, вечерта в „Терасата“ не беше кой знае колко весела, докато при дивия вой на зимната нощ не долетя звукът на завръщането. Твърде често, когато жените и девойките стоят на топло край уютните огнища, сърцата и въображението им са обречени да напущат приятния дом, принудени са нощем да скитат по тъмни пътеки, да пренебрегват лошото време, да се борят със снежни виелици, да чакат пред самотни порти и стълбища в най-силни бури, застанали нащрек, заслушани да чуят и да видят дали бащата, синът или съпругът се връща у дома.

Най-сетне бащата и синът пристигнаха в двореца, защото тази вечер конт Дьо Басомпие придружаваше доктор Бретън. Не зная коя от трите ни първа чу тропота на конете. Студът и бурята оправдаха нетърпението, с което се втурнахме долу в антрето, за да посрещнем и поздравим двамата ездачи още при влизането им; ала те ни викнаха да не ги приближаваме. И двамата бяха поделели — две снежни планини, а мисис Бретън, като ги видя, незабавно им нареди да вървят в кухнята и им забрани под страх от наказание да стъпят на постланата с килими стълба, докато не са свалили от себе си одеждите на Дядо Коледа. Не устояхме, последвахме ги в кухнята. Тя беше просторна, стара холандска кухня, живописна и приятна. Малката бяла контеса се завъртя в танцова стъпка край своя побелял баща, взе да пляска с ръце и да вика:

— Татко, татко, приличаш на голяма бяла мечка!

Мечката се разтърси и малката елфа избяга от ледения душ. Но скоро се върна, засмяна и готова да помогне в свалянето на арктическото одеяние. Контът, който най-сетне бе съблякъл тежкото си зимно палто, понечи да я похлупи с него като лавина.

— Добре, хайде — извика тя и се наведе да приеме удара, а когато палтото бе надвесено игриво над главата й, изплъзна се от него като малко козле.

Движенията й бяха меки и кадифено нежни на котенце; смехът й беше по-ясен от звънтенето на сребро и кристал. Когато взе студените ръце на баща си и ги разтри, застанала на пръсти, за да го целуне, над нея сякаш засия нимба на обичлива радост. Сериозният и уважаван господин я погледна тъй, както мъжете гледат онова, което е зеница на очите им.

— Мисис Бретън — обади се той, — кажете какво да правя с тая моя дъщеря, или по-скоро дъщеричка? Нито помъдрява, нито пораства. Не намирате ли, че е хубавка като детето, каквото бе преди десет години?

— Тя е същото дете, каквото е и това мое момче — рече мисис Бретън, която се сърдеше на сина си, защото не искал да облече дрехите, за които тя настояваше. А той стоеше облегнат на холандския бюфет, смееше се и я отблъскваше от себе си.

— Хайде, мамо — подкани я Греъм, — за да не се караме и за да се затоплим и външно, и вътрешно, дай да изпием по една коледна наздравица за добруването на Стара Англия — ей тука, край огнището.

И тъй, докато контът се грееше на огъня, а Полина-Мери все още танцуваше наоколо, щастлива, че е в широката стара кухня, мисис Бретън нареди на Марта да размеси и стопли коледно питие, изля го в една кана, останала от Бретън, а после го прехвърли, за да не изстива, в една сребърна купа, която знаех, че е кръщелната чаша на Греъм.

— Да пием за старите времена! — викна контът, вдигнал купата високо. А сетне, поглеждайки мисис Бретън, изрече:

В потока шляпахме ний с тебе

до пладне, без да спреме,

но между нас море бесня

от стародавно време.

Но като два стакана, знай,

накрай ще се сбереме

и ще отпием сладостта

на миналото време!

— Той рецитира Бърнс! На шотландски! — извика Полина. — Татко говори на шотландски и всъщност е половин шотландец. Ние сме Хоум и Басомпие — шотландци и гали.

— А този танц, който танцуваш, шотландска фейо, той шотландски ли е? — запита баща й. — Мисис Бретън, страхувам се, че след малко по средата на кухнята ви ще израсне зелен магически венец. Тя не е много предпазлива. Странно момиченце.

— Кажи на Люси да танцува с мене. Това е Люси Сноу.

Мистър Хоум (той се държеше колкото като простонародния мистър Хоум, толкова и като гордия конт Дьо Басомпие) ми подаде ръка и заяви любезно, че отлично ме помнел; а дори паметта му да му бе изневерила, името тъй често се споменаваше от дъщеря му и той бе чул толкова много разкази за мене, че ме смяташе за стара позната.

Всички бяхме вкусили от топлата напитка освен Полина, чийто самодивски, или какъвто там беше, танц никой не смяташе да прекъсва заради някакво обикновено питие, ала тя не се остави да я отминат или по-скоро да я лишат от правата й на смъртна.

— Дайте да го опитам — помоли тя Греъм, когато той вече слагаше купата на рафта на бюфета, високо от нея.

В това време мисис Бретън и вистър Хоум бяха заговорили. Танцът на феята не бе минал незабелязано за доктор Джон, той го бе наблюдавал и го бе харесал. Като махнем настрана мекотата и красотата на движенията, ласкави за благодарните му очи, тази освободеност в дома на неговата майка го бе очаровала, защото бе освободил и него самия. За Греъм тя отново бе станала дете — върнала се бе другарчето му по игри. Питах се как ли ще я заговори. Досега не го бях чувала да се обръща към нея. Думите му доказаха, че времето на „малката Поли“ се е върнало в спомените му от детинското веселие на тази вечер.

— Ваше благородие желае да получи купата?

— Струва ми се, че вече казах. Струва ми се, че намекнах за това.

— Не съм съгласен. Съжалявам, но не разрешавам.

— Защо? Вече съм здрава. Нито ще си счупя ключицата, нито ще си изкълча рамото. Вино ли е?

— Не, нито пък роса.

— Не ми трябва роса. Не обичам роса. Какво е това?

— Бира — силна бира; октомврийска, запазена от времето, когато съм се родил.

— Интересно. Вкусна ли е?

— Извънредно много.

И той смъкна съда, глътна голяма глътка от този елексир, изрази с поглед дълбоко задоволство от вкуса му и внимателно върна купата на рафта.

— Бих искала да вкуся — повтори Полина, загледана нагоре. — Никога не към пила „октомврийска“ бира. Сладка ли е?

— Опасно сладка — потвърди Греъм.

Тя продължи да гледа очаквателно, с изражение на дете, което копнее за забранено лакомство. Най-сетне докторът се смили, свали купата и си достави удоволствието да й позволи да вкуси от ръката му. Очите му, които всякога умееха да дадат израз на приятните му усещания, сега светнало и лъчезарно показваха, че това наистина му доставя удоволствие; и той го удължи, като наведе купата така, че само по една капка да стига до розовите пиещи устни, които се докосваха до ръба.

— Малко повече — още малко — помоли се тя, като докосна капризно ръката му до показалеца, за да го накара да наведе купата по-щедро и обилно. — Дъха ми на подправки и на захар, но не мога да го вкуся добре, китката ви е много стегната и вие сте много стегнат!

Той отстъпи, като прошепна сериозно:

— Не казвайте нито на мама, нито на Люси, че ще ми се скарат.

— А и аз също — отвърна тя, като промени и гласа си, и държането си в момента, когато бе отпила от течността, сякаш й бе подействувала като някакво отрезвително, което бе развалило магията на вълшебника. — То е всичко друго, но не и сладко. Горчиво е и горещо, накара ме да се задъхам. Вашата „стара октомврийска“ бе желана само докато бе забранена. Благодаря, не искам повече.

И с лек поклон, небрежен, но грациозен като танца й, тя се отдръпна от него и пристъпи към баща си.

Мисля, че бе казала истината. Седемгодишното дете все още се спотайваше в седемнадесетгодишната девойка.

Греъм загледа подире й малко смутено и малко учудено. Очите му я търсеха почти през цялата вечер, но тя като че ли не го забелязваше.

Когато се качвахме във всекидневната за чая, тя хвана ръката на баща си. Естественото й място сякаш бе до него, гледаше и слушаше само него. Той и мисис Бретън поддържаха разговора, а Полина бе най-внимателният им слушател, следеше всичко, което се казва, и ги караше да повтарят ту едно, ту друго от изреченото.

— А ти къде беше по това време, татко? И какво каза тогава? Разкажи на мисис Бретън какво се случи. — Тъй го подканяше да продължава.

Тя не се развесели повече, детинската игра бе изгаснала за тази вечер. Беше кротка, замислена и послушна. Приятно беше да се види как каза „лека нощ“. Държането й към Греъм бе изпълнено с достойнство; в леката й усмивка и в лекия поклон пролича контесата и Греъм се принуди да отвърне също тъй сериозно и леко да се поклони. Видях, че му е трудно да съчетае представите си за танцуващата фея и изисканата аристократка.

На другата сутрин, когато всички се бяхме събрали за закуска, все още потръпващи и свежи от измиването със студена вода, мисис Бретън издаде разпореждане никой, който не е задължен да излиза навън, да не напуща къщата през този ден.

И наистина това изглеждаше почти невъзможно. Преспи затъмняваха ниските прозорци на приземието, а навън небето и въздухът изглеждаха яростни и мъгливи, защото вятърът и снегът се срещаха в гневен двубой. Вече не валеше, но падналият сняг се вдигаше от земята, завърташе се в кратки съскащи вихрушки и биваше захвърлян долу в стотици фантастични форми.

Контесата подкрепи мисис Бретън.

— Татко не бива да излиза — заяви тя и премести стола до креслото на баща си. — Аз ще се грижа за него. Няма да ходиш в града, нали, татко?

— И да, и не — отвърна той. — Ако ти и мисис Бретън бъдете много мили с мене, Поли — добри и внимателни, ако ти се грижиш за мене извънредно любезно и не се отделяш нито за миг, може и да склоня да остана един час след закуската, за да разбера дали ще се укроти този бръснещ вятър. Но ето, не ми даваш закуска, не ми предлагаш нищо, оставяш ме да умра от глад.

— Бързо! Моля ви, мисис Бретън — замоли се Полина, — налейте кафето, докато аз се грижа за конт Дьо Басомпие в друго отношение. Откакто стана конт, той се нуждае от страшно много внимание!

Тя разряза и намаза с масло една дълга кифла.

— Ето, татко — заредих ти „пистолет“. Ето ти и мармалад, какъвто сме яли в Бретън и който ти смяташ за не по-лош от шотландския.

— И който ваше благородие искаше от мен за моето момче. Помниш ли това? — запита мисис Бретън. — Нима си забравила как идваше до лакътя ми, подръпваше ме за ръкава и прошепваше: „Моля, госпожо, нещо по-хубаво за Греъм — малко мармалад, мед или конфитюр?“

— Не, мамо — прекъсна я доктор Джон засмян, но поруменял, — не може да е било така. За мен тези неща не са били от значение.

— Така ли беше, Полина?

— Много ги обичаше — потвърди Полина.

— Не се стеснявай от това, Джон — успокои го мистър Хоум. — Аз ги обичам и до днес и винаги съм ги обичал. А Поли е показала здрав разум, като се е грижила за материалните удобства на своя приятел. Аз съм я учил на такива добри обноски и досега не я оставям да ги забрави. — Поли, подай ми едно резенче от този език.

— Заповядай, татко, но не забравяй, че се грижа за теб тъй всеотдайно само при условие, че си сговорчив и останеш в „Терасата“ през целия ден.

— Мисис Бретън — въздъхна контът, — искам да се отърва от дъщеря си — да я пратя в училище. Знаете ли някое добро училище?

— Училището на Люси, пансионът на мадам Бек.

— Нима мис Сноу е в някакво училище?

— Аз съм учителка — обясних и ми беше драго, че имам възможност да го кажа. От известно време се чувствувах така, сякаш не съм си на мястото. Мисис Бретън и синът й знаеха положението ми, но контът и дъщеря му — не. Може би щяха да променят до известна степен досегашното си любезно държане, ако знаеха какво точно е мястото ми в обществото. Затова отговорих с готовност, но порой от мисли, които не бях очаквала, нито извиквала, нахлу в ума ми заедно с думите и аз неволно въздъхнах. Мистър Хоум не вдигна поглед от чинията си и близо две минути не проговори. Възможно е да не бе чул думите ми, може да си е казал, че при подобна изповед учтивостта не позволява никакви коментари. Шотландците са пословично горделиви, колкото и дружелюбен да изглеждаше мистър Хоум, колкото да бе скромен в навиците и вкусовете си, винаги към смятала, че и той притежава това национално качество. Престорена ли бе тази негова горделивост? Дали зад нея се криеше истинско достойнство? Оставам въпроса неразрешен в най-широк смисъл на думата. Мога да отговоря дотолкова, доколкото засягаше само мене; в оня случай, а и винаги след това с мен той се е държал най-чистосърдечно.

По природа бе човек чувствителен и човек на мисълта. Над чувствата и мислите му се стелеше маранята на меланхолията — нещо повече от мараня: когато бе разтревожен и обхванат от скръб, тя се превръщаше в същински облак. Не знаеше много за Люси Сноу, онова, което знаеше, не го съзнаваше докрай. Всъщност представата му за моя характер често ме е карала да се усмихвам. Но той виждаше, че житейският ми път лежи откъм сенчестата част на планината. Признаваше ми усилието, с което се опитвах да вървя по правата пътека; ако можеше, готов би бил да ми помогне. След като това не му се удаваше, поне ми желаеше доброто. Когато ме поглеждаше, в очите му се четеше доброта, когато ми говореше, гласът му звучеше благо.

— Професията ви — рече той — е трудна. Желая ви здраве и сили да я овладеете с успех.

Малката му дъщеря не остана толкова сдържана при думите ми. Тя впери в мен очи, изпълнени с учудване, дори с удивление.

— Нима сте учителка? — възкликна тя. И като помълча, за да осъзнае чутото, додаде: — Никога не съм знаела каква сте, не съм се и досетила да питам: за мен вие всякога сте били Люси Сноу.

— А сега вече какво съм? — не се сдържах да запитам.

— Пак сте си вие естествено. А наистина ли преподавате тук, във Вийет?

— Наистина.

— И вие е приятно, така ли?

— Не винаги.

— Защо тогава не се откажете?

Баща й вдигна поглед и за момент помислих, че ще я прекъсне, но той каза само:

— Продължавай, Поли, продължавай с разпита, докажи, че си малък дървен философ. Ако, мис Сноу се бе изчервила или изглеждаше смутена, щях да те накарам да млъкнеш и двамата щяхме да довършим закуската си засрамени; ала тя само се усмихва, затова настоявай, засили разпита. Е, мис Сноу, защо тогава не се откажете?

— Най-вече, струва ми се, заради парите, които получавам.

— А не от някаква филантропия? Поли и аз си бяхме избрали тази хипотеза като най-благоприятното обяснение за вашата ексцентричност.

— Не, не сър. По-скоро заради покрива и убежището, които това ми осигурява, и заради душевното спокойствие, което ми дарява — смятам, че докато мога да си изкарвам прехраната, спестявам си неудобството да тежа на чужд гръб.

— Татко, каквото щеш да приказваш, но аз съжалявам Люси.

— Вземи си назад съжаленията, мис Дьо Басомпие; вземи ги в две ръце, като малко патенце, излязло от двора без твое разрешение; върни ги обратно в топлото гнезденце на сърцето, откъдето е избягало, и чуй какво ще ти прошепна: ако на моята Поли някога й е съдено да преживее загубата на измамните земни притежания, бих искал да може да постъпи като Люси — да работи за хляба си, за да не тежи на близки и роднини.

— Да, татко — отвърна тя замислено и послушно. — Бедната Люси! Аз си мислех, че е богата и има богати приятели.

— Мислиш като малка глупачка. Аз поне никога не съм мислел тъй. Когато се е случило да размишлявам над поведението и външността на Люси, стигал съм до извода, че тя е от хората, които трябва да бдят над другите, а не другите над тях, трябва да действува, а не да бъде обслужвана; и тази съдба според мен й е помогнала да придобие опит, за който — ако живее достатъчно дълго, да оцени ползата от него — ще бъде благодарна на Съдбата. А в това училище — продължи той, като промени тон и заговори по-весело, — смятате ли, Люси, че мадам Бек ще приеме моята Поли?

Отговорих, че ще трябва да се пита мадам и веднага ще се разбере. Тя обичаше да има англичанки за ученички.

— Ако вие, сър — додадох, — доведете мис Дьо Басомпие с вашата карета още днес следобед, уверявам ви, че Розин, портиерката, тозчас ще се озове на вашето позвъняване, а пък мадам, в това съм сигурна, ще сложи най-елегантните си ръкавици и ще слезе в салона, за да ви приеме.

— В такъв случай не виждам защо да отлагаме — отвърна мистър Хоум. — Мисис Хърт може да изпрати „вещите“ на нейно благородие там, Поли ще може да се захване с буквара още преди да е паднала нощта, а вие, мис Люси, сигурно няма да откажете да я наглеждате и да ми съобщавате как се учи. Надявам се, че сте доволна от решението, мис Дьо Басомпие?

Контесата се изкашля и поколеба.

— Мислех си — обади се тя, — че вече съм свършила с учението…

— Това показва колко погрешно можем да мислим. Аз съм на противното мнение, същото мислят и другите, които бяха свидетели на дълбоките ти познания за живота тази сутрин. Ах, моето момиченце, ти имаш още много да учиш, а татко ти трябва да те изучи много повече. Хайде, не ни остава друго, освен да опитаме с мадам Бек; а и времето се оправя, аз вече закусих…

— Но, татко!

— Какво има?

— Има една пречка.

— Не я виждам.

— Тя е огромна, татко, непреодолима. Голяма е колкото тебе и зимното ти палто с пряспата отгоре.

— И като тази пряспа лесно ще се стопи?

— Не, тя е от здрава, силна плът. Това си ти самият. Мис Люси, предупредете мадам Бек да не вярва на никакви приказки, че съм щяла да постъпвам при нея, защото накрая ще се окаже, че ще трябва да приеме там и татко; щом се закача с мене, тогава и аз ще го издам. Мисис Бретън и всички други слушайте. Преди пет години, когато бях дванадесетгодишна, той си внуши, че ме е разглезвал — че съм растяла неподготвена за живота и не знам още какво, че единственото, което можело да го успокои и задоволи, било да ме прати на училище. Аз плаках и тъй нататък, но господин Дьо Басомпие се оказа коравосърдечен, непоклатим и суров и така — постъпих в училище. Какво излезе? Татко и той, по най-чудесен начин тръгна на училище; през деня пристигаше, за да ме вижда. Мадам Егрьоду се сърдеше, но безполезно; накрая татко и аз бяхме изхвърлени от училището. Нека Люси да разкаже на мадам Бек за тази му особеност. Не е почтено да крием от нея какво я очаква.

Мисис Бретън запита мистър Хоум какво ще възрази на това. Тъй като не можа да се оправдае, той бе признат за виновен и Полина възтържествува

Но тя можеше да се държи не само весело и по детински. След закуската, когато двамата възрастни се оттеглиха — да разговарят, предполагам, за делата на мисис Бретън — и контесата, доктор Бретън и аз останахме за известно време сами, детинщините я оставиха; с нас двамата, които бяхме по-близо до нейната възраст, тя изведнъж се превърна в малка дама. Сякаш самото й лице стана друго, игривите изражения и откритият поглед, които, докато разговаряше с баща си, изписваха по страните й трапчинки и ги закръгляха, изчезнаха и тя стана замислена, с по-ясни и по-строги черти.

Греъм също забеляза промяната. Той постоя известно време край прозореца, загледан в снега. След малко приближи до огнището и подхвана разговор, но някак си смутено. Не съумяваше да намери подходящи теми; избираше ги уж внимателно, колебливо и съответно — несполучливо. Заговори объркано за Вийет — за жителите, забележителностите и за сградите. Мис Дьо Басомпие му отвръщаше съвсем по женски — интелигентно, не безлично; понякога интонация, поглед, жест, по-скоро оживени и прибързани, отколкото отмерени и достопочтени, все още издаваха малката Поли; но от нея все пак се излъчваше така прелестна изисканост, такава спокойна и очарователна изящност и те тъй прикриваха и омаловажаваха незначителните й странности, че човек, по-нечувствителен от Греъм, не би се осмелил да ги сметне за уязвимост, която позволява по-голяма близост.

Но при все че бе някак си смирена и непривично укротена, доктор Бретън я наблюдаваше неотлъчно. Не му убягна ни една от проявите й на несдържаност и неувереност. Не пропусна ни едно от неовладените й движения, колебливост във фразата, неяснота в произношението. Понякога, като говореше по-бързо, тя все още фъфлеше, но веднага поруменяваше и старателно, много внимателно, също тъй очарователно като незначителна грешка, повтаряше думата ясно.

Всеки път, щом станеше това, доктор Бретън се усмихваше. Постепенно, докато разговаряха, напрежението и от двете страни се разсея; ако общуването бе продължило, предполагам, скоро щяха да се сприятелят. По лицето на Полина вече се връщаше красивата сърдечна усмивка, тя изфъфли веднъж и забрави да се поправи. Що се отнася до доктор Джон, не зная точно как се промени той, но се промени. Не стана по-весел — в очите му, в израза му не се четеше предизвикателство, но изглежда, доби самочувствие, стана по-словоохотлив , гласът му доби мекота. Преди десет години тези двамата винаги намираха какво да си говорят. Изминалото десетилетие ги бе направило по-опитни в живота, обогатило бе умовете им; освен това съществуват характери, които си влияят един на друг така, че колкото повече общуват, толкова повече намират какво да си кажат. Общуването им прераства в привличане, привличането — в неразделна привързаност.

Но Греъм трябваше да тръгва. Професията му не позволяваше нито да пренебрегва, нито да отлага задълженията си. Той излезе от стаята, ала пред да напусне дома, отново се върна. Убедена съм, че не дойде нито за бележките си, нито за картичката с адреса, който трябвало да посети, който уж останала на бюрото — върна се, за да се убеди с още един поглед, че Полина е същата, каквато се бе запечатала в съзнанието, че не я е съзерцавал с предубедени, замаяни очи, че не е преувеличил. Не, увери се, че е гледал ясно — всъщност спечели, а не загуби, че се върна. Отнесе със себе си един прощален поглед — срамежлив, но много нежен, — поглед красив и невинен, като на малък фавн от папратовото му леговище, като на агънце от китната ливада.

Останахме сами и замълчахме. И двете подхванахме по някакво ръкоделие и заработихме тихо и усърдно. Бялата кутия за ръкоделие от едно време сега бе заменена с друга, инкрустирана с ценна мозайки и украсена със злато. Тънките треперещи пръстчета, които едва държаха иглата, макар все още тънки, бяха добили бързина и сръчност. Не бяха забравили обаче онова съсредоточено сбръчкване на челото и характерните движения, все тъй бързи и нервни — оправянето на паднал кичур, изтръскването на въображаема прашинка или на някой конец от копринената пола.

Тази сутрин бях настроена мълчаливо. Бурният зимен ден ме успокояваше. Страстите на този януари, тъй бял и безкръвен, все още не стихваха. Бурята бе вилняла до прегракване, но не бе изтощена. Ако Дженевра Фаншоу бе заедно с мен в тази всекидневна, нямаше да ме остави нито да съзерцавам, нито да се ослушвам. За тема щеше да й служи оня, който току-що ни бе напуснал; и как само щеше да коментира! Щеше да ме преследва и отегчава с въпроси догадки — щеше да ме измъчва и потиска с изповеди, които не желаех да чуя и копнеех да избягна.

Полина-Мери ме погледна няколко пъти спокойно, но проницателно с тъмните си големи очи, устните й се отвориха, сякаш да кажат нещо, но тя осъзна и тактично уважи мълчанието ми да мълча.

„Това няма да е за дълго“, помислих, защото не познавах много девойки или жени, които умеят да се владеят и са навикнали на себеотрицание. Всяка възможност да разискват баналните си малки тайни и плитките си и незначителни любовни увлечения бе удоволствие, от което трудно се отказваха.

Малката контеса бе изключение. Продължи да бродира, докато се измори, а сетне взе някаква книга.

Случи се тъй, че взе да търси четиво сред книгите на доктор Бретън и попадна на стар том от Бретън — илюстрирана книга по естествена история. Неведнъж я бях виждала, застанала до Греъм, подпряла този том на коляното му, да чете под негово ръководство, а след свършване на урока за награда съм я чувала как моли да й обясни картините. Наблюдавах я внимателно. Сега щях да изпитам паметта, с която се бе похвалила. Дали ще си спомни?

Дали ще си спомни ли? В това нямаше никакво съмнение. Докато обръщаше страниците, по лицето и пробягваха чувства, най-незначителното от които бе ясният спомен за миналото. После обърна на титулната страница и се вгледа в името, изписано с детски почерк. Наблюдава го дълго време. Не се задоволи само да го гледа, леко докосна с пръсти буквите, придружавайки, действието с неосъзната, но нежна усмивка, която превърна докосването в милувка. Полина обичаше миналото, ала странното в тази малка сцена беше, че тя не каза нито дума. Можеше да изживява чувствата си, без да ги излива в порой от думи.

Остана пред библиотечните рафтове близо час, като сваляше томовете един по един и подновяваше запознанството си с тях. След това седна на ниското столче, подпря лице на ръката и се замисли, все още мълчалива.

Звук от отварянето на външната врата, шумът от нахлулия вятър и гласът на баща й, който говореше с мисис Бретън, я извадиха от унеса. Тя скочи. Миг след това вече бе долу, в антрето.

— Татко! Татко! Да не би да излизаш?

— Миличка, трябва да ида в града.

— Но много е студено, студено е, татко.

Сетне чух господин Дьо Басомпие да й показва колко топло е облечен и как щял да пътува с карета, защитен от вятъра; накратко, доказваше й, че не бива да се безпокои.

— Обещаваш ли да се върнеш, преди да се е стъмнило — ти и доктор Бретън, двамата, в каретата? Не е време за езда.

— Добре, ако видя доктора, че му кажа, че една дама му нарежда да се грижи за ценното си здраве и да се върне рано у дома под моя охрана.

— Да, кажи „една дама“, а той ще помисли, че това е майка му, и ще те послуша. И, татко, не закъснявай, защото ще чакам и ще се ослушвам.

Вратата се затвори и каретата пое безшумно по снега; контесата се върна замислена и тревожно.

И тя наистина чакаше и се ослушваше, когато взе да се стъмва; ала го вършеше незабележимо, кръстосвайки всекидневната с тихи стъпки. Понякога поспираше кадифения си ход, накланяше глава, вслушваше се в нощните звуци — всъщност в нощната тишина, защото вятърът най-сетне беше спрял. Небето, облекчено от товара си, лежеше голо и бледо. През сухите клони на дърветата в алеята го виждахме добре, забелязахме и полярния блясък на новогодишната луна — бяла орбита, леден свят. Не беше станало късно, когато видяхме каретата да се връща.

Тази вечер Полина не танцува танца на посрещането. Зае се с баща си още в мига, в който влезе в стаята; завзе го изцяло, заведе го до стола, избран от нея, и докато го обсипваше със сладки думи за това, колко бил добър, че се е върнал рано, човек оставаше с впечатление, че силата на нежните й ръце го е сложила да седне, настанила го е удобно, нагласила го е; едрият мъж с радост се оставяше на това робство, покоряващо единствено с любовта.

Греъм дойде известно време след конта. Полина се извърна, когато чу стъпките му. Поговориха си само с няколко думи. Пръстите им се срещнаха за миг, но бездушно. Полина остана край баща си, Греъм се отпусна в креслото на другия край на стаята.

Добре, че мисис Бретън и мистър Хоум имаха да си разменят неизчерпаеми спомени за старите времена, иначе, струва ми се, групата щеше да е твърде мълчалива.

След чая бързата игла и хубавият златен напръстник на Полина проблясваха усърдно под светлината на лампата, но езикът й почиваше, а гладките й добре оформени клепачи неохотно откриваха очите й. Греъм, и той, изглежда, бе уморен. Слушаше внимателно възрастните, самият рядко се намесваше и следеше с поглед златния отблясък от напръстника на Полина, сякаш бе светла пеперуда или златната глава на разгневено жълто змийче.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

ЕДНО ПОГРЕБЕНИЕ

От този ден нататък животът ми престана да е скучен. Излизах твърде често със съгласието на мадам Бек, която напълно одобряваше кръга на моите познати. Тази достойна директорка още от самото начало се бе отнасяла към мен с уважение, а като научи, че ме канят да посещавам ту „дворец“, ту пък „хотел“, уважението й стана още по-дълбоко.

Не го изразяваше многословно. Мадам бе толкова светска, толкова и силна; и в най-разгорещените й стремежи се усещаше мярка и разум, към най-големите примамки за облаги посягаше спокойно и обмислено. Та без да се излага на моя присмех като ласкателка и угодница, тя тактично показа, че й е приятно хора, свързани с нейното училище, да посещават обществото, което ги култивира и издига, вместо да ги принизява и смазва. Ни един път не възхвали нито мен, нито приятелите ми, само веднъж, когато седеше в градината, приятно отпусната на слънцето, с чаша кафе край нея и с вестник в ръката, аз я приближих, за да поискам разрешение да отсъствувам вечерта, тя се изрази по следния елегантен начин.

— Oui, oui, ma bonne amie, давам ви разрешение от все сърце. Работата ви в моето училище всякога е била отлична, изпълнена с усърдие и дискретност, заслужавате да се поразвлечете. Излизайте когато искате. Що си отнася до близките ви, напълно ги одобрявам: те са умни, достойни, изтъкнати.

Тя стисна устни и се зачете във вестника.

Читателят не бива да взима присърце дребното обстоятелство, че по това време плътно вързаният пакет от пет писма временно изчезна от моето бюро. Когато го установих, аз се слисах, но миг след туй се успокоих.

„Търпение, казах си. Ще замълча и ще изчакам търпеливо, те пак ще се върнат.“

И те се върнаха. Били са на кратко посещение в стаята на мадам. След като бяха прегледани, върнаха се послушно на мястото си. На другия ден ги намерих невредими.

Питах се какво ли е помислила за моята кореспонденция? Какво ли си е казала за епистоларното умение на доктор Джон? Как ли е възприела твърде резките съждения, разумните схващания и оригинални мнения, изложени простичко, елегантно, одухотворено? Как е схванала сърдечния им весел тон, който ми доставяше такова удоволствие? Как е погледнала на ония няколко мили думи, разхвърляни тук и там — не нагъсто, като диамантите в долината на Синбад, а оскъдно, както се намират истинските скъпоценности в истинските им леговища? О, мадам Бек! Как приехте вие тези неща?

Струва ми се, че в очите на мадам Бек петте писма са намерили добър прием. Известно време след като ги бе заела от мен (смятам, че за подобна изискана женичка трябва да се говори с изискани думи), аз я хванах, че ме наблюдава с втренчен внимателен поглед, малко учуден, но не и злонамерен. Беше през краткото междучасие, когато ученичките излизат на двора, тя и аз бяхме останали сами в първи клас. Когато срещнах погледа й, мислите й се сформираха в слова.

— В английския характер — заяви тя — има нещо много забележително.

— Как така, мадам?

Тя се засмя и повтори думичката „как така“ на английски.

— Не бих могла да ви кажа „как“, но с една дума, англичаните си имат свои представи за приятелството, за любовта, за всичко… и най-малко те имат нужда от надзорници — додаде тя, стана и затропа навън като същинско малко пони.

„В такъв случай, измърморих на себе си, бъдете любезна да оставяте вече писмата ми на мира“.

Уви! Нещо се втурна в очите ми, замъгли погледа, размаза контурите на класната стая, на градината, закри светлото зимно слънце, когато си помислих, че никога вече няма да получа писма като тия, които тя бе прочела. Никога вече! Чудесна река, край чиито брегове се бях разхождала, чиито вълни бяха навлажнявали устните ми, бе поела по друг път. Изоставила бе малката ми хижа и нивите ми пусти и сухи, изливаше вече богатството на водите си далече от мен. Промяната бе справедлива, правилна, естествена — нямах какво да кажа, ала как обичах моя Рейн, моя Нил! Обожавах моя Ганг и тъгувах, че големият прилив ще кипи на друго място, ще изчезне като лъжлив мираж. Макар да се държах стоически, не бях стоик, капки заваляха по ръцете ми, по бюрото. От очите ми се изля порой, тежък, но краткотраен.

Ала скоро си казах: „Надеждата, която оплаквам, изстрада много и много ме накара да страдам. Тя умря едва когато удари часът й; след подобна продължителна агония смъртта е добре дошла.“

И аз се опитах да приема радушно тази смърт. Признавам — продължителното очакване ме бе научило на търпение. Накрая склопих очите на моята покойница, покрих лицето й и сключих ръцете й, обладана от дълбоко спокойствие.

Трябваше да премахна писмата от чуждите погледи. Хората, преживели смъртта на своите близки, ревниво прибират и скриват предметите, които връщат спомена. Непоносимо е да оставяш острия нож на съжалението непрестанно да пробожда сърцето.

В един свободен следобед (четвъртъчния) отидох при моето съкровище, за да обмисля къде да го скрия, и отново установих — този път с дълбоко възмущение, — че пак са го пипали. Наистина вързопчето беше там, но панделката, която го стягаше, бе развързана и вързана отново; а и по други признаци разбрах, че са отваряли чекмеджето ми.

Това беше вече прекалено. Мадам Бек бе самото олицетворение на дискретността, а освен това беше умна и разумна в преценките си като малцина други; това, че знаеше какво има в моето ковчеже, не беше приятно, но можех да го понеса. Като малка йезуитска инквизиторка тя умееше да вижда нещата в истинската им светлина и да ги разбира както трябва; ала мисълта, че си е позволила да съобщи онова, което е узнала по непозволен начин, и на други, че може би с друг някой се е забавлявала с драгоценните за мен писма, това ме възмути жестоко. Имах винаги основания да се страхувам, че е било точно така; дори се сещах кой е бил другият. Роднината й, господин Пол Еманюел, бе прекарал предишната вечер при нея. Тя имаше навика да се съветва и да разисква с него въпроси, които не споделяше с никой друг. Същата тази сутрин по време на часа му този господин ме бе удостоил с поглед. Който сякаш бе откраднал от актрисата Вашти. Тогава аз не можах да разгадая синята, но зловеща светкавица на гневните му очи, но сега разбрах. Уверена бях, че той не е в състояние да погледне на онова, което се отнасяше до мене, безпристрастно, нито да ме прецени с търпимост и искреност. Всякога беше рязък и подозрителен. Мисълта, че тези писма, обикновени приятелски писма, са попаднали веднъж, и може отново да попаднат в неговите ръце, ме прободе дълбоко в сърцето.

Какво да сторя, за да предотвратя това? В кой ъгъл на тази чужда къща да ги укрия? Имаше ли място тук, където ключът да е ключ и бравата — препятствие?

Дали не на тавана? Не, не обичах тавана. Освен туй повечето кутии и долапи там бяха полуизгнили и нямаха ключалки. А пък и плъховете прояждаха загниващото дърво, мишките свиваха гнезда в чекмеджетата. Безценните ми писма (макар и незначителни за другите) можеха да бъдат проядени от гадини, а буквите скоро щяха да станат нечетливи от влагата. Не, таванът не ставаше; къде тогава?

Докато размишлявах, седях на пейката пред прозореца на спалнята. Беше хубав студен следобед. Зимното слънце залязваше и озаряваше с бледа светлина клоните на градинските шубраци в „забранената алея“. Голямото старо крушово дърво — дървото на монахинята — се издигаше към небесата като строен скелет на дриада, сив, мършав и гол. Озари ме мисъл, една от ония странни, фантастични идеи, които понякога спохождат самотниците. Сложих си бонето, наметката, кожата и излязох.

Поех към старата, историческа част на града, чиито посивели и затулени улички често кръстосвах, когато бях тъжна; тръгнах от място на място, докато накрая на един полупуст площад съзрях някакъв антикварен магазин — старо място, пълно със старинни предмети.

Трябваше ми металическа кутия, която да се запои, някакъв буркан или шише с дебело стъкло, което да се запуши и запечата херметически. Сред купчината от различни вещи намерих онова, което търсех.

След това направих от писмата свитък, загънах ги във восъчна хартия, завързах ги с връв и като ги пъхнах в бутилката, накарах стария евреин да я запуши, да я запечата и да я направи непромокаема. Той изпълняваше нарежданията ми и ме поглеждаше с подозрение изпод дебелите си клепачи. Трябва да си е мислел, че подготвям някакво злодеяние. От всичко това аз изпитвах смразяващо чувство — не удоволствие, а тъжно, самотно задоволство. Импулсът, който ме движеше, настроението, което ме владееше, напомняха оня импулс и онова настроение, които ме бяха подтикнали да посетя изповеднята. С бърз ход се върнах в пансиона по здрач, по времето на вечеря.

Луната изгря в седем. В седем и половина, когато ученичките и учителите се намираха в стаята за занимание, а мадам Бек се бе прибрала при майка си и децата в своята всекидневна, когато приходящите се бяха разотишли по домовете и Розин бе напуснала вестибюла, когато всичко бе утихнало, аз се наметнах с шала и като взех запечатаната бутилка, прокраднах се през вратата на първи клас, минах през беседката и оттам тръгнах по „забранената алея“.

Крушата Метусалем се намираше в края на алеята, до моята пейка. Тя се издигаше, неясна и сива, над по-ниските заобикалящи я храсти. Но Метусалем, макар да бе старо дърво, бе все още здраво, само до корена му имаше една дупка, по-скоро хралупа. Знаех тази хралупа, закрита отчасти от бръшлян и гъсти влачещи растения; там бях решила да заровя съкровището си. Ала намерението ми беше не само да скрия едно съкровище, а да погреба една скръб. Тази скръб, над която проливах сълзи, докато я увивах в предпазната й обвивка, трябваше са бъде закопана в земята.

Разрових бръшляна и намерих дупката. Беше достатъчно широка, за да побере шишето, и аз го мушнах вътре. В бараката в дъното на градината имаше строителни материали, оставени от работниците, които неотдавна бяха поправяли част от сградата. Взех лопата и хоросан, замазах с цимент, покрих всичко с черната пръст и отгоре наредих бръшляна. Като привърших, спрях да си почина, облегната на дървото — позабавих се, като всеки скърбящ, край пресния гроб.

Нощният въздух беше тих, ала пропит с някаква странна мъгла, която превръщаше лунната светлина в някаква блестяща омара. В този въздух, или по-скоро в тази мъгла, се криеше нещо — може би електричество, — което ми въздействуваше по особен начин. Почувствувах се тъй, както година преди това в Англия, през една нощ, когато звездата Вечерница сияеше и се движеше по небето, когато, закъсняла в самотните поля, бях спряла да наблюдавам сбора на армията със знамената, трептенето на безбройните копия, бързото движение на пратениците отдолу, откъм Полярната звезда, чак до тъмната висока арка на небесния свод. Не се чувствувах щастлива — напротив, но се усещах крепка, с нови сили.

Ако животът е война, то ориста ми бе да воювам сама. Замислих се как да напусна зимния си лагер — да изоставя землянката, в която нямах вече нито храна, нито фураж. За да осъществя промяната, трябваше до поведа нова битка със Съдбата; готова бях за сражение. Твърде бедна, за да губя, може би бог щеше да ми помогне да спечеля. Но кой бе пътят пред мен? Какъв да бъде моя план?

Все още размишлявах, когато луната, все още забулена, засия ярко. Пред мен проблесна светъл лъч и аз видях някаква сянка да добива ясни очертания. Вгледах се по-внимателно, за да разбера какво е това нещо, появило се така внезапно на мъгливата алея. То ставаше все по-бяло и по-черно. Изведнъж се оформи. Стоях на три метра от стройна, облечена в черно и пребулена в бяло жена.

Изминаха пет минути. Не побягнах, нито извиках. Образът също не помръдна. Заговорих:

— Коя си ти и защо си дошла при мене?

Тя стоеше безмълвна. Нямаше лице, нито образ. Всичко от очите надолу бе закрито с бял плат, ала очите й се взираха в моите.

Почувствувах не толкова смелост, колкото отчаяние, а отчаянието често заема мястото и върши работата на смелостта. Пристъпих крачка. Протегнах ръка, защото смятах да я докосна. Тя сякаш се оттегли. Приближих още. Тя се отдалечаваше мълчаливо, но бързо. Тумбести храсти от вечнозеления лавър и тис се препречиха между мен и онова, което преследвах. Преминах препятствието, огледах се, но не видях нищо. Почаках. Казах: „Ако искаш да предадеш някаква вест на смъртните, ела ми я кажи!“ Тя не се обади, нито се върна.

Нямаше го сега доктор Джон, комуто да разкажа, нямаше ни един, комуто да прошепна: „Пак видях монахинята.“

Полина-Мери често ме викаше на улица „Креси“. Някога в Бретън, макар да се показваше, че ме харесва, тя бе свикнала да не се отделя от мене. Забелязала бях, че кача ли се в стаята си, тя бързо дотичваше подире ми, отваряше вратата, надничаше вътре и казваше с тъничък заповеден глас:

— Слезте долу. Защо стоите тука сама? Трябва да дойдете в гостната.

По същия начин ме подканяше и сега:

— Напуснете улица „Фосет“ и елате да живеете при нас. Папа ще ви плаща много повече от мадам Бек.

Самият мистър Хоем ми предлагаше чудесна сума — три пъти повече от сегашната ми заплата, — ако приемех да стана компаньонка на дъщеря му. Отказах. Струва ми се, че много по-бедна да бях, с много по-ограничени средства, с далеч по-неясно бъдеще, пак щях да откажа. Това не ми бе призвание. Можех да преподавам, да давам уроци, но да бъда частна гувернантка или компаньонка, не бе по вкуса ми. Вместо подобно положение в който и да било голям дом, аз съзнателно бих предпочела да стана слугиня, щях да си купя чифт здрави ръкавици, да мета спални и стълбища, да почиствам печки и брави, но да съм спокойна и независима. Готова бях за шия ризи и да гладувам, но не и да бъда нечия компаньонка.

Не бях сянка за никоя хубава дама — та била тя и мисис Дьо Басомпие. По природа бях склонна да изпадам в меланхолични настроения, бях затворена по нрав, ала и тъгата, и унинието ми трябваше да са доброволни — те ме държаха надвесена усърдно над моето бюро, сред познатите ми вече ученички в първия клас на мадам Бек, отделяха ме от другите в леглото ми, в нейната спалня или в пейката на алеята, която сега се наричаше моя, в нейната градина. Не умеех да се преобразявам, нито да се преправям, не можех да се превърна в предпазен калъф за никоя скъпоценност, в придатък към никоя красота, в сянка на ни едно величие на този свят. Без да се влияем, мадам Бек и аз се разбирахме. Не бях нейна компаньонка, нито пък гувернантка на децата й. Тя ме оставяше свободна, не ме привързваше към нищо — нито към себе си, нито дори към нейните интереси. Веднъж в продължение на две седмици се бе наложило да отсъствува поради заболяването на близък роднина; когато се върна, притеснена и загрижена да не би в нейно отсъствие нещо в училището да се е объркало, и като разбра, че всичко е вървяло по реда си и няма признаци за видима немара, от признателност за тяхната добросъвестност тя раздаде на всеки от учителите по някакъв подарък. Яви се край леглото ми в полунощ и заяви, че нямала подарък за мен.

— Аз съм принудена да покажа на Сент Пиер, че верността е нещо изгодно — заяви мадам. — Но опитам се дали да я направя изгодна за вас, помежду ни ще възникне неразбирателство — а може и да се разделим. Но мога да сторя друго, за да ви направя удоволствие — да оставя свободата, готова съм на това.

Удържа думата си. Каквито и леки белезници да ми бе слагала досега, от този миг нататък ги свали. Така аз имах удоволствието доброволно да съблюдавам правилата й, доставях си радост да отделям двойно повече внимание, да полагам двойно по-големи усилия за ученичките, които ми бе поверила.

Що се отнася до Мери дьо Басомпие, макар да не желаех да живея при нея, аз я посещавах често с удоволствие. При тези посещения установих, че и редките ни срещи, и това доброволно общуване скоро щяха да й станат ненужни. От своя страна господин Дьо Басомпие като че ли не забелязваше, оставаше сляп за подобна възможност, неосъзнаващ като някое дете признаците, неизбежността, очевидното зараждане на нещо, което — стигнеше ли до своя край — може би нямаше да бъде одобрено от него.

Често се питах дали ще го приеме от сърце или ще се възпротиви. Трудно бе да се предскаже. Той бе дълбоко погълнат от научните си интереси, бе проницателен, настойчив, склонен да отстоява всичко, което засягаше любимите му цели, но бе лишен от всяка подозрителност и изпълнен с доверчивост към проблемите на ежедневието. Доколкото разбирах, отнасяше се към „дъщеричката“ си все още като към дете и както изглежда, през ум не му минаваше, че други могат да я приемат в друга светлина. Често говореше за онова, което смятал да направи, когато „Поли“ станела жена, когато пораснела, а „Поли“, застанала до стола му, се усмихваше, схващаше главата му в малките си ръце и целуваше стоманеносивите къдри; друг път мръщеше устни и тръскаше коси, но ни веднъж не каза: „Татко, аз вече съм пораснала.“

С различни хора тя се отнасяше по различен начин. С баща си бе все още дете или се детинееше, любеща, весела и закачлива. С мен бе сериозна и женствена, подтиквана към това от мислите и чувствата си. С мисис Бретън се държеше прилежно и доверчиво, но сдържано. С Греъм бе стеснителна — засега дори твърде срамежлива. Понякога се опитваше да бъде хладна, опитваше се дори да го отблъсне. Стъпките му я караха да се стряска, щом влезеше, тя замлъкваше, заприказваше ли я, отговорът й долиташе неуверено; когато той се сбогуваше, тя оставаше ядосана на себе си и разколебана. Дори баща й забеляза това й поведение.

— Моя малка Поли — рече той, — живееш много усамотено. Ако и като пораснеш, останеш такава стеснителна, как ще се движиш в обществото? Не си дружелюбна към доктор Бретън. Защо? Забрави ли, че като малка бе доста привързана към него?

— „Доста“, така е, татко — отекна Поли по привичния й суховат и все пак нежен и простичък начин.

— Защо не ти харесва вече? Какво ти е сторил?

— Нищо. Да-а, не че не го харесвам, но сме се отчуждили.

— Ами тогава сближете се, Поли, изтрийте ръждата и отчуждението. Общувайте, когато е тук, и не се страхувай от него.

— Сам той също не е кой колко приказлив. Страхува ли се от мене, как мислиш, татко?

— О, най-вероятно. Че кой мъж не би се страхувал от подобна малка мълчалива дама?

— Някой ден ще трябва да му кажеш да не обръща внимание на моята мълчаливост. Кажи му, че съм такава по нрав, а не защото не ми е приятел.

— Виж я ти, бъбрицата! Как ще си такава по нрав — това е само някакъв каприз!

— Тогава ще се опитам да се променя, татко.

На другия ден тя бе очарователна в старанието си да удържи своята дума. Забелязах я да прави усилия, подхващайки стеснително разговор с доктор Джон на различни теми. Оказаното внимание накара лицето на госта да сияе от удоволствие. Изслушваше я предпазливо и отговаряше с най-тихия си глас, сякаш въздухът бе изпълнен с някакво ефирно щастие, което той се боеше да не разпръсни дори с дъха си. И наистина в стеснението и желанието, с което тя пристъпваше към сприятеляването, се криеше голямо очарование.

Когато докторът си отиде, тя приближи до стола на баща си.

— Устоях ли на думата си, татко? Държах ли се по-добре?

— Моята Поли се държа като кралица. Ще бъда много горд, ако това продължи. Постепенно тя ще започне да приема гостите ми сдържано и с достойнство. Ние с мис Люси ще трябва да се понапрегнем и да опитаме да се държим също тъй приветливо и елегантно, иначе тя ще ни засенчи. Но все още, Поли, усещам известно объркване, неяснота при произнасяне на думите, някакво леко фъфлене — както фъфлеше някога като шестгодишна.

— Не, татко — прекъсна го тя с негодувание, — това не е вярно.

— Мис Люси! Признайте: когато ставаше дума за двореца на принц Боа д̀Етанг, тя не каза ли, че го била „виздала“ и че бил „разкосен“?

— Татко, подиграваш ми се и злословиш. Произнасям всяка буква от азбуката по-ясно и от тебе. Но я ми отговори: след като толкова държиш да се отнасям мило с доктор Бретън, ти самият харесваш ли го?

— Разбира се. Дори само заради старото приятелство. Освен туй той е чудесен син на майка си и тъй също добросърдечен човек и отличен лекар. Да, ергенчето си го бива.

— „Ергенчето“! Ах, ти, шотландецо! Татко, в Единбург ли, или в Абърдийн говорят така?

— И на двете места, милото ми, и на двете, та дори и в Глазгоу.

— Непоправим си, татко! И ти май имаш нужда от учение.

— Добре, Поли, склони мис Сноу да учи и двама ни — ти да станеш уравновесена и женствена, а аз — изискан и достолепен.

Светлината, в която господин Дьо Басомпие виждаше „мис Сноу“, ме караше вътрешна да се усмихвам. Какви противоречиви качества на характера ни приписват понякога различните хора, които ни преценяват! Мадам Бек ме смяташе за учена и педантка, мис Фаншоу — за отлична учителка, олицетворение на уравновесеност и дискретност, малко безинтересна може би, твърде изпълнителна, ограничена и добросъвестна, но идеал на съвършена гувернантка, докато друг един — учителят Пол Еманюел, никога не пропускаше случая да ми натякне, че съм прекалено пламенна и избухлива, склонна към авантюри, непокорна и безочлива. Всички те ме караха да се усмихвам насмешливо. Познаваше ме такава, каквато бях, единствено Полина-Мери.

Понеже не желаех да й стана постоянна и платена компаньонка, макар все повече да радвах на нашите сърдечни и другарски разговори, тя ме убеди да учим заедно, за да се виждаме по-редовно и често. Предложи да изучаваме немски език, който и тя като мен намираше труден за овладяване. Решихме да взимаме уроци от някоя учителка на улица „Креси“. Това споразумение ни събираше по няколко часа всяка седмица. Господин Дьо Басомпие изглеждаше много доволен от решението. Напълно одобряваше това, гдето „мадам Мъдрост“ ще прекарва известна степен от свободното си време с неговото хубаво и мило дете.

Другият самозван мой съдник, учителят от улица „Фосет“, след като открил по някакъв потаен начин, че вече не съм непрестанно в пансиона, а излизам редовно в определени часове на определи дни, решил да ме сложи под наблюдение. Разправяха, че господин Еманюел бил възпитан сред йезуити. Бях повярвала докрай, ако действията му бяха по-умело прикривани. Но това, което ставаше, ме караше да се съмнявам. Не съм срещала по-открит заговорник, по-откровен, по-небрежен интригант. Той анализираше собствените си машинации, подробно разработваше интриги те си, а сетне се впускаше в самохвални обяснения за неповторимото си умение. Не знаех дали се чувствувах развеселена, или раздразнена, когато една сутрин приближи до мен и най-сериозно ми прошепна, че „ме държал под око“. Решил бил да изпълни приятелския си дълг и да не ме остави да се поддам докрай на собствените си хитрини. Просто не знаел как да си ги обясни. Смятал братовчедка си Бек виновна, че е допуснала подобно непостоянство от страна на учителка от собствения й пансион. Какво общо можела да има личност като мен, отдадена на тази сериозна професия — учителка, с разни контове и контеси, с „хотели“ и „дворци“? според него вече съм била поела по „лошия път“. Убеден бил, че шест от седем дни на седмицата ги прекарвам навън.

Отвърнах:

— Господинът преувеличава. Наистина напоследък се радвах на удоволствието от известна промяна, но едва след като това стана необходимо и в никакъв случай не съм прекалила.

— „Необходимо?“ Как тъй — необходимо? Та вие сте съвсем здрава. За какво ви е необходима промяна? Препоръчвам ви да се вгледате в католическите калугерки и да изучите техния живот. Те никога не се нуждаят от прамяна.

Не зная какво е било изражението ми, докато ми е говорел, но го е раздразнило. Обясни ми, че съм била безразсъдна, светска, жена, епикурейка, стремяла съм се към величие, трескаво съм гонела светските удоволствия и суета. Очевидно била съм лишена от жертвоготовност, липсвала ми способност да се съсредоточавам, била съм неверница, егоистка, самодоволна. Сметнах за безполезно да отговарям на подобни обвинения и мълчаливо продължих да поправям тетрадките с упражнения по английски.

Не виждал в мен нищо християнско. Като мнозинството протестанти, тържествувала съм в горделивостта и своеволието на езичеството.

Извърнах се от него и се сгуших още по-навътре под крилото на мълчанието.

Той процеди през зъби някакъв неясен звук. Не вярвах да е било проклятие — бе твърде верующ за подобно нещо, но убедена съм, че дочух думата „sacre“. Срамувам се да го призная, но той отново повтори тази дума, допълнена с „хиляди“ не знам какво си, когато два часа по-късно го отминах по коридора на път за урока по немски на улица „Креси“. Не съм срещала по-добър човек в някои отношения от господин Пол; тъй също не познавам по-голям деспот от него.

Учителката ни по немски, фройлайн Анна Браун, беше достойна, сърдечна четиридесет и пет годишна жена. Би трябвало може би да живее по времето на кралица Елизабет, защото редовно закусваше сутрин и към обед с бира и говеждо, тъй също откритата й и пряма германска душа, изглежда, страдаше дълбоко от нашата английска сдържаност, макар ние, от своя страна, да смятахме, че се държим необичайно сърдечно с нея. Ала не я тупахме по рамото, а когато скланяхме да я целунем по бузата, вършехме го тихо, не със звучно мляскане. Тези пропуски я смазваха и разстройваха, но, общо взето, се разбирахме добре. Навикнала да преподава на млади чужденки, които нито мислят, нито учат самостоятелно и нямат представа как да се справят с някое затруднение и да го преодолеят, след като поразмисли или се потрудят, нашият напредък, който всъщност бе твърде бавен, й се струваше удивителен. В нейните очи ние бяхме два ледени феномена, студени, горди и свръхестествени.

Наистина младата контеса бе малко горделива и капризна — може би вродената й нежност и хубост й даваха право за подобно държане; ала да се приписват подобни неща и на мене, бе ужасна грешка. Никога не забравях сутрешния поздрав, от който Полина се измъкваше, когато можеше, нито пък надменността бе моето защитно средство, докато Полина винаги държеше това свое оръжие излъскано, подострено и блестящо и всяка дебелашка германска шега измъкваше от ножницата блестящото му острие.

Почтената Анна Браун усещаше тази разлика и докато хем боготвореше, хем се страхуваше от Полина и се отнасяше с нея като с изящна нимфа или малка фея, тя търсеше утеха при мен, личност, напълно земна и по-сговорчива.

Една от книгите, които много обичахме да четем и да превеждаме, беше томчето от баладите на Шилер. Полина скоро се научи да ги рецитира артистично. Фройлайн я слушаше с широка, възхитена усмивка и казваше, че гласът й звънял като музика. Освен това Полина ги превеждаше с голяма лекота и поетическо вдъхновение. Старините й поруменяваха, по устните й трептеше усмивка, очите й искряха и се топяха от възторг. Най-хубавите от баладите научи наизуст и ги рецитираше често, когато оставахме сами. Най-много й харесваше „Жалбата на девойката“ — обичаше да повтаря думите. Успяваше да открие жалостиви нотки в звукосъчетанията, но не одобряваше напълно текста. Една вечер, като седяхве край огъня, тя промълви:

О, непорочна, рожбата си призови назад,

познах докрай блаженството на този свят;

живях и любих аз.

— „Живях и любих“ повтори тя, — това е върхът на земното щастие, краят на живота — да любиш? Не смятам, че е така. То може да е връх на земното страдание, да бъде чисто губене на време и безплодно изтезаване на чувствата. Ако беше казал: „Да бъдеш любен“, Шилер щеше да е по-близо до истината. Нали е друго нещо това, Люси, да бъдеш обичан?

— Сигурно, но защо да го разискваме? Какво означава любовта за вас? Какво знаете за любовта?

Тя поруменя от раздразнение и срам.

— Стига, Люси, чувате ли се какво приказвате? Разбирам татко да се отнася с мен като с дете — дори предпочитам да ме смята за малка, но вие знаете и трябва да признаете, че вече започвам деветнадесет години.

— И на двадесет и девет да бяхте, все това е, чувствата не се опознават с разискване и приказки. Няма да разговаряме за любов.

— Хайде, хайде! — викна тя припряно и разпалено. — Въобразявате си, че ще ме спрете и ще ме накарате да замълча, но аз вече разисквах въпросите на любовта, слушах за нея надълго и нашироко, и то неотдавна, чух лоши неща, обидни неща, неща, които вие няма да одобрите.

И раздразненото, тържествуващо, хубавко, непослушно момиче се изсмя. Не разбрах какво искаше да каже, а не желаех да я питам. Бях много объркана. Но като видях невинното й изражение, опърничаво и унило, накрая казах:

— Кой е този, който ви е приказвал противни и отблъскващи неща по тези въпроси? Кой от хората, близки до вас, се е осмелил да го стори?

— Люси — отвърна тя кротко, — това е една личност, която понякога ме кара да се чувствувам нещастна и много бих желала да не ме навестява. Не я искам.

— Но коя ще е тя, Полина? Учудвате ме.

— Това е, това е братовчедка ми, Дженевра. Всеки път, когато я пуснат, за да отиде у мисис Чолмондли, тя се отбива тук и намери ли ме сама, заговорва за обожателите си. Ще ми разправят за любовта! Трябваше да чуете онова, което тя има да каже за любовта!

— О, та яз съм я чувала — отвърнах спокойно, — и всъщност добре е, че и вие сте я чули. В това няма нищо лошо, дори е добре. Но нима е възможно Дженевра да има някакво въздействие върху вас? Вие сте много повече от нея.

— Много ми влияе. Притежава способността да нарушава щастието ми, да обърква представите ми. Наранява ме посредством чувствата ми към хората, които са ми скъпи.

— Какво ви разправя, Полина? Кажете. Сигурно има начин да се поправи нанесеното зло.

— Черни хората, които най-отдавна и най-много ценя. Не пощади и мисис Бретън, не пощади и Греъм.

— О, не, разбира се, а как точно свързва тия двамата с чувствата си и с любовта си? Защото не се съмнявам, че точно това прави?

— Тя у нахална, Люси, и дори смятам, че лъже. Познавате доктор Бретън. И двете го познаваме. Може да е безгрижен и горд, но кажете, бил ли у някога низък и раболепен? Тя непрестанно ми го описва коленичил в нозете й, хвали се, че я преследвал като сянка, тя го отблъсквала с най-добри думи, а пък той страстно я умолявал. Вярно ли е това, Люси? Има ли истина в това?

— Вярно е може би, че е имало време, когато я е смятал за хубава. Продължава ли да твърди, че той я ухажва?

— Каза, че можела да се омъжи за него когато поиска. Той чакал единствено нейното съгласие.

— Вследствие тези приказки вие станахте по-сдържана към Греъм, нещо, което и баща ви забеляза, така ли е?

— Това ме накара да се усъмня в качествата му. Когато слушам Дженевра, думите й не ми звучат като чиста истина. Предполагам, че преувеличава — а може би и измисля, — но бих искала да зная до каква степен?

— А не искате ли да подложим Дженевра на изпитание — да й дадем възможност да докаже властта, с която се хвали?

— Можем, и то още утре. Татко е поканил гости на вечеря, все хора на науката. Греъм, когото татко също смята за учен — казват, че владеел няколко клона на знанието, — е сред поканените. Ще се чувствувам неловко на трапезата в тази чисто мъжка компания. Трудно ще ми е да разговарям с парижките академици А и Z… Цялото ми светско умение ще бъде поставено на изпитание. Вие и мисис Бретън трябва да дойдете заради мене, а Дженевра ще се отзове, щом само й спомена за това.

— Добре, тогава ще й предам поканата и ще я оставим да докаже на практика онова, което разправя.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

ХОТЕЛ „КРЕСИ“

Следващият ден се оказа много по-запълнен и вълнуващ, отколкото ние — всъщност отколкото аз си го бях представяла. Бил рожденият ден на един от младите принцове на Лабасекур — най-големият, дук Дьо Диндьоньо, — по случая училищата бяха разпуснати, а особено тържествено празнуваше малки колеж „Атене“. Учениците от тази институция бяха съчинили специален адрес, който щяха да връчат в обществената сграда, където се провеждаха годишните изпити и се радваха награди. След церемонията един от преподавателите щеше да държи тържествено слово.

На тържеството щяха да присъствуват неколцина от учените приятели на господин Дьо Басомпие, които бяха свързани по един или друг начин с колежа, заедно с най-видните граждани на Вийет: кавалерът господин Льо Стаас, кметът, както и родителите и роднините на съучениците. Господин Дьо Басомпие бе поканен от приятелите си; естествено, хубавата му дъщеря щеше също да отиде, и тя изпрати бележка до Дженевра и мен, в която ни молеше да бъдем у тях по-рано, за да я придружим.

Докато се обличахме с мис Фаншоу в спалнята ни на улица „Фосет“, тя (мис Фаншоу) внезапно се разсмя.

— Какво има? — запитах, защото бе спряла да се облича и ме гледаше втренчено.

— Толкова ми е странно — отвърна тя с привичния й полуискрен, полунасмешлив тон, — че вие и ад сега сме на едно равнище, че посещаваме същото общество и имаме общи познати!

— Да, наистина — отвърнах. — Аз не изпитвам голямо уважение към приятелите, с които дружахте до неотдавна; мисис Чолмондли и сдружение изобщо не биха ми подхождали.

— Но коя сте вие всъщност мис Сноу? — запита тя с тъй неприкрито и откровено любопитство, че и аз се разсмях. — Наричахте се детска гувернантка. В началото като дойдохте тук наистина се грижехте за децата на директорката. Виждала съм да носите малката Жоржет като някоя бавачка — малко са гувернантките, които биха се съгласили на подобно унижение, — а сега мадам Бек ви тачи повече от парижанката Сент Пиер и онова горделиво хлапе, братовчедка ми, ви е направила своя най-доверена приятелка.

— Чудесно! — възкликнах, развеселена от нейното объркване. — Коя съм наистина? А може би някоя предрешена личност? Жалко, че не приличам на такава.

-Учудвам се как всичко това не ви ласкае — продължи Дженевра, — приемате го с такова странно достойнство. Ако наистина сте нищожество, за каквото ми мислех отначало, трябва да сте много опитна.

— Нищожеството, за което някога сте ме мислили! — повторих и лицето ми пламна, но не се ядосах. Какво от туй, че някаква си ученичка безотговорно си играела с думи като „нищожество“ и „величие“? Затова се задоволих да отбележа, че съм била приета вежливо и запитах защо чак толкова я учудва проявата на една най-обикновена учтивост.

— Човек не може да не се чуди на някои неща — настояваше тя.

— Чудите се на чудеса, измислени от самата вас. Готова ли сте най-сетне?

— Да! Позволете да ви хвана под ръка.

— Не! Ще вървим една до друга.

Хванеше ли ме, тя се облягаше цялата върху мене, а понеже нито бях мъж, нито неин обожател, това не ми беше приятно.

— Пак започвате! — викна Дженевра. — Предложих да ви хвана, защото исках да покажа, че харесвам дрехата ви и целия ви външен вид. Замислила го бях като комплимент.

— Така ли? С една дума, искали сте да изтъкнете, че не се срамувате да ви срещнат на улицата с мене, че ако случайно мисис Чолмондли гали кученцето си на някой от прозорците си или полковник Дьо Амал си чопли зъбите на балкона и ви забележи, няма да ви е неприятно, че ви вижда с мене.

— Да — отвърна тя с оная прямота, която бе най-приятното й качество и придаваше простота и искреност и на най-големите й лъжи — прямота, която бе солта, единственото съхраняващо средство за тези характери, иначе не от най-устойчивите.

Оставих лицето ми да изрази онова, което тя мислеше, че е отношението ми към това нейно „да“; устните ми доброволно възпряха езика. Разбира се, в погледа, с който я изгледах, не се четяха нито уважение, нито възторг.

— Проклето, заядливо същество! — продължи да мърмори тя, докато пресичахме големия площад и навлизахме в тихия, приятен парк, през който най-бързо се стигаше до улица „Креси“. — Никой на този свят не се е държал тъй безжалостно!

— Сама си го търсите. Не ме закачайте. Не приказвайте толкова. Тогава и аз ще ви оставя на мира.

— Как да не ви закачам, когато сте тъй странна и толкова загадъчна?

— И странността, и загадъчността са плод на вашата фантазия — досадни червеи; моля ви да ги махнете от погледа ви.

— Но коя сте всъщност? — упорстваше Дженевра, като мушна ръката си под моята; аз от своя страна плътно притисках лакът до ребрата, за да не пусна натрапницата.

— Образ, който търпи развитие — отвърнах. — Започнах като компаньонка на стара дама, сетне станах детска гувернантка, а сега се издигнах до учителка.

— Моля ви, признайте коя се. Никому няма да кажа — настояваше тя, смешна с натрапливото си убеждение, че съм някаква загадъчна личност, която крие истинското си име, и не пусна ръката ми, която бе успяла да хване, продължи да ме подтиква и да прави догадки дотогава, докато се принудих да спра и да се изсмея. По време на пътя тя измисли какви ли не варианти на тази тема и доказа с това нейно упорито убеждение или по-скоро със своето недоверие, че е неспособна да си представи как човек, роден без знатна титла и богатство, без видно име или видни приятели, може да се държи самостоятелно и независимо. Що се отнася до мен, за душевното ми спокойствие беше напълно достатъчно, че съм призната там, където исках да ме знаят. Останалото ми бе безразлично: произход, обществено положение и отвлечените интелектуални достижения заемаха в интересите и мислите ми еднакво място; за мен те бяха като третостепенни обитатели, на които се отрежда малката всекидневна и таванската спалня. Дори когато гостната стая и трапезарията бяха свободни, не ги канех там, защото смятах, че не заслужават подобна почит.

Има хора, които ниското обществено положение води до дълбоки страдания, които, загубвайки връзките с висшето общество, престават да се уважават. Нима тогава не са прави да отдават най-голямо значение на онова положение и ония връзки, които ще ги предпазят от самоунищожение? Щом човек чувствува, че ще се принизи в собствените си очи, ако се узнае, че е от просто потекло, а не от аристокрацията, че родителите му са бедни, а не богати, работници, а не капиталисти, правилно ли ще е да го порицаваме безпощадно, че криел тези съдбоносни факти — че се е стряскал и се е страхувал да не го разобличат? Колкото по-дълго живеем, толкова по-голям опит трупаме за света, и толкова по-склонни сме да извиняваме поведението на ближните си и да не се съмняваме в житейската мъдрост. Очевидно е, че отбранителните стени, с които забелязваме да се ограждат някои лъжедобродетелни жени и някои светски лъвове, са им необходими.

Стигнахме в хотел „Клеси“. Полина бе готова, там беше и мисис Бретън; предвождани от нея и господин Дьо Басомпие, скоро се озовахме на мястото на тържеството и заехме хубави места недалеч от трибуната. Учениците от „Атене“ ни бяха изпреварили, общинските съветници и кметът заемаха почетните столове, младите принцове и възпитателите им стояха на видно място, а останалите редове се изпълваха от аристокрацията и жителите на града.

И през ум не ми бе минало да се запитам кой ли ще е преподавателят, който трябваше да произнесе тържественото слово. Очаквах, че някой от учените ще ше изстъпи да ни държи официална реч, безкритична по отношение на колежките, хвалебствена, що се отнася до принцовете.

Когато влязохме, трибуната беше празна, но след десет минути вече бе заета; внезапно, в един само миг, над пурпурната маса се появиха глава, гръден кош и ръце. Познавах тази глава. Цветовете, формата стойката, изражението й бяха близки и на мен, и на мис Фаншоу. късата черна коса, широкото бледо чело, синият огнен поглед — всичко бе тъй запечатано в спомените ни и свързано с толкова много напрегнати преживелици, че внезапната им поява едва не ни разсмя. Всъщност, да си призная, що се отнася до мен, аз наистина се смях до сълзи, ала се погрижих да сведа глава и да доверя своето веселие единствено на носната си кърпичка и на спуснатия воал.

Драго ми бе да съзерцавам господин Пол. Драго ми бе да го гледам там, изправен, строг и откровен, навъсен и искрен, сприхав и безстрашен, също както в катедрата си в клас. Присъствието му ме изненада. И през ум не ми бе минало, че ще го видя, макар да знаех, че преподава литература в колежа. Убедена бях, че щом той е на трибуната, речта му не ще е нито бездушна, нито хвалебствена, ала не бях подготвена за онова, с което бяхме удостоени, за всичко, което се изсипа върху ни най-внезапно, бързо и несекващо.

Той се обърна към принцовете, към благородниците, към магистратите и гражданите със същата оная непринуденост, със същата рязка и нервна откровеност, с каквато обикновено атакуваше трите курса на улица „Фосет“. На колежаните заговори не като на ученици, а като на бъдещи граждани и патриоти. Тогава все още никой не подозираше събитията, които след туй сполетяха Европа, и духът на словото, произнесено от господин Еманюел, ми се стори странно новаторски. Кой би могъл да допусне, че в равната и плодородна земя на Лабасекур могат да се зародят политически убеждения и национални чувства, каквито долитаха до ушите ми? Излишно е тук да разказвам подробно за неговите схващания, ще кажа само, че дребният мъж бе еднакво искрен и прав в своите възгледи. С цялата си пламенност той бе както строг, тъй и разумен. Смачка в нозете си утопичните теории, отхвърли пренебрежително безплодните мечти, ала когато заговори за тиранията, в очите му проблеснаха искри, а щом заприказва за несправедливостта, гласът му се извиси уверено и ми напомни за тромпета на духовата музика, който долиташе по здрач откъм градината.

Струва ми се, че слушателите му не успяха да споделят докрай чистотата на неговия плам, ала някои от колежаните се въодушевиха, когато им посочи какъв трябва да е пътят им и към какво да се стремят в борбата за бъдещето на тяхната родина Европа. Когато завърши, те го изпратиха д бурни, продължителни и звучни аплодисменти. Макар и строг, той бе любимият им учител.

Когато нашата група излизаше от салона, той стоеше на входа. Видя ме, позна ме и свали шапка за поздрав. Подаде ми ръка и тихо запита:

— Какво ще кажете? — типичен въпрос, който ми напомни дори в този победен за него миг неукротимото му любопитство, пълната липса на онова, което според ме бе задължителен самоконтрол, но той не го притежаваше. В оня миг не би трябвало да го интересува какво мисля аз или който да било от другите, ала той искаше да знае и бе твърде естествен, за да прикрие, твърде импулсивен, за да потисне желанието за това. Дразнех се от прекалената му настойчивост, но пък харесвах наивността му. Би трябвало да го похваля. Сърцето му преливаше от възторг, но — уви! — не ми достигаха слова. Малцина намират нужните думи в подходящия момент. Измърморих някакво бездушно изречение и се зарадвах от сърце, когато другите край мене го заляха с многословни поздравления и прикриха моето безмълвие с водопад от думи.

Някакъв господин го представи на конт Дьо Басомпие, а контът, който също бе възхитен, го покани да се присъедини към приятелите му (повечето бяха приятели и на господин Еманюел) и да вечеря с тях в хотел „Креси“. Той отклони поканата за вечеря, защото бе от хората, които се стесняват от вниманието на богатите. В изражението му се четеше някаква упорита независимост — не отблъскваща и всъщност приятна за оня, който бе опознал характера му. Обаче обеща да отиде по-късно заедно с приятеля си М. А., френски академик.

На вечерята и Дженевра, и Полина, всяка по свой начин, изглеждаха много красиви. Дженевра бе по-пищна с телесните си чарове, ала Полина бе по-привлекателна за ценителя на изящното и на душевната изтънченост — очите й бяха искрящи и изразителни, държането — очарователно, изразът й — жив и интелигентен. Тъмната пурпурна рокля на Дженевра изтъкваше светлите й къдри и подхождаше на розовата й кожа. Дрехата на Полина — с модна кройка, но много простичка, от гладък бял плат — успокояваше очите и изтъкваше бледината на кожата, кроткото оживление на лицето, нежната дълбочина на погледа, тъмната сянка и гъстотата на косите — по-кестеняви от тези на братовчедка й; такива бяха и веждите, клепките, големите й живи очи — по лицето на мис Фаншоу природата бе изписала всички тези подробности едва-едва, с небрежна ръка, а при мис Дьо Басомпие бе положила старание и вкус.

Полина се стесняваше от учените, но това не я бе накарало да занемее. Разговаряше скромно, тихо, с известно усилие, ала с истинско очарование, така изискано и умно, че баща й на няколко пъти прекъсна думите си да послуша и я погледна с гордост и задоволство. Тя беседваше с един учтив французин, М., много учен и възпитан. Останах възхитена от френския й език. Беше безпогрешен — изреченията построени правилно, с подходящи идиоми, с чист акцент. Дженевра, прекарала половината от живота си в Европа, бе далеч по-невежа — наистина речникът й беше богат, но нито притежаваше, нито някога щеше да постигне подобна точност и чистота. Господин Дьо Басомпие изпитваше задоволство и от това, защото бе особено взискателен, що се отнася до владеенето на един чужд език.

Тук имаше и друг слушател и наблюдател — човек, който бе пристигнал малко по-късно, възпрепятствуван от ангажиментите на професията си. Още щом седна на мястото си, доктор Бретън безмълвно огледа двете момичета, и продължи да ги наблюдава скришом почти през цялото време. Присъствието му съживи мис Фаншоу, която до този миг седеше съвсем безучастна. Тя изведнъж стана усмихната и самодоволна, поведе разговор — макар онова, което казваше, да не бе на място или по-скоро темите й бяха неуместни за случая. Лекомислените й, несвързани приказки може би някога са се харесвали на Греъм. Твърде възможно бе още за му харесват, може би моето въображение ме караше да си представям, че докато очите му изпитваха наслада и ушите му поглъщаха гласа й, естетическото му чувство и изящният му вкус оставаха недотам задоволени и възторжени. Истината е, че Дженевра се стараеше всячески да привлече вниманието му, а то се озоваваше на това с мила учтивост. В държането му не проличаваше нито раздразнение, нито студенина. Дженевра седеше до него, а той й отдаваше почти цялото си внимание по време на вечерята. Тя като че ли остана доволна и премина в гостната в отлично настроение.

Ала щом стигнахме в това убежище, тя отново стана безразлична и бездушна. Тръшна се на един диван, заяви, че и словото, и вечерята били безкрайно отегчителни, и запита братовчедка си от къде намира сили да понася тази група от прозаични дървени философи, които баща й събирал край себе си. Но щом се чуха стъпките на мъжете, оплакванията й секнаха. Тя се изправи, притича до пианото и въодушевено засвири. Доктор Бретън влезе сред първите и застана край нея. Казах си, че няма дълго да остане там. Струваше ми се, че ще го привлече мястото край камината. Той само погледна нататък; докато гледаше, други пристъпиха натам. Очарованието и умът на Полина извикваше възхищението на тези интелигентни французи. Изтънчената й хубост, кроткото й и учтиво държане, младежкият й, но вроден такт им допаднаха много. Струпаха край нея не за да разискват по научни въпроси, нещо, което би я накарало да замлъкне, а да поговорят за книги, за изкуство, за живота изобщо — теми, по които тя очевидно бе размишлявала и чела. Аз слушах. Убедена съм, че и Греъм, макар да стоеше настрана, също се ослушваше. Слухът, както и зрението му бяха остри, бързи, проницателни. Знаех, че следи разговорите. Чувствувах, че начинът, по който се водеха, му харесва, радва го почти до болка.

Полина криеше у себе си далеч по-голяма сила както на чувствата, тъй и на характера, отколкото можеше да се предположи — отколкото самият Греъм можеше да си представи, — защото тя на се разкриваше пред всекиго. Истината е, читателю, че няма съвършена хубост, няма истинско очарование, не съществува съвършенство на душата без такава вътрешна сила — същинска, цялостна, уверена. Останалото е като да очакваш сочен плод и пищни цветове от дърво без корени и без сокове, да търсиш очарование в някое хилаво и бездушно тяло. Възможно е за известно време прелестният образ на красотата да разцъфти на суха клонка, но той не ще издържи и на най-слабия повей, скоро увяхва дори и под най-яркото слънце. Греъм би се удивил, ако някой доброжелател му подшушнеше колко жилаво и издръжливо е това крехко същество, ала аз, която я познавах от дете, знаех, или по-скоро досещах се, колко дълбоки и здрави са корените, с които плодовитата почва на действителността подхранваше нейните достойнства.

Докато слушаше и изчакваше пролука в оня магически кръг, доктор Бретън оглеждаше неспокойно цялата стая и погледът му случайно се спря на мене — там, където се бях скрила кротко в нишата, близо до кръстница и господин Дьо Басомпие, които си „бъбреха“ — както би се изразил шотландецът мистър Хоум, а контът би превел като „tete a tete“. Греъм ми се усмихна приятелско, прекоси салона, запита ме как съм и ми заяви, че му се виждам побледняла. Аз също се усмихнах, като си спомних, че от цели три месеца доктор Греъм не бе разговарял с мене — вечност, която той изобщо не осъзнаваше. Той седна и се умълча. Предпочиташе да гледа вместо да приказва. Сега Дженевра и Полина се намираха срещу него. Можеше да ги съзерцава до насита. Огледа двете фигури, проучи и двете лица.

След вечерята бяха дошли няколко дами и господа, за да участвуват в разговорите; сред мъжете бях забелязала един строг, тъмен учителски силует, който се движеше оттатък, във външния салон. Господин Еманюел познаваше мнозина от присъствуващите мъже, но от жените, струва ми се, позната му бях само аз. Като погледна към камината, той ме видя и спонтанно понечи да приближи, ала като съзря и доктор Бретън, разколеба се и отстъпи. Да бе единствено това, не би имало причина за скарване, но вместо само да остане, където си беше, той смръщи вежди, нацупи устни и тъй се огрози, че аз отвърнах поглед от противната гледка. Заедно с неприветливия си брат бе пристигнал и господин Жозеф Еманюел, и в този миг отменяше Дженевра на пианото. Какви майсторски пръсти смениха ученическото подрънкване! С какви звучни, благодарствени звуци откликна инструментът на милувката от ръката на истинския артист!

— Люси! — доктор Бретън наруши мълчанието и се усмихна, когато Дженевра се плъзна край него и му хвърли поглед . Мис Фаншоу е чудесно момиче.

Аз естествено кимнах утвърдително.

— Има ли друга по-чудесна в този салон? — продължи той.

— Смятам, че по-хубава от нея няма.

— И аз мисля като вас, Люси. Вие и аз често сме на едно мнение, с еднакъв вкус или поне с еднакви преценки.

— Така ли? — отвърнах малко зачудено.

— Ако бяхте момче вместо момиче, Люси — кръщелник, на мама вместо нейна кръщелница, — мисля, че щяхме да бъдем добри другари. Щяхме да мислим като един човек.

В думите му се долавяше шеговитост. Някаква светлинка, хем нежна, хем иронична, заигра в очите му. О, Греъм! Един ли, два ли от самотните си часове съм прекарвала да се питам какво ли мислиш за Люси Сноу. Успяваш ли някога да я отсъдиш с добродушие и справедливост! Ако Люси бе същата по характер, ала в допълнение имаше богатство и обществено положение, щеше ли да я преценяваш със същата мярка, пак тъй ли щеше да се отнасяш с мен? Но с тези въпроси аз не те обвинявам. Не, истина, често си ме натъжавал и обърквал, ала аз съм от хората, които твърде често униват и се чувствуват потиснати, настроението ми се помрачава от най-лекото облаче, засенчило слънцето. Може би в очите на най-всевишния съдник аз ще бъда по-виновна и от тебе.

И като си опитах да потисна безразсъдната болка, която проряза сърцето ми, защото усетих, че Греъм отправяше към друг своето истинско, сериозно, мъжко внимание, а за Люси, другарката му от добрите стари времена, намираше само весел присмех, запитах спокойно:

— В какво си приличаме чак толкова?

— И двама умеем да наблюдаваме. Може би не искате да ви признаете това качество, ала аз го притежавам.

— Но вие говорихте за вкусове. Нима не е възможно да гледаме един и същ обект, а да го преценяваме по различен начин?

— Хайде да се изпитаме. Естествено вие ще отдадете заслуженото на достойнствата на мис Фаншоу. обаче кажете ми, какво мислите за другите в стаята — за майка ми например; или за светилата отсреща — господа А и Z… или, да речем, за онази млада дама, мис Дьо Басомпие?

— Знаете мнението ви за майка ви. Не съм се замисляла за А и Z…

— А за другата?

— Мисля, че тя е, както я определихте, бледа млада дама — в момента най-вече бледа, защото е изморена от превъзбуда.

— Но не си я спомняте като дете, нали?

— Питам се понякога дали вие си я спомняте.

— Бях я забравил, но очевидно е, че случки, личности, дори думи и погледи, които са се заличили в паметта, могат при дадени обстоятелства, при дадено състояние на собствения или друг нечий ум да се съживят.

— Напълно възможно.

— И все пак — продължи той — това съживяване не е пълноценно — то се нуждае от потвърждение, дотолкова се е превърнало в неясно видение от някакъв сън, в неуловима игра на въображението, щото е необходимо потвърждението на някой друг свидетел, за да се възстанови образът. Струва ми се, че гостувахте в Бретън преди десет години, когато мистър Хоум доведе момиченцето си, наричано от нас „малката Поли“, и го остави на мама.

— Бях там през нощта, когато то пристигна, а също и сутринта, когато си замина.

— Особено дете беше, нали? Как ли съм се отнасял с нея? Дали съм обичал деца в ония години, бил ли съм любезен и мил тогава — какъвто си бях непохватен и палав? Но вие сигурно и мене не помните, нали?

— Знаете портрета си в „Терасата“. Той е съвсем достоверен. А по държане и вчера бяхте такъв, какъвто сте днес.

— Но, Люси, какво означава това? Думи като тези наистина будят любопитството ми. Какъв съм бил в онова „вчера“ отпреди десет години?

— Мил спрямо всичко, което ви бе приятно, никога и към нищо груб и жесток.

— Тук грешите. Според мен с вас се държах едва ли не грубиянски.

— Грубиянски! Не, Греъм. Никога не бих изтърпяла чиято да било грубост.

— Това поне отлично си го спомням; кротката Люси Сноу ни веднъж не вкуси от моята благосклонност.

— Но не съм вкусила и жестокостта ви.

— Дори Нерон не би си позволил да измъчва същество, безобидно като някоя сянка.

Усмихнах се, потискайки стеснението. О! Защо най-сетне не ме оставеше на мира, защо не престанеше да се занимава с мен. Тези епитети, тези определения аз не желаех да приема. Връщах му „кротката“ Люси Сноу, неговата „безобидна сянка“, връщах му ги без озлобление, но с дълбока умора. Те студенееха и ми тежаха като олово, не желаех да ме товари с подобна тежест. За щастие той скоро смени темата.

— Какви бяха отношенията ми с „малката Поли“? Може би се лъжа, но мисля, че не бяхме врагове…

— Говорите много мъгляво. Смятате ли, че и Поли е толкова безпаметна?

— О, сега не приказваме за „малката Поли“. Моля ви, наричайте я мис Дьо Басомпие; много естествено е подобна царствена особа нищо да не си спомня от Бретън. Погледнете огромните й очи, Люси. Нима те могат да разчетат и един ред в страницата на спомена? Нима са същите, които насочвах към редовете на буквара? Тя не подозира, че аз съм този, който отчасти я е учил да чете.

— От Библията в неделните вечери?

— Днес профилът й е по-сложен, нежен, почти изящен, а колко неспокойно, напрегнато бе изражението й преди! Какво нещо са детските предпочитания — като тънки мехурчета! Да не повярваш просто — навремето тази дама ме харесваше.

— Мисля, че до известна степен ви харесваше — рекох уклончиво.

— Значи и вие не помните? Аз бях забравил, но сега си спомням. От всички в Бретън тя най-много харесваше мен.

— Така си мислите.

— Много точно си спомням. Бих искал да й кажа за всичко, което помня, или по-скоро желал бих вие например да застанете зад нея и да й го нашепнете, а пък аз да изпитвам удоволствието — като седя ей тук — да я наблюдавам, когато споменът са връща. Бихте ли го направили, Люси, за да заслужите вечната ми благодарност?

— Дали бих могла да ви направя вечно благодарен? — запитах. — Не, не бих могла. — И тогава усетих как пръстите ми нервно заиграха и как стискам ръце. Почувствувах освен това някаква вътрешна смелост, пламенна и неотстъпчива. В този случай не бях склонна да задоволя доктор Джон — не желаех. С нов прилив на сили осъзнах колко погрешно преценява той моя характер и моята природа. Всякога бе склонен да ми възлага роля, която не бе за мен. Природата и самата аз му се противопоставяхме. И през ум не можеше да му мине какво чувствувам. Не съумяваше да прочете погледа ми, израза ми, жестовете, а бях уверена, че те всички говорят. Той са наведе към мен и в гласа му прозвуча увещание:

— Направете това за мен, Люси.

И аз може би щях да го задоволя или поне щях ясно да му кажа и да му дам да разбере, че никога не трябва да очаква от мен да вляза в ролята на услужлива субретка в някоя любовна драма, когато след истинския му шепот, почти едновременно с умолителното, кротко „Направете това за мене, Люси“ другото ми ухо бе пронизано от острите, просъскващи думи.

— Хитруша, преструвана, кокетка! — изрече неочакваната змия. — Правите се на сериозна, покорна, умислена, но не сте такава: чуйте какво ще ви кажа: „Неверница! С пламенна душа и светнали очи!“

— Да, душата ми е пламенно и очите ясни! — извиках аз и се извърнах разгневена, ала учителят Еманюел бе изсъскал обидата и бе побягнал.

Най-лошото бе това, че доктор Бретън, чийто слух е остър и чувствителен, долови всяка дума. Той покри лице с носната си кърпа и се разтърси от смях.

— Браво, Люси! — викна той. — Отлично! Хитруша, преструвана, кокетка! О, трябва да го кажа на мама! Вярно ли е, Люси, има ли истина в това? Сигурно е така. Почервеняхте като роклята на мис Фаншоу. Но да, сега, като го оглеждам, виждам, че това е същият оня дребничък мъж, който бе тъй жесток към вас на концерта — същият той; а в момента сигурно беснее, защото ме вижда да се смея. Ах! Как ми се иска да го подразня!

И поддавайки се на склонността си към подобни шеги, Греъм се наведе към мен, започна да се смее, да се шегува и продължи да ми шепне на ухото, докато вече едва издържах и се просълзих.

Но изведнъж се съвзе. До мис Дьо Басомпие са освободи едно място, кръгът, който я заобикаляше, започна да се разпръсква. Това движение незабавно бе доловено от Греъм, всякога нащрек, дори когато се смееше. Той стана, призова цялата си смелост, прекоси стаята и взе нещата в свои ръце. През целия си живот доктор Джон бе щастливец — преуспял човек. Но защо? Защото умееше да съзира възможностите, бе достатъчно сърцат, за да действува в подходящия миг, достатъчно хладнокръвен, за да довърши докрай започнатото дело. И не оставяше тиранични страсти да се препречват на пътя му, не се препъваше нито в ентусиазъм, нито от човешки слабости. Колко хубав беше в този момент! Когато Политна го погледна, щом застана край нея, очите й се срещнаха с един окуражаващ поглед, оживен, но стеснителен. Лицето му, докато разговаряше с нея, порозовя и засия. Той стоеше там смел и плах, притихнал и стеснителен, ала решен да достигне целта си и предан на своя план. Обхванах всичко това с един поглед. Не продължих наблюденията си — дори и да исках, нямах никакво време. Беше станало късно. Дженевра и аз трябваше вече да сме на улица „Фосет“. Станах и се сбогувах с кръстница и с господин Дьо Басомпие.

Не зная дали господин Еманюел бе забелязах неохотата, с която слушах задевките на доктор Бретън, или бе доловил, че съм омъчнена и че, общо взето, вечерта не се бе оказала миг на бурно веселие за лекомислената, жадна за развлечения мадмоазел Люси, но когато напусках стаята, той пристъпи и запита дали има кой да ме придружи до улица „Фосет“. Сега вече учителят говореше учтиво и дори с уважение, а в гласа му се четеше извинение и разкаяние, ала аз не исках да му простя от първата дума, не желаех да приема разкаянието му без вътрешно, без предварително да съм забравила стореното. Досега никога не бях се чувствувала раздразнена от неговите грубости, не бях се вледенявала от остротите му, ала онова, което ми наприказва тази вечер, беше наистина нечувано. Дълбокото ми неодобрение на постъпката му трябваше да му си изтъкне, макар и недотам остро. Казах:

— Да, има кой да ме придружи.

Това бе вярно, защото Дженевра и аз щяхме да си отидем с каретата, и го отминах с лек поклон, какъвто му отправяха ученичките, когато минаваха край неговата катедра.

След като намерих шала си, върнах се във вестибюла. Господин Еманюел стоеше там, като да ме очакваше. Забеляза, че нощта била приятна.

— Тъй ли? — запитах с тон и изражение, от чиито надменност и студенина сама се възхитих. Тъй рядко ми се случваше да съумея както трябва да се покажа сдържана и хладна, когато са ме огорчили и оскърбили, че се чувствувах едва ли не горда с постижението си. Това мое „Тъй ли?“ прозвуча също като думите на другите. Чувала бях стотици подобни сдържани, резки, сухи фрази от стиснатите розови устни на не една хладнокръвна, самодоволна госпожица. Знаех, че господин Пол не би могъл да издържи дълго на такъв диалог, но знаех тъй също, че умее да оцени подобна рязкост и пренебрежение. Той самият, предполагам, също е мислел така, защото го прие безропотно. Погледна шала ми и каза, че му се струвал тънък. Решително му възразих, че по-дебел не ми е нужен. Оттеглих се гордо, застанах встрани, облегнах се перилата на стълбата, увих се с шала и вперих очи в някаква мрачна религиозна картина, която тъмнееше на стената.

Дженевра се забави. Помайването й бе досадно. Господин Пол все още не се помръдваше от мястото си; очаквах да чуя гневните му думи. Приближи до мен. „Ей сега отново ще изсъска“ — помислих си. Готова бях да запуша уши, подплашена от онова, което щеше да последва. Когато най-много очакваме нещо, то обикновено не се случва. Ослушваш се за ласкав шепот, а чуваш вик на злоба или болка. Готвиш се за пронизителен крясък, за гневни заплахи, погалва те дружески поздрав, тих, добродушен шепот. Господин Пол заговори кротко:

— Приятелите — рече той — не се карат за една дума. Кажете ми, аз ли, или онзи висок самомнителен англичанин (така в невежеството си той окачестви доктор Бретън) стана причина очите ви да се просълзят и бузите ви да запламтят, както пламтят все още?

— Нито вие, господине, нито който да било друг е събудил у мен споменатите от вас чувства — отвърнах сдържано и с този отговор отново надминах себе си и успях да постигна желаната от мен сухота и неискреност.

— Но какво толкова казах? — продължаваше той. — Обяснете ми. Бях разгневен. Не се чувах какво говоря. Какви ви казах?

— Неща, които по-добре да забравим! — отговорих строго и хладно.

— Значи моите думи са ви наранили? Смятайте, че не съм го произнесъл. Позволете да ги взема обратно, моля да ме извините.

— Не ви се сърдя, господине.

— Значи още по-лошо — не се сърдите, а сте оскърбена. Простете ми, мис Люси.

— Господин Еманюел, прощавам ви.

— Моля ви се, кажете с присъщия за вас тон, а не тъй враждебно, „Приятелю, прощавам ви“.

Това ме накара да се усмихна. И кой не би се усмихнал на тази негова тъга, на простотата, на искреността му?

— Добре! — викна той. — Ето че слънцето започна да се показва! Хайде, кажете го, приятелко!

— Господин Пол, прощавам ви.

— Никакво „господин“. Кажете другата дума, иначе не ще повярвам, че сте искрена. Насилете се — кажете „приятелю“, умолявам ви!

Изрекох думата. Той се усмихна. Трябваше да видиш тази негова усмивка, читателю, и тогава щеше да разбереш разликата в израженията му — разликата между сегашното и онова преди половин час. Питам се дали до този миг бях забелязвала усмивка, извикана от радост, от задоволство или от доброта, по устните или в очите на господин Пол. Ирония, сарказъм, недоволство, ликуване — стотици пъти бях виждала подобни чувства да заменят онова, което той смяташе за усмивка, но сегашният израз на доброта и сърдечност, изписан по лицето му, ме порази. То го промени от маска в лице. Дълбоките бръчки изчезнаха, косата му сякаш стана по-свежа и по-млада, мургавата, бледа, южняшка отсянка, която издаваше испанската му кръв, се замени с руменина. За пръв път виждах по човешко лице подобна метаморфоза, извикана от такъв незначителен повод. Той ме придружи до каретата. В същия миг господин Дьо Басомпие се появи с племенницата си.

Мис Фаншоу бе в ужасно настроение. За нея това бе една пропиляна вечер. Разстроена напълно, тя даде израз на мрачните си чувства още щом седнахме и вратите на каретата бяха затворени. В хулите й срещу доктор Бретън проличаваше омраза. След като бе разбрала, че не бе в състояние нито да го очарова, нито уязви, то бе единственото, което й оставаше, и тази омраза бе изразена тъй несдържано и многословно, че след като я слушах доста време, опитвайки да се контролирам, най-сетне чувството ми за справедливост се разбунтува и гневът ми пламна. Последва експлозия, защото и аз мога да избухвам, най-вече спрямо тази моя хубава, но несъвършена спътница, която всякога успяваше да събуди най-лошото у мене. Добре, че колелата на каретата трополяха оглушително по грубата каменна настилка на „Шозвий“, защото читателят ще ми повярва, че в колата не владееше тишина, нито се водеха тихи разговори. Колкото сериозно, толкова и престорено аз се постарах да разтърся Дженевра. Тя бе напуснала улица „Креси“ побесняла от яд, трябваше да я укротя преди да сме стигнали на улица „Фосет“. Затова бе необходимо да й изтъкна всички нейни недостатъци заслужените последици от тях; за целта си позволих да употребя думи, точни и ясни като ония, с които Джон Нокс е засипвал Мария Стюарт. Така трябваше да се говори с Дженевра, това я слагаше на мястото й. Уверена съм, че тази вечер тя си е легнала много по-уравновесена и спокойна и е спала много по-сладко, защото бе получила сериозен урок по държане.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

ЛАНЕЦЪТ

Господин Пол Еманюел бе особено чувствителен, когато някой, все едно кой, го прекъсваше по време на урок. Да се премине през класната стая при подобни обстоятелства, се смяташе и от учителки, и от ученички, заедно и поотделно, за равностойно на това, да изложиш живота си на смъртна опасност.

Дори и мадам Бек, когато се налагаше да го стори, „притичваше“ бързо, прихванала поли и внимателно заобикаляше страховитата „естрада“ подобно кораб, сепнат от бурните вълни. Що се отнася до портиерката Розин, върху която тежеше ужасяващото задължение на всеки половин час да извиква ученичките ту от един, ту от друг клас за техните уроци по музика или в параклиса, или в някой от двата салона, или в приемната, или в друга от стаите, в които имаше пиано — то тя при второто или третото изпълнение на дълга си направо се вцепеняваше от напрежение — състояние, предизвиквано от неописуемите погледи, хвърляни й през стрелкащите стъкла на очилата.

Една сутрин седях в карето и се занимавах с ръкоделието на една ученичка, която не бе успяла да го завърши навреме, докато пръстите ми шиеха, ушите ми се наслаждаваха на кресчендата и каденците на един глас, който долиташе назидателно от съседната класна стая и с всеки миг ставаше все по-гневен и по-застрашителен. Между мен и нарастващата буря имаше здрава стена, както и изход за бягство през стъклената врата на градината, тъй че изпитвах по-скоро удоволствие, отколкото ужас от предвестниците на урагана. Но бедната Розин бе в опасност, вече четири пъти тази сутрин тя бе извършила своите опасни набези, а сега й предстоеше за пети път да изпълни героичния си дълг и да извади съчката из огнената стихия — да измъкне една ученичка изпод носа на господин Пол.

— Боже, боже! — викна тя. — Какво правя? Господинът ще ме убие вече, сигурна съм, страшно е разгневен!

Обхваната от смелостта на отчаянието, тя отвори вратата.

— Госпожица Ла Мал на пианото! — долетя гласът й. Но преди още да се бе измъкнала навън и преди да бе затворила вратата, оня глас екна:

— От този момент забранявам да се влиза. Първият, който отвори тази врата или мине през тази стая, ще бъде обесен — ако ще да е и самата мадам Бек!

Не бяха минали и десет минути от издаването на тази заповед, по коридора отново долетяха стъпките от френските пантофки та Розин.

— Госпожице — промълви тя, — и срещу пет франка не влизам вече в този клас. Очилата на господина са ужасяващи, а е дошъл някакъв пратеник с вест от колежа „Атене“. Обясних на мадам Бек, че не смея да му съобщя, а тя ми каза вие да го сторите.

— Аз ли? О, не, само това не! Не е моя работа. Хайде, Розин! Изпълнете дълга си. Съберете смелост — атакувайте още веднъж!

— Аз ли, госпожице? Не е възможно! Днеска вече пет пъти го ядосах. За тази работа мадам би трябвало да наеме стражар. Уф! Омразна ми вече!

— О, стига! Вие май сте страхливка. Какво е съобщението?

— Точно от ония, които господинът най-много мрази — веднага да отиде в „Атене“, защото бил дошъл някакъв официален посетител, инспектор или нещо подобно, и господинът трябвало да се срещне с него. Знаете, че господинът мрази подобни принуди.

Да, знаех го отлично. Трескавият дребен мъж ненавиждаше насилването или пришпорването, всяко неотложно или задължително дело го караше да се бунтува. Но аз поех отговорността — естествено страхувах се, но едновременно с това изпитвах и други чувства, между които бе и любопитството. Отворих вратата, влязох, затворих я зад мен колкото можеше по-бързо и по-безшумно с разтрепераната си ръка, защото да се движиш мудно или припряно, да тракнеш ключалката или да оставиш вратата да зее полуотворена, това бяха отежняващи обстоятелства, често пъти по-страшни и от самото престъпление. И тъй, аз стоях ей тук, а той стоеше отсреща. Настроението му бе лошо — от най-лошите. Предаваше урок по аритметика — защото се хващаше да преподава по всеки предмет, който му дойдеше на ума, а пък аритметиката, като суха наука, му досаждаше. Всички ученички трепереха, когато заговореше за числа. Той седеше приведен над катедрата. Да вдигне поглед към влезлия, нарушил пряко разпоредбите и забраните му, очевидно не му бе по силите в момента. И толкоз по-добре. По този начин успях да спечеля време, за да прекося дългата стая, а и за мен бе много по-леко да срещна очи в очи избухването на гнева му, отколкото да го гледам как се готви да ме връхлети отдалеч.

Спрях точно пред катедрата. Естествено не бях достойна да привлека веднага вниманието му. Той продължи да предава урока. Не желаех да приема пренебрежението му. Той бе длъжен да ме изслуша и да отговори на съобщението.

Не бях достатъчно висока, за да вдигна глава над катедрата върху естрадата, и понеже не го виждах от мястото, на което стоях, позволих си първо да надзърна отстрани с намерение да огледам добре лицето му, което при влизането ми бе заприличало на черен и болнав тигър. На два пъти успях да го огледам безнаказано, да приближа и да се оттегля безнаказано, но на третия път, едва що погледът му бе проникнал зад преградата на катедрата, той бе хванат и прикован от самите му зеници — прикован от очилата. Розин имаше право; тези инструменти криеха някакъв загадъчен и неизменен ужас, който надминаваше по сила променливия гняв в открития поглед на оня, който ги носеше.

Сега открих предимството на това да бъдеш наблизо. Тези очила за късогледство бяха безполезни за оглеждане на престъпника, застанал под самия нос на господина, и той съответно ги свали, тъй че сега и двамата бяхме на равни начала.

Драго ми бе, че не бях истински стресната от него — че всъщност, изправена отпреде му, изобщо не изпитвах страх, защото пред разлюляното от бесилката въже, на което бе заплашил да увеси всеки, който наруши издадената от него заповед, аз бях в състояние да размотая кълбо от сърмените конци на сладкодумието и да отнема поне частичка от набралия се у него гняв. Естествено не си позволих да сипя учтивости пред очите на всички. Преметнах конеца през катедрата на учителя и го впримчих около облегалката на стола му.

— Какво искате? — изръмжа той, но гласът му се разнесе тихо от гърлото и гърдите, защото говореше със стиснати зъби, сякаш си бе дал клетва нищо на света да не го накара да се усмихне. Моят отговор последва ясен и неотстъпчив.

— Господине — заявих му, — аз искам невъзможното, небивалото. — И като сметнах за по-добре да не обърквам нещата, и да изрека съобщението, решително, тихо, но бързо предадох вестта от „Атене“, като цветущо преувеличих нейната неотложност.

Той естествено не поиска и да чуе. Нямало да отиде, нямало да остави часа си, та, ако ще, всички управници на Вийет да настоявали за това. Нямало да мръдне на сантиметър от пътя си, дори кралят, Министерският съвет и Народното събрание, да му наредели това.

Ала аз знаех, че трябва да отиде — че каквото и да приказваше, дългът и интересите му налагаха незабавно и дословно да се подчини на повикването. Затова стоях и чаках мълчаливо, сякаш не ми бе казал нищо. Той запита какво още искам.

— Само отговора на господина, за да го предам на пратеника.

Той махна нетърпеливо.

Осмелих се да протегна ръка към шапката му, която лежеше мрачно върху перваза на прозореца. Той проследи с поглед този смел жест, обхванато от смесено чувство на жалост и удивление пред моята дързост.

— Аха — промърмори, — ако сме стигнали дотам, ако мис Люси си позволява да докосва шапката ми, нека тогава да я сложи на главата, да се предреши на мъж и да бъде любезна да иде в „Атене“ вместо мен.

С най-голямо уважение сложих шапката на катедрата, откъдето тя сякаш ми кимна възмутено с периферията си.

— Ще напиша бележка, за да се извиня: това ще сторя! — заяви той, все още решен да се съпротивлява.

Знаех, че това е невъзможно, затова леко побутнах шапката към ръката му. Поместена от мене, тя се хлъзна по гладкия наклон на полираната и гола катедра, понесе след себе си леките очила в стоманени рамки и — ужасявам се да си спомня! — те паднаха върху естрадата. Колко пъти преди това ги бях виждала да падат, без да им стане нещо, но този път за нещастие на Люси Сноу те паднаха така, че всяко ясно стъкълце се превърна в безформена и натрошена звезда!

Сега вече се слисах — слисах се и се изпълних със съжаление. Знаех колко ценни са тези очила. Зрението на господин Пол бе особено, трудно да се коригираше, а тези стъкла му подхождаха много добре. Чувала го бях да ги нарича „съкровища“. Когато ги вдигнах, натрошени и безполезни, ръката ми потрепера. Дълбоко бях стресната от белята, която направих, но струва ми се, че бях обзета по-скоро от жалост, отколкото от страх. Известно време не смеех да погледна сполетения от бедата учител. Той проговори пръв.

— Ето! — рече. — Останах си без очила! Мис Люси, вярвам, ще признае, че въжето и бесилото са напълно заслужени. Трепери в очакване на присъдата. А, изменнице, изменнице! Решили сте да ви падна в ръцете безпомощен и сляп!

Вдигнах поглед. Лицето му, вместо да е разлютено, застрашително и намръщено, преливаше в оная усмивка, розовееше в оная руменина, която го озаряваше вечерта в хотел „Креси“. Не бе разгневен, не бе дори тъжен. Спрямо истинските бели, той откликваше с пълно опрощение; пред истинското предизвикателство се превръщаше в търпелив светец. Случката, която ми изглеждаше толкова злополучна — която според мен бе провалила отведнъж всичките ми шансове да го убедя — се бе превърнала в мой пръв помощник. Неподатлив към убеждаване, докато не му бях сторила нищо лошо, той бе сърдечно склонен на всякакви отстъпки, щом вече стоях пред него в ролята на умишлен и разкаян злосторник.

Той продължаваше мило да ме укорява, че съм била „силна жена, ужасна англичанка, същински ураган“, и накрая заяви, че нямал друг изход, освен да се подчини на оная, дала му такъв пример за опасната си сила, постъпила съм точно като „великия император“, който разбил една ваза, за да смае околните. Накрая той наложи шапката си, стисна окуражаващо и опрощаващо ръката ми, измъкна от нея счупените си очила, поклони се за сбогом и се понесе към „Атене“, развеселен и в чудесно настроение.

След гореспоменатата дружелюбност читателят ще съжали, когато научи, че преди още да се бе стъмнило, отново се карах с господин Пол, но тъй стана, и то не по моя вина.

Той имаше обичая — един много похвален и приятен обичай — да пристигне вечер, без да е предупредил, да нахлуе в тихия час за занимания, да се натрапи неочаквано на нас и на заниманията ни, да накара да се затворят учебниците, да е измъкнат ръкоделията и като разгъне пред себе си някоя дебела книга или книжка с памфлети, да ни предложи наместо противния урок по вероучение, четен монотонно от позаспалата ученичка, някоя трагедия, внушителна благодарение на пламенния му глас — някоя драма, която до този миг аз не съм оценявала както трябва; защото господин Еманюел съумяваше да я превърне в съд за излияния и да я напълни, с вродения си размах и страст, като купа с живителна течност. Друг път поразяваше мрака на нашито ежедневие с лъч, отразен от друг, по-слънчев свят, даваше ни възможност да надзърнем в съвременната литература, прочиташе ни пасажи от някое увлекателно четиво или пък последния фейлетон, предизвикал бурен смях в парижките салони, като всякога със строгата си ръка се стараеше да премахне от трагедията, мелодрамата, разказа или есето всеки пасаж, фраза или дума, които според него бяха неподходящи за ушите на тази аудитория от млади девици. Забелязаха бях, и то неведнъж, че там, където пропускът остава безсмислена празнота или обезсилваше фразата, той можеше и съумяваше да измисли цели параграфи, също толкова въздействуващи, както пропуснатите. Диалозите и описанията, които съчиняваше, бяха често дори по-хубави от съкратените.

И тъй, в описаната вечер ние седяхме тихи като монахини в „усамотение“; ученичките учеха, а учителките работеха. Спомням си моето ръкоделие. Беше красиво и ми доставяше удоволствие. Работех го с определена цел, не само за да убивам времето. Смятах, като го завърша, да го подаря, а понеже часът за поднасяне на подаръка наближаваше, трябваше да бързам, шиех усилено.

Чухме познатото ни рязко иззвъняване, сетне до нас стигна тропотът от забързаните стъпки. Думите „господинът идва“ още не бяха доизречени, когато двукрилата врата се разцепи (защото тя наистина се „разцепваше“, когато влизаше той; дума, бавна като „отвори“, не е в състояние да опише действията му) и той застана сред нас.

Имаше две маси за занимания, дълги и оградени с пейки, над всяка от тях висеше лампа. Под тази лампа, от двете страни на масата, седеше по една учителка. Ученичките се нареждаха отляво и отдясно, най-възрастните или най-ученолюбивите по-близо до лампите или „тропиците“, а по-мързеливите и по-малките към „северния“ и «южния» полюс. Господинът имаше обичай учтиво да предлага стол на някоя от учителките, обикновено на Зели Сент Пиер, главната учителка, сетне да се настани от освободеното от нея място и да се възползува от цялото сияние на Рака или Козирога, нещо, което поради лошото зрение му бе необходимо.

Както винаги, Зели стана живо, засмяна до уши, разкрила две редици бели зъби в оная нейна особена усмивка, която минаваше от ухо до ухо и се бележеше единствено с острота, тънка извивка на устните, без да се разпростре по изражението й, без трапчинки по бузите, без светлинки в очите. Предполагам, че господинът не я забеляза или по-скоро бе решил да не я забелязва, защото бе капризен като някоя жена; освен това очилата (беше си купил нови) му служеха за извинение при подобен пропуск и недоглеждане. Все едно какво му е било в ума, но той отмина Зели, тръгна към отсрещната страна на масата и преди да съм успяла да мръдна, прошепна: «Не мърдайте», и се настани между мен и мис Фаншоу, постоянната моя съседка, която всякога ме допираше с лакът, макар вечно да й повтарях:

— Дженевра, няма ли най-сетне да ме оставите на мира!

Лесно бе да се каже «Не мърдайте», но какво друго можех да сторя? Трябваше да му сторя място, трябваше да помоля ученичките да се отдръпнат, за да се отдръпна и аз. На Дженевра й беше добре да се залепи до мене, «за да й бъдело топло», както обясняваше, в студените зимни вечери и да ме боде в сърцето с нейните вечни задевки и побутвания — дотам, че ме принуждаваше понякога да скривам по някоя карфица в колана си, за да се пазя от острия й лакът; но смятах, че с господин Еманюел не мога да се държа по същия начин, затова отдръпнах конците и ножиците, за да освободя място за книгата му, и се поместих, всъщност отдалечих се на не повече от метър — нещо, което всеки разумен човек би сметнал за естествено, прилично разстояние. Ала господин Еманюел не бе разумен човек; като прахан и кремък, какъвто си бе — той припали и пламна изведнъж.

— Значи не ме искате за съсед — измърмори. — Значи ще се делим на касти, отнасяте се с мен като с парий — кипеше учителят. — Добре! Ще го наредим другояче! — И се хвана на работа.

— Станете, госпожици! — викна господин Пол.

Момичетата станаха. Той ги накара да се оттеглят от другата страна на масата. Мене ме заведе до края на дългата пейка и след като ми донесе кошничката за ръкоделие, коприната, ножиците и всички принадлежности, сам се настани на противоположния край.

Колко абсурдно изглеждаше всичко, сторено дотук, никой не посмя да се изсмее, беда щеше да сполети нещастницата, която би си позволила да се изкиска. Що се отнася до мен, приех всичко с пълно спокойствие. Седях си тям усамотена и откъсната от света. Седях, гледах си работата и не се чувствувах нещастна.

— Достатъчно ли ви е това разстояние? — запита той.

— Господинът ще прецени най-добро — отвърнах.

— Много сте добре. Вие поискахте да сте нашироко. Не съм крив аз.

И с това твърдение той започна да чете.

За беда избрал си бе френския превод на онова, което обяви като «драма Вилямс Шекспир; лъжливото божество — гласяха по-нататъшните обяснения — на ония езичници, англичаните». Как би допълнил описанието, ако настроението му бе се помръкнало, не смея и да си представя.

Естествено преводът на френски бе много лош, а пък и аз не си направих труд да прикривам възмущението, извикано от някои безобидни пропуски и несъвършенства. Не беше необходимо да казвам каквото и да е, ала човек може да показва мнението, което му е забранено да изрази с думи. Очилата на господина бяха нащрек и той забелязваше всеки мой възмутен поглед, не вярвам да е пропуснал ни един. Накрая махна очилата, за да остави очите си да искрят на воля, и тъй яростно се разгорещи на северния полюс, където доброволно се бе изолирал, както не би могъл да се затопли в тази студена стая дори под отвесните лъчи на самото съзвездие Рак.

Свърши да чете и аз очаквах да видя дали ще се оттегли, без да е дал израз на яда си, или ще го пусна да се изрази. Не бе в нрава му да се владее, но всъщност какво му бях сторила, за да му дам повод за открита вражда? Не бях промълвила нито думи и не би било справедливо да ме кори или наказва за това, че съм пораздвижила малко по-волно мускулите край очите и устата си.

Донесоха вечерята, която се състоеше от хляб и мляко, разредено с хладка водица. От уважение към присъствието на учителя оставиха настрана кифлите и чашите, вместо незабавно да ги раздадат.

— Вечеряйте спокойно, госпожици — рече той, като се преструваше на залисан в някакви бележки, които правеше по полето на своя «Вилямс Шекспир». Те започнаха да се хранят. Дадоха и на мен чаша и кифла, не мръднах от мястото на наказанието и продължих да шия, като отпивах от чашата и отхапвах от кифлата най-хладнокръвно — с една самоувереност, непривична за мен и приятно нова за усещанията ми. Сякаш присъствието на човек, тъй спокоен, раздразнителен и обидчив като господин Пол поглъщаше всички трескави и смущаващи влияния подобно някакъв магнит и ме оставяше спокойна и уравновесена.

Той стана. «Дали ще си тръгне без нито дума?» Да, запъти се към вратата.

Не, върна се, но изглежда само за да си прибере кутията за моливи, която бе забравил на масата.

Взе я, сложи вътре молива, счупи върха му с ръба й, подостри го, мушна кутията в джоба и тръгна право към мен.

Ученичките и учителките, сбрани край другата маса, разговаряха оживено. По време на хранене винаги приказваха; привикнали към подобно държане, не се стараеха и сега да говорят по-тихо.

Господин Пол дойде и застана зад мене. Запита ме какво бродирам и аз му обясних, че правя един ланец.

Запита:

— За кого?

А пък аз отвърнах:

— За един господин — един от моите приятели.

Господин Пол се понаведе и продължи — както пишат писателите и както всъщност си беше в неговия случай — да «съска» в ухото ми язвителни слова.

Заяви ми, че от всички жени, които познавал, аз съм била онази, която умеела да се държи най-отблъскващо. Била съм тази, с която било невъзможно да се поддържат приятелски отношения. Имала съм «несговорчив характер» и съм била невероятно своенравна. Как съм успявала да го правя и какво ме прихващало, не можел да разбере, но колкото и миролюбиво и дружелюбно да постъпвал човек към мене — тряс! — изведнъж съм превръщала съгласието в несъгласие, доброжелателството във враждебност. От своя страна, той — господин Пол — бил най-добронамерен към мене. Доколкото си спомнял, не ми бил сторил никакво зло. Можел да се смята в правото си да иска от мен поне да го приемам като неутрален познайник, невинен откъм враждебни чувства. А вижте как съм се държела — с каква хапливост, колко бунтовно, с каква «необуздана» несправедливост!

Тук не се сдържах да отворя широко очи и дори да възкликна:

— Хапливо! Бунтовно! Необуздано! Не знаех това.

— Шт! Замълчете! Ето нa! Избухнахте веднага като барут!

Съжалявал — много съжалявал, окайвал ме заради тази ми злощастна странност. Тази моя «буйност», тази «пламенност» — може би благородна, но малко прекалена — щяла според него да ми навлече беди. Жалко. Притежавала съм според него и добри качества и ако съм била благоразумна да стана по-сдържана, по-трезва, не тъй надменна, не тъй «кокетна», не тъй устремена към показност, не тъй склонна да надценявам външния блясък — да се възхищавам от вниманието на хора, забележителни единствено с по-високия си ръст, с контешкия си вид и с огромната си самонадеяност, — може би съм щяла да се окажа полезен, дори великолепен човек. Но тъй, както било… И тук гласът на малкия човек секна.

Искаше ми се да го погледна, да му подам ръка или да изрека успокоителна дума, ала се страхувах, че помръдна ли, или ще се разсмея, или ще заплача, толкова странно в своята цялост бе това смесване на трогателно с абсурдно.

Помислих, че си е отишъл. Но не, той седна, за да продължи по-спокойно.

Докато той, господин Пол, все още приказвал по тези мъчителни въпроси, щял да рискува да извика гнева ми за мое добро, щял да се осмели да спомене за една промяна, която бил забелязал в облеклото ми. Готов бил да признае, че когато се запознал с мен — по-скоро когато ми хвърлял по някой бегъл поглед от време на време, — в това отношение съм го задоволявала. Сериозното ми облекло, строгата простота на дрехите ми го карали да вярва в мен. Чие съдбоносно въздействие ме било накарало напоследък да кича с цветя периферията на шапката си, да нося бродирани яки и дори веднъж да се появя в червена рокля, той може би се досещал, но засега не искал да го изрича на глас.

Отново го прекъснах и този път в гласа ми прозвуча възмущение и дори ужас:

— Но как тъй червена, господин Пол? Не беше червена. Беше розова, и то светлорозова, освен това се закриваше от черна дантела.

Розова или червена, жълта или пурпурна, граховозелена или небесносиня, всичко било все същото. Това били показни, вятърничави цветове, а пък дантелата, за която съм споменала, тя вече била като капак на всичко. И той въздъхна над моето падение. За голямо съжаление не можел да опише с подробности всичко, което искал да каже. Понеже не знаел точните названия на тия «джунджурии», сигурно щял да сбърка някоя дума и щял да се изложи на присмеха ми, да възбуди моя припламващ и страстен характер. Ограничавал се само да каже с общи думи — а знаел, че тези общи думи са на място, — напоследък облеклото ми било станало «светско по вид», нещо, което го наранявало.

Какво «светско» намираше в зимната ми вълнена дреха и бяла яка, не можех да разбера; а когато го запитах, отвърна, че всичко било изпипано с прекалено голямо желание, за да блесне, и освен това на шията си съм носела панделка.

— Но щом ви дразни панделката в облеклото на жената, господине, сигурно ще се възмутите от ей това нещо, носено от мъж, така ли? — И му показах светлата малка верижка от коприна и злато. Отвърна ми дълбока въздишка, подбудена очевидно от моята вятърничавост.

Той поседя няколко минути мълчаливо и като наблюдаваше как работя ланеца, който сега бродирах още по-усърдно от преди, запита ме дали онова, което току-що е изрекъл, ме е накарало дълбоко да го ненавидя.

Не помня какво точно му отговорих и как му го казах, дори не зная дали изобщо проговорих, но се разделихме приятелско; след като бе стигнал до вратата, господин Пол се върна само за да ми обясни: «да не съм смятала, че изобщо не е харесал червената ми рокля» («Розова! Розова!», вметнах аз), че «всъщност ми приличала» (истината е, че вкусът на господин Пол клонеше към ярките цветове), искал само да ме посъветва, когато я нося, да си внушавам чувството, че материята е «груба», а цветът «пепелявосив».

— Ами цветята на шапката ми, господине? Те са много дребни…

— Тогава ги оставете дребни. Не им позволявайте да пораснат.

— А панделката, господине?

— Панделката може! — долетя благосклонният отговор.

Тъй уредихме въпроса.

Браво, Люси Сноу, здравата те смъмриха, насапунисаха те с лют сапун, и то защо — заради грешната ти склонност към светската ти суета. Да не вярваш просто. А ти се мислеше за меланхолична и сериозна личност! Мис Фаншоу те смята за втори Диоген. Неотдавна господин Дьо Басомпие тактично промени темата, когато се заговори за неукротимата Вашти, защото — както учтиво се изрази — «мис Сноу се смущава». Доктор Бретън те знае единствено като «кротката Люси», «същество, безобидно като сянка» — тъй каза и ти го чу, като го каза. «Люси страда от прекалено строг вкус и държане, липсва й цвят на характера и на облеклото.» Такива са твоите впечатления, тъй си мислят и приятелите ти и изведнъж се явява един дребен мъж, различаващ се диаметрално от всички тях, който те обвинява, че си прекалено свободна и весела, прекалено открита и приказлива, твърде пъстра и цветна. Този безпощаден малък мъж — този безжалостен цензор — сбира всичките ти незначителни прегрешения в суетността, злощастната ти розова рокля, мъничкото ти венче, тъничката ти панделка, жалката ти дантелка и те призовава да се оправдаваш за всяко едно от тях. Ти си навикнала да те вземат за сянка в слънцето на живота. Колко е необичайно да видиш, че някой вдига ръка да предпази очи, защото го заслепяваш като ярък лъч.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

ПРАЗНЕНСТВОТО НА ГОСПОДИН ПОЛ

На другата сутрин станах един час преди зазоряване и довърших моя ланец, коленичила на пода в спалнята до средната поставка, за да се възползувам от последното мъждукане на нощната лампа.

Всичките ми материали — целият ми запас от мъниста и коприна — се свършиха, докато верижката получи желаната от мен дължина и плътност. Изработих я двойна, защото знаех, че за да се задоволи вкусът на оня, за когото я приготвях, трябваше непременно да е много красива. Необходима ми бе малка златна закопчалка. За щастие подобна закопчалка имах на единствената си огърлица. Извадих я оттам, приших я на ланеца, сетне го сгънах внимателно и го сложих в кутийката, която бях купила заради изяществото й — беше от тропическа медена черупка, бледооранжева, покрита с коронка от искрящи сини камъчета. На вътрешната страна на капачето внимателно изгравирах с върха на ножицата нечии инициали.

Читателят, надявам се, помни описанието на тържеството в чест на мадам Бек. Вероятно не е забравил, че на всяка нейна годишнина в училището се събираха пари и се поднасяше подарък. Съблюдаването на този ден бе чест, отдавана единствено на мадам, и макар не толкова тържествено — на нейния роднина и съветник, господин Еманюел. В неговия случай то бе почит, изразена спонтанно, а не премисляна и уговаряна предварително — допълнително доказателство сред многобройните други за уважението, с което се отнасяха ученичките към учителя па литература въпреки неговите пристрастия, предубеждения и раздразнителност. Той бе дал да се разбере, че няма да приеме нито порцелан, нито скъпоценности. Радваше го малкото внимание, стойността, парите изобщо не го трогваха. Диамантеният пръстен или златната кутийка за енфие биха го развълнували много по-малко от някое цвете или рисунка, поднесени му простичко и от сърце. Такъв беше по характер. Не будеше симпатия при първа среща, но печелеше — при продължително общуване.

Празникът на господин Пол бе на първи март, четвъртък. Денят бе топъл и слънчев и тъй като тогава всички посещаваха литургията и освен туй следобедът бе отреден за почивка, разрешаваше се да се излиза из града, да се пазарува и да се ходи на гости, всички тези съображения изискваха по-хубаво облекло и елегантност. Всички носеха чисти яки, а обикновената училищна рокля бе заменена с нещо по-леко и по-светло. В този четвъртък госпожица Зели Сент Пиер си облече копринена дреха — нещо, което се смяташе в Лабасекур за лекомислено разточителство и лукс, — да, дори подхвърляха, че рано сутринта извикала фризьор да й оправи косите. По-наблюдателните ученички откриха, че била напръскала ръцете и кърпичката си нов моден парфюм. Бедната Зели. Напоследък тя често заявяваше, че се е уморила смъртно от този затворен трудов живот, че копнеела да има средства и време, за да си почине, да има кой да работи вместо нея — съпруг, който да й плаща дълговете (затънала бе до гуша в тях), да й купува дрехи и да й даде свобода, както се изразяваше, «за да вкуси малко от удоволствията». Отдавна се шушнеше, че е хвърлила око на господин Еманюел. А господин Еманюел често задържаше погледа си на нея. Стоеше и я наблюдаваше неотлъчно в продължение на дълги минути. Виждала съм го да я гледа цял четвърт час, докато ученичките тихо пишеха съчинение, а той седеше възхитен на естрадата и не вършеше нищо. Осъзнаваща това царствено внимание, тя се притесняваше, хем поласкана, хем удивена, а господинът долавяше какво изпитва и я оглеждаше с отблъскваща проницателност — в някои случаи той притежаваше ужасяващо, безпогрешно прозрение и умееше да улови и най-тайната мисъл в скривалището й, да разголи празните, безплодни места на душата и под най-пищното було; да, както и лошите скъпоценности, скритите недъзи — всичко онова, което и мъже, и жени биха искали да укрият — кривият гръбнак, сакатият крак, с който си се родил, и дори по-лошото — петната и уврежданията, които хората сами си нанасят. Господин Пол бе готов да съчувствува и да прости и най-странния недостатък, стига да си го признаваш открито, ала там, където очите му съзираха непочтено залъгване, където неспокойното му търсещо око откриваше лъжливо прикриване, о, там той проявяваше жестокост и дори проклетия. Екзалтирано дръпваше покривалото от бедните сгърчени нещастници, страстно ги подканваше към хребета на позорния хълм и там ги показваше голи, измамни, жалки, живи лъжци, бедни изчадия, които не биваше да се гледат без покривало. Той смяташе, че постъпва справедливо; що се отнася до мен, съмнявам се дали човекът е в правото си да раздава подобно правосъдие към друг човек. Неведнъж при подобни негови прояви съм се виждала принудена да опростя сълзите на жертвите му и не съм му спестявала гнева и укорите си. Той ги заслужаваше, но не бе лесно да го разубедиш в твърдата му вяра, че е постъпил справедливо и полезно.

След закуската и подир литургията училищният звънец събра всички в класните стаи. Гледката беше красива. Учителки и ученички седяха, спретнато облечени, и всяка държеше в ръка празничен букет — най-хубави и свежи пролетни цветя изпълваха въздуха със своето ухание. Само аз нямах букет. Обичам да гледам цветята, когато растат, ала откъснат ли се, те вече не ме радват. Смятам ги за неща без корен, тленни, приликата им с живота ме натъжава. Никога не поднасям цветя на хората, които обичам, не желая никога да получа цвете от ръце, които са ми скъпи. Госпожица Сент Пиер забеляза, че ръцете ми са празни. Не можеше да повярва, че съм проявила небрежност. Очите й живо потърсиха около мен — не можеше да не съм скрила някъде поне едно символично цвете, някое букетче от виолетки, нещо, с което да си спечеля похвала за проявения вкус, за изобретателност. Невъобразимата англичанка надмина опасенията на парижанката. Тя стоеше буквално «празна», без букетче и без листенце, като зимно дърво. Убедила се, че е тъй, Зели се усмихна доволна.

— Колко разумно сте постъпили, че сте си спестили парите, мис Люси — рече тя. — А пък аз, глупачката, взех и прахосах цели два франка за един букет от парникови цветя!

И тя гордо ми го показа.

Но тихо! Чуват се стъпки — стъпките! Те приближаваха отчетливо както винаги, ала с една отчетливост, казахме си поласкани, вдъхновена от други чувства, не само от нервност и целенасоченост. Стори ни се, че тази сутрин в «устрема» (изразено по-романтично) на нашия учител имаше нещо дружелюбно; и така беше.

Влезе в настроение, което се разля като нов слънчев лъч в и без туй в добре осветения първи клас. Утринната светлина, заиграла сред нашите цветя и огряла засмяно стените, се подсили от благия поздрав на господин Пол. Като истински французин (макар и да не зная защо го казвам, тъй като у него нямаше нито лабасекурска, нито френска кръв), той се бе облякъл за «случая» и за събитието. Очертанията на тялото му не се губеха в неясните, мрачни и затворнически гънки на черното му палто, обратното — фигурата ми (такава, каквато си беше — не смятам да я възвеличавам), бе стегната в елегантен жакет и копринена жилетка от красива материя. Наперената и безобразна «гръцка капа» липсваше. Той приближи гологлав, стиснал в ръката, облечена в ръкавица, една нормална, хубава шапка. Дребничкият човек изглеждаше елегантен, много елегантен. В сините му очи се четеше дружелюбност, мургавото му лице излъчваше добри чувства, които го правеха красиво. Човек просто забравяше, че носът му, макар и немалък, бе някак безформен, че страните му са хлътнали, че челото му е изпъкнало и ръбато, че устата му не е като розова пъпка. Човек го приемаше такъв, какъвто е, и съзнаваше, че е тъкмо противоположното на скучен и незначителен.

Той отиде до катедрата и постави там шапката и ръкавиците си. «Bon jour, mon amies» (Добър ден, приятели), прозвуча гласът му, в който имаше нотки на извинение за острите понякога забележки и хапливо заяждане. Не беше закачлив, добродушен глас, нито пък напевен като на свещеника, ала си бе само негов — бе гласът, с който личеше, че говори от сърце. Това негово сърце понякога наистина проговаряше; макар и раздразнително, то не бе каменно. В кората му имаше места, които бяха много нежни — които го караха да бъде нежен с малките деца, които му позволяваха да се привързва към девойките и жените, макар и да бе бунтовник по душа, той не бе в състояние да отрече, че те го привличат повече, отколкото съществата от неговия пол.

— Всички ние желаем на господина един добър ден и му поднасяме своите поздравления по случай неговия празник — изрече госпожица Зели, обявявайки се за говорителка на събранието, и като пристъпи с присъщите й приветливи движения, постави пред нея своя скъп букет. Той се поклони.

Нареди се дълга редица от поздравяващи. Всички ученички с плъзгащата се походка на чужденките, минаваха край него и оставяха своите цветя. Всяко момиче подреждаше букета си върху катедрата по такъв изкусен начин, че се получи нещо като цветна пирамида — пирамида разцъфтяла, разклонена и извисена с такава пищност, че накрая скри своя герой. След като тази церемония свърши, всички се върнаха по местата си и тогава настъпи дълбока тишина в очакване на неговото слово.

Изминаха цели пет минути, а мълчанието продължаваше; минаха десет, без да се чуе нито звук.

Мнозина от присъствуващите вече започнаха да се чудят какво чака господинът. И с пълно право. Безгласен и невидим, неподвижен и мълчалив, той се притесняваше зад купчината цветя.

Накрая оттам се зачу глас, приглушен, сякаш долиташе от някаква яма:

— Това ли е всичко?

Госпожица Зели се огледа.

— Всички ли предадоха букетите си? — запита тя ученичките.

Да, всички бяха оставили китките си, от най-възрастните до най-малките, от най-високата до най-ниската. Главната учителка го съобщи.

— И това ли е всичко? — прозвуча пак въпросът, изречен с още по-плътна интонация отпреди.

— Господине — изправи се госпожица Сент Пиер и сега заговори с характерната си сладка усмивка, — имам честта да ви съобщя, че с едно-единствено изключение всички присъствуващи в класа са ви поднесли своите цветя. Господинът ще бъде тъй добър да извини мис Люси. Като чужденка, тя най-вероятно не е знаела нашите обичаи или не оценява тяхното значение. Мис Люси е сметнала тази церемония за прекалено лекомислена, за да й отдаде нужното внимание.

— Браво! — промълвих през зъби. — Умееш да приказваш, Зели.

Едно помахване с ръка зад пирамидата бе единственият отговор на думите на госпожица Сент Пиер. Този жест като че ли осъждаше думите и искаше тишина.

След малко ръката бе последвана от цялата фигура; заставайки отпред на естрадата, взрян право пред себе си в огромната карта на света, която прикриваше отсрещната стена, той запита за трети път с много трагичен глас:

— Това ли е всичко?

Все още можех да оправя нещата, като пристъпя към него и сложа в ръката му червеникавата мидена кутийка, която в този миг стисках в своята собствена ръка. Всъщност това и смятах да сторя, но първо смешното държане на господина ме бе накарало да се позабавя, а след това пък превзетата намеса на госпожица Сент Пиер ме бе предизвикала да се въздържа. Читателят, който и без това няма никакви основания да приписва на мис Сноу кой знае какви достойнства на характера, едва ли ще се изненада да научи, че тя е сметнала за унизително да се защищава с намеците на парижанката, а освен това господин Пол изглеждаше толкова нещастен и приемаше пропуска ми тъй надълбоко, щото заслужаваше да бъде подразнен. Не поднесох кутийката, не промених израза си и останах на своето място безчувствена като камък.

— Добре тогава! — долетя гласът на господин Пол; като изрече тази фраза, по лицето му се изписа пристъп на бурни чувства — гняв, възмущение, решителност, — челото му се сбръчка, устните му се свиха, по страните му се вдълбаха дълбоки бръчки. Той преглътна онова, което му се искаше да каже, и се впусна в обичайното си слово.

Не си спомням точно какво беше то. Не слушах. Начинът, по който успя да се овладее, бързината, с която се справи с обидата или гнева си, всичко това ме накара да изпитам чувство, което бе противоположно на присмеха, събуден от въпроса «Това ли е всичко?»

Към края на речта му настъпи весел обрат. Заслушах се с учудване.

Вследствие на едно неочаквано раздвижване изпуснах напръстника си на пода и навеждайки се да го вдигна, ударих глава о острия ръб на масата; злополука, която съвсем естествено предизвика малко суматоха, макар да бе неприятна единствено за мене. Господин Пол се раздразни и като прати по дяволите достойнството и самообладанието, които никога не успяваха да го завладеят докрай, поддаде се на настроението, в което се чувствуваше най-добре.

Не зная как, но докато е произнасял своето слово, той бе успял да прекоси Ламанша и да акостира на английския бряг; заварих го там, където се заслушах.

Хвърляйки унищожителен поглед върху класа — поглед, който имаше за цел да покосява, когато стигне до мене, — той се нахвърли яростно върху «Les anglaises».

Не бях чувала да се говори срещу англичанките така, както говори в оная сутрин господин Пол. Не пощади нищо — нито ума, нито морала, нито поведението, нито външността ми. Особено ясно си спомням хулите срещу високия им ръст, дългите им шии, тънките им ръце, безбожния им скептицизъм, педантичното им образование, развлеченото им облекло, непоносимата им горделивост, престорената им добродетелност; сдъвка ги най-безпощадно и по вида му личеше, че само благоприличието го спира да изрече още по-жестоки неща. О, той беше зъл, отровен, необуздан и в резултата на всичко тъй отблъскващ с грозотата си.

«Ах, ти, малко, проклето, зло човече!, казах си аз, нима съм длъжна да се безпокоя, че съм щяла да те наскърбя, да засегна твоите чувства? Как не, за мен ти си вече без значение, като най-проскубания букет от твоята пирамида.»

Със съжаление признавам, че не успях да доведа докрай това свое решение. За известно време хулите срещу Англия и англичаните не успяха да ме засегнат. Стоически търпях в продължение на петнадесет минути, но тази съскаща усойница бе твърдо решена да ухапе и накрая изрече такива неща — не само за жените ни, но и за най-светлите ни имена и велики мъже, опетнявайки британски щит и окалвайки британското знаме, — че наистина успя да ме ухапе. Със злостна наслада той използува за доказателство най-цветистите злободневни европейски исторически лъжи. Зели и целият клас се разляха в широки усмивки на отмъстително тържество, защото тези шутове лабасекурите изпитват странна и тайна омраза към Англия. Накрая аз ударих силно по масата, отворих уста и изкрещях:

— Да живее Англия, историята и нейните герои! Долу Франция, лъжите и подлеците!

Класът занемя втрещен. Предполагам, че са ме сметнали за луда. Учителят измъкна носната си кърпа и злодейски се усмихна в гънките й. Злонамерено чудовище! Сега вече си мислеше, че е спечелил победа, защото ме бе накарал да се разгневя. Миг след туй то бе в добро настроение. Ласкаво взе да говори за подарените му цветя, изказа се поетично и символично за тяхната прелест, за уханието, чистотата и тъй нататък, послужи се с цветисти френски сравнения между «младите девойки» и красивите цветове пред него; отправи на госпожица Сент Пиер многословен комплимент за нейния пищен букет и завърши с изявлението, че в първата хубава и топла пролетна утрин възнамерявал да изведе целия клас на закуска в полето — «поне онези от класа — додаде натъртено, — които смятам за свои приятели».

— Аз не съм сред тях — възкликнах неволно.

— Добре! — отвърна той и като събра цветята в две ръце, изхвръкна от стаята, а пък аз сложих ръкоделието, ножиците, напръстника и пренебрегнатата кутийка в масата си и се качих горе. Не зная дали той е чувствувал гняв и ярост, но си признавам, че аз бях разтърсена от тях.

Но гневът ми бе странно мимолетен — не бях стояла час на ръба на леглото, припомняйки си вида, държането, думите му, и вече се усмихвах на случилото се. Дори съжалявах, че не съм му подарила кутийката. Имала бях желание да го зарадвам. Ала съдбата не бе повелила това.

Следобед като си спомних, че чиновете на класните стаи са достъпни за всички и като си помислих, че ще е по-добре да прибера онази кутийка заради инициалите на капака й, П. К. Д. Е., за Пол Карл (или Карлос) Давид Еманюел — това бе пълното му име (тези чужденци имат цяла върволица от кръщелни имена), — аз слязох в класната стая.

Тя тънеше в празнична тишина. Приходящите ученички се бяха разотишли, пансионерките бяха излезли на разходка, учителките освен дежурната за седмицата бяха из града на гости или на покупки. Етажът с класните стаи беше пуст, пуста бе и приемната с тежката тържествена лампа, спусната от тавана, с двата разклонени канделабри, с големия роял — затворен, онемял, наслаждаващ се на почивката в средата на седмицата. Учудих се, че вратата на първи клас зее полуотворена, защото обикновено тази стая, когато не учехме, стоеше заключена и в нея освен мадам Бек можех да влизам единствено аз, понеже притежавах втория ключ. Още повече се учудих, когато приближих и дочух отвътре някакво движение — долових стъпки, преместване на стол, шум от отваряне на капак.

«Сигурно мадам Бек извършва своите проверки» — реших, след като поразмислих. Открехнатата врата ми позволяваше да се уверя. Надникнах. И какво съзрях? Не одеянието на мадам Бек — шалът и чистото боне — а палтото и късо подстриганата коса на някой мъж. Тази личност бе седнала пред моята маса. Мургавата му ръка държеше отворения капак, а носът му бе заврян сред книгите ми. Беше с гръб към мене, но не можеше да има никакво съмнение. Бе съблякъл тържествените си дрехи, намъкнал бе любимото си изпоцапано с мастило палто, отвратителната «гръцка шапка» лежеше на пода, сякаш току-що изпусната от ръката, която бе заета с престъпното деяние.

Сега вече знаех, знаех го всъщност отдавна, че тази ръка на господин Еманюел е добре запозната със съдържанието на работната ми маса, че тя е вдигала и спускала капака, бъркала и подреждала съдържанието, което познаваше не по-зле от мене. В това нямаше никакво съмнение, защото той и не се стараеше да се крие. След всяко посещение оставяше ясни и неоспорими знаци. Ала до този миг не го бях хващала на местопрестъплението. Колкото и да го дебнех, не успявах да разбера часовете и миговете на неговите посещения. Познавах делата на добрия дух по класните упражнения, оставяни да пренощуват и пълни с грешки, които на сутринта намирах грижливо поправени. Облагодетелствувах се от неговата доброжелателност с дарения, които приемах с радост и благодарност. Помежду някой пожълтял речник и изпокъсана граматика магически се появяваше нова интересна книга или класически роман, натежал и сладък в своята зрелост. Из кошницата ми засмяно надничаше някоя новела, под нея се спотайваше или памфлет, или списание, от които бяха подбрани пасажите, четени предишната вечер. Нямаше никакво съмнение за източника, от който идваха тези съкровища. Дори без никакъв друг знак, една осъдителна и предателска странност, характерна за всички тях, изясняваше съмненията — до едно миришеха на пури. Естествено, беше възмутително. Така смятах отначало и бързо отварях прозореца да проветря вътрешността на масата си и с два пръста размахвах греховните брошури в пречистващия ветрец. Набързо се излекувах от това. Господин Пол ме залови в момента на деянието, разбра, бързо облекчи ръката ми от товара и миг след това той щеше да бъде хвърлен в разжарената печка. Случи се книга, която много исках да прочета, тъй че този път се оказах по-бърза и решителна от него, върнах си плячката, и след като си върнах книгата, не посмях да рискувам повторно. Но въпреки това до този миг не бях успяла да уловя на местопрестъплението странния, дружелюбен, ухаещ на пури фантом.

Сега най-после го бях пипнала. Ето го пред мене — добрия дух, цял-целеничък, а от устните му се къдреше бледия син дъх на кубинската му любима пура. Пушеше в масата ми; това би могло да го издаде. Раздразнена, но и зарадвана, че ще го изненадам — зарадвана тъй, както домакинята се радва, че е видяла чудотворна добра фея в краварника да дои кравата, — аз тихо се прокраднах в стаята, застанах зад него и крадливо се надвесих над рамото му.

Сърцето му се сви, като видя, че след сутришната враждебност, след привидното ми нехайство, след убеждението, извикано от неговото раздразнение, и след свадата, произлязла от яда му, той, готов да забрави и прости, ми бе донесъл два красиви тома, чиито заглавия и автори бяха гаранция, че са интересни. Както седеше надвесен над масата, той разбъркваше съдържанието, но добронамерено и грижливо — объркваше, но нищо не подреждаше. Разкаяния сви сърцето ми. Навеждах се над него, докато той седеше, неподозиращ нищо, искрено доброжелателен и струва ми се, с най-добри чувства към мен, а моят сутрешен гняв почти се стопи. Учителят Еманюел не ми беше несимпатичен.

Изглежда ме бе чул да дишам. Внезапно се извърна. Нравът му бе нервен, но той никога не се стряскаше и рядко пребледняваше, имаше нещо дръзко у този човек.

— Мислех, че сте отишли в града с другите приятелки — каза той, като бързо успя да се овладее. — Добре е, че не сте. Да не мислите, че ме е било страх да не ме хванете? Нищо подобно. Често надзъртам в масата ви.

— Господине, зная това.

— Понякога намирате тук ту брошура, ту книга, ала не ги прочитате, защото са били обхванати от това, нали? — И той докосна пурата.

— Обхванати са били и от това не стават по-приятни, ала аз ги прочитам.

— Но без удоволствие?

— Не желая да противореча на господина.

— Харесвате ли ги, или поне някои от тях? Приятно ли ви е, че ги оставям тук?

— Господинът ме е виждал да ги чета, и то не един път, знае колко малко са моите развлечения, за да подценявам ония, които той ми дава.

— Правя го от сърце и ако вие забелязвате, че го правя от сърце, и изпитвате известно удоволствие от моите усилия, защо тогава не можем да бъдем приятели?

— Фаталистът би рекъл: защото не можем.

— Тази сутрин — продължи той — станах в светло настроение и се явих в класа щастлив. Вие ми развалихте деня.

— Не, господине, само един или два часа от този ден, и то без умисъл.

— Без умисъл! Не, това бе моят празничен ден, всички освен вас ми пожелаха щастие. Малките момиченца от трети курс до едно ми поднесоха букетче виолетки, изрекоха ми своите поздравления; а вие — нищо. Ни една пъпчица, ни едно листенце, ни едно прошепната дума — ни един поглед. Нима и това беше без умисъл?

— Не съм искала да ви огорча.

— значи тогава наистина не сте знаели за нашия обичай? И не сте се подготвили? Иначе с готовност щяхте да изхарчите няколко стотинки, за да ме зарадвате — стига да сте знаели, че съм го очаквал? Кажете, че е тъй, и всичко ще забравя, болката ми ще стихне.

— Знаех, че сте очаквали, и се бях подготвила, ала не похарчих ни една стотинка за цвете.

— Това е хубаво. Добре е, че сте искрена. Бих ви намразил, ако ме бяхте измамили и излъгали. По-добре е направо да ми кажете: «Пол Карл Еманюел, презирам те, момчето ми!», вместо да се усмихвате престорено, да се правите на дружелюбна, а в сърцето да сте неискрена и студена. Не ви смятам за неискрена и студена, ала съм убеден, че сте направили голяма грешка в живота си. Мисля, че преценките ви са погрешни, че проявявате безразличие там, където дължите благодарност, и преданост и пламенност — където трябва да сте студена като лед. Не си мислете, че желая да изпитвате страст към мене, госпожице, опазил ме бог! Защо се стряскате? Защото казах «страст» ли? Добре, ще повторя. Има такава дума и има такова нещо, макар и не сред тези стени, слава на бога! Не сте дете, за да премълчавам онова, което съществува, ала аз произнесох само думата. А нещото, повярвайте ми, е чуждо на целия ми живот и на моите възгледи. То умря в миналото, по настоящем лежи в пръстта, гробът му е дълбок, добре зарит и много стар. Надявам се, че в бъдеще ще го дочакам да възкръсне за утеха на душата ми, но тогава то ще е променено — и по форма, и по дълбочина на чувството.

Смъртното ще е станало безсмъртно, то ще възкръсне не за земята, а за небето. Единственото, което искам да ви кажа на вас, мис Люси Сноу, е следното: отнасяйте се по-човешки с учителя Пол Еманюел!

Не можех да противореча на подобно изявление и затова замълчах.

— Кажете ми — продължаваше той, — кога е вашият рожден ден, и няма да ми се посвидят няколко сантима за един малък подарък.

— Значи ще постъпите като мене, господине. Това струва повече от няколко сантима и аз не се скъпя за цената.

Извадих кутийката от отворената маса и я сложих в ръката му.

— Тази сутрин я бях приготвила в скута си — продължех — и ако господинът бе малко по-търпелив, а госпожица Сент Пиер не тъй-припряна, а може би трябваше да кажа: ако и аз бях по-спокойна и мъдра, още тогава щях да ви я дам.

Той погледна кутийката. Видях, че ясният й, топъл оттенък и лъчистите сини камъчета зарадваха очите му. Помолих го да я отвори.

— Моите инициали! — възкликна той, показвайки буквите, гравирани на капака. — Кой ви е казал, че се наричам Пол Давид.

— Едно птиченце, господине.

— Прехвръкнало от мен до вас? Тогава значи, когато е необходимо, ще мога да превързвам някоя вест под крилото му?

Измъкна ланеца — без особена стойност, що се отнася до цената, но изтъкан от много коприна и окичен с лъскави мъниста. Това му хареса — започна да го разглежда непресторено, като същинско дете.

— За мене ли е?

— Да, за вас е.

— Над това ли работехте снощи?

— Над него.

— И сте го завършили тази сутрин?

— Да.

— Започнали сте го с намерение да ми го подарите ли?

— Несъмнено.

— И да го поднесете днес, на празненството ми?

— Да.

— С това желание сте го бродирали през цялото време?

Отново потвърдих.

— Тогава да не изразявам нищо от него, да не си казвам: «Тази част не е моя, тя е работена, за да украсява някой друг», така ли?

— В никакъв случай. Нито е необходимо, нито ще е справедливо.

— Значи цялото това е мое?

— Това цялото е ваше.

Начаса господинът разкопча палтото си, закачи ланецът на гърдите си и остави да се вижда колкото можеше повече от него, защото бе от хората, които обичат да показват онова, което харесват. Кутийката прие като прелестна «бонбониера» — впрочем той много обичаше бонбони — и понеже всякога желаеше да споделя с другите онова, което му харесва, раздаваше «дражетата» също тъй щедро, както раздаваше книгите си. Забравих да спомена, че сред милите подаръци, оставени от добрия дух в бюрото ми, често намирах кесийки с шоколадови бонбони. В това отношение проявяваше истински южняшки вкус, нещо, което ние смятаме за детинско. Скромният му обед най-често се състоеше от кифла, която си споделяше с някое дете от трети курс.

— Сега вече празникът ми е истински — заяви той, закопча палтото си и с това приключихме въпроса. След като прелисти двата тома, които ми бе донесъл, изряза с ножчето си няколко страници (преди да заеме другиму, всякога съкращаваше книгите, а особено романите; неведнъж ме е дразнила тази негова строга цензура, защото се нарушаваше връзката в разказа), той стана, поклони се учтиво и се сбогува.

«Сега сме приятели — помислих си — до следващото ни скарване.»

Още същата вечер се удаде възможност да се скараме, но колкото и да е чудно, този път не се възползувахме от случая.

Противно на всички очаквания, господин Пол се появи в часа за учение. След като почти цялата сутрин бяхме с него, не го очаквахме да дойде вечерта. Ала едва бяхме започнали заниманията, и той пристигна. Признавам — зарадвах се, като ги видях, — тъй се зарадвах, че не успях да скрия радостната си усмивка, а когато се запъти към същото място, заради което бяха възникнали онези дълбоки недоразумения, постарах се да не се отмествам прекалено много. Той ме следеше ревниво и скришно, но аз не го сторих, макар и пейката да беше претъпкана. Изчезнал беше предишният импулс да страня от господин Пол. Навикнала бях вече на палтото и «гръцката шапка» и близостта с тези одежди не ме дразнеше, нито ми пречеше. Вече не седях до него напрегната, като «задушена» , както се изразяваше той. Размърдвах се, когато ми се искаше да се раздвижа, покашлях се, когато ми се кашляше, дори се прозях, когато се почувствувах изморена — изобщо правех каквото исках, сляпо уверена в неговата снизходителност. Дръзкото ми поведение не получи заслуженото наказание, поне за тази вечер. Той проявяваше снизходителност и добродушие: не хвърли ни един гневен поглед, не каза ни една пряка дума през цялата вечер. Изобщо не ми проговори и въпреки това усещах, че е изпълнен с дружелюбност. Мълчанието може да бъде най-различно, да изразява различни чувства: никакви думи не биха могли да съобщят по-приятни неща от безмълвното присъствие на господин Пол. Когато донесоха таблите и настана суетнята на вечерята, той си тръгна и на тръгване промълви, че ми желае лека нощ и приятни сънища, и аз наистина прекарах една лека нощ и сънувах приятни сънища.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА

ГОСПОДИН ПОЛ

Съветвам читателя да не заключва любезно, нито да предполага с прибързано добродушие, че от този ден нататък господин Пол е станал друг човек — приятен за съжителство, неспособен да пръска наоколо си страх и тревога.

Не, той по природа си беше малък мъж с неуравновесено настроение. Преумореше ли се, нещо, което му се случваше често, ставаше раздразнителен, а освен това в жилите му тъмнееше синкава смес от беладона, есенцията на ревността. Нямам предвид единствено любовната ревност на сърцето, а онова по-строго, по-низко чувство, което се поражда в ума.

Мислех си, когато наблюдавах господин Пол да бърчи чело и да издава устни над някое мое упражнение, което нямаше толкова грешки, колкото му се искаше на него (защото той се радваше, когато правя грешки, куп мои грешки му се услаждаха както шепа орехи), мислех си, че в някои отношения прилича на Наполеон Бонапарт. Все още мисля така.

С безсрамното си незачитане на великодушието той приличаше на великия император. Господин Пол бе в състояние да се изпокара с двадесет учени жени, невъзмутимо можеше да се заяжда и да отвръща на обвиненията, с цяла система от заговори, без да го е грижа, че щял да загуби или да накърни достойнството си. Бе в състояние да прати петдесет жени като мадам Дьо Стал, ако са го раздразнили, обидили, засенчили или са му противоречали.

Отлично помня един от бурните му сблъсъци с мадам Панаш, назначена временно от мадам Бек да преподава история. Беше умна — което значи, че знаеше доста — и освен това владееше изкуството да изтъква всичко онова, което знае; умееше да говори и имаше добро самочувствие. Външността й съвсем не бе лишена от достойнства — мнозина биха я нарекли «хубава жена» и въпреки това в шумното й налагащо се присъствие имаше нещо, което дразнеше изискания и капризен вкус на господин Пол. Звукът на гласа й, ехтящ в «карето», го довеждаше до странно състояние, волната й, освободена стъпка — почти като мъжка крачка, — долетяла в коридора, често го караше да събере набързо книгите си и да изчезне начаса.

Един ден съвсем злонамерено реши да я навести в клас. С бързината на мълния прозря преподавателските й методи; те се различаваха от любимия му начин на обучение. Безцеремонно и грубо той й изтъкна това, което наричаше нейни «грешки». Не зная дали е очаквал да получи в отговор подчинение и внимание, ала срещна жлъчен отпор, придружен с остро смъмряне заради необоснованата му намеса.

Вместо да се оттегли с достойнство, нещо, което все още можеше да стори, той й хвърли ръкавицата на предизвикателството. Мадам Панаш, войнствената мадам Панаш, я сграбчи с наслада. Тя размаха ръка под носа на натрапника, нахвърли се връз него с порой от думи. Господин Еманюел бе красноречив, но мадам Панаш бе словоохотлива. Породи се жестока омраза. Вместо да се надсмива тайничко над своята хубава неприятелка с нейното накърнено честолюбие и голяма самоувереност, господин Пол я презря от цялото си сърце. Удостояваше я с искрения си гняв, преследваше я отмъстително и неумолимо, не можеше нито да спи, нито да яде, нито да се наслаждава на пурата си, докато буквално не я изтръгна из корен от училището. Учителят победи, но победният лавров венец легна позорно на челото му. Веднъж си позволих да намекна за това. За голяма моя изненада той си призна, че можело и да съм права, но обясни, че всякога, когато се сблъсквал с такива груби и самодоволни хора, чийто прототип била мадам Панаш, не успявал да овладее страстите си, необяснимо и бурно отвращение го хвърляло в унищожителна война с тях.

След три месеца, когато научи, че победената му неприятелка преживява затруднения и е изпаднала в отчаяние, защото е без работа, той забрави омразата и тъй като за добро и за зло бе еднакво енергичен, обърна света наопаки, но й намери добра служба. А когато тя дойде, за да загладят старите недоразумения и да му благодари за проявената доброта, гласът й (твърде креслив) и обноските й (прекалено самоуверени) тъй го раздразниха, че на десетата минута той стана и напусна стаята, обхванат от нервна възбуда.

Ще си послужа отново с онова рязко сравнение и ще кажа, че в стремежа си да властвува, да държи първенство във всичко, господин Еманюел напомняше Бонапард. Понякога бе необходимо да се съпротивляваш, да се изстъпиш напред, да го погледнеш в очите и да му заявиш, че изискванията му са неразумни, че този негов абсолютизъм граничи с тирания.

Проблясъците, първите признаци на дарбата, които се проявяваха у някои от заобикалящите го или у подчинените му, го вълнуваха странно, дори го разстройваха. Той наблюдаваше мъчителното раждане с мрачна гримаса, не протягаше ръка за помощ, вероятно си казваше: «Хайде, ела на бял свят, ако ти стигат силите», но не желаеше да помогне.

Преминеха ли първите спазми и опасностите от първите сблъсъци, когато вече бе поет първият живителен дъх, когато виждаше, че дробовете се издуват и започват да дишат, когато усещаше, че сърцето затуптява и в очите проблясва живот, не обичаше да насърчава.

«Първо докажи, че си истинска, и тогава ще те оценя!» — гласеше повелята му; а в каква мъка превръщаше той доказателството! Какви тръни и бодили разстилаше по пътеката за тези нозе, несвикнали на труден път! Наблюдаваше, без да му трепне сърцето; изпитанията, които поставяше, трябваше да се преминат, и то безпогрешно. Следеше внимателно стъпките, а те понякога, в изкачването до целта, оставяха кървави следи — следеше ги навъсено, с безмилостно полицейско око, впито в измъчения пилигрим. Когато най-сетне му разрешаваше да си почине, преди дрямката да е притворила клепките му, разтваряше същите тези клепки с безжалостни пръсти и се взираше дълбоко в зениците, за да прозре в мозъка, в сърцето, търсеше да съзре суета, горделивост или неискреност, да ги открие, все едно в каква форма, сврени в най-скришните места. И ако накрая оставяше новопосветения да спи, то не бе за дълго, будеше го внезапно, да го постави на нови изпитания. Товареше го с непосилни задачи, когато беше най-уморен, изпитваше нрава, разума, здравето му и едва когато най-безжалостните изпити бъдеха издържани, когато и най-разяждащите киселини не успяваха да накърнят ценната руда, когато просто не можеше да не признае, че тя е истинска, тогава той с мрачно мълчание я бележеше с печата на своето одобрение.

Говорех тъй, защото сама преминах през тези тежки мъки.

До времето, когато завърших последната глава, господин Пол не ми е бил учител — не ми бе давал уроци, но около това време веднъж случайно ме чу да признавам пълното си невежество в един клон на образованието (мисля, че бе аритметиката) — нещо, което би опозорило дори момченце от училището за бедняци, както справедливо забеляза господин Пол, и той ме взе в своите ръце; първо ме запита, откри, че съм напълно неподготвена, даде ми учебници и ми възложи някои задачи.

Зае се отначало с мен с удоволствие, дори с нескрита радостна възбуда и благоволи да ми заяви, че според него съм била «доста схватлива и не неспособна» (което означаваше «възприемчива» и не съвсем «отчайваща»), но вследствие на неблагоприятни обстоятелства намирала съм се все още «в състояние на крайно недостатъчно умствено развитие».

Всяко ново начинание за мен се бележи от някакво свръхестествено затъпяване. Никога не съумявам, дори при завързването на най-обикновено познанство, да се представя или да изтъкна, че съм в състояние да проява дори посредствена схватливост. Всяка нова страница, която обръщам в живота, се предшествува от мъчителен и труден пасаж.

Докато траеше този пасаж, господин Пол бе много мил, много добър, всеопрощаващ, забелязваше как сама си нанасям остра болка, какви тежки унижения понасям от собственото си чувство за некадърност; няма думи, които да опишат нежността и желанието, с които ми се притичваше на помощ. И неговите очи се насълзяваха, когато моите се замрежваха от сълзи на срам и мъчителни усилия; колкото и да бе претрупан с работа, открадваше от кратките си почивки, за да ми помогне.

Но, боже мой, какво настъпи, когато този странен и тежък здрач взе да отстъпва пред светлината на деня; когато способностите ми започнаха да се освобождават, когато дойде часът, в който овладях силите и умението си, когато доброволно удвоявах, утроявах, учетворявах задачите, поставяни от него, за да го зарадвам, както си въобразявах — тогава добротата му стана строгост, светлинката в очите му се превърна от лъч в искра, той се заяждаше, противоречеше, властно ме обуздаваше, колкото повече постигах, колкото по-усилено работех, толкова по-недоволен се показваше. Жестоки сарказми, които ме удивляваха и учудваха, накърняваха слуха ми, следваха ги горчиви нападки срещу «горделивостта на интелекта». Двусмислено ме заплашваше, че щели да ме сполетят не зная какви злини, ако съм си позволявала да премина границите на приличието, достъпни за моя пол, и да развия у себе си непозволен апетит към неженствени знания. Уви! Не чувствувах подобен апетит. Полагах усилия, за да науча само онова, което ми бе приятно; за мен обаче бяха непознати и благородният глад за абстрактни науки, и божествената жажда за откривателството — подобни усещания съм изпитвала твърде рядко.

Ала когато господин Пол ми се присмиваше, доискваше ми се да го овладея по-пълноценно, несправедливостта му разпалваше у мен амбицията, даваше криле на стремежите.

В началото, преди да осъзная докрай какво го подтикваше към всичко това, неговите необясними присмехулства ме пробождаха в сърцето, но с течение на времето започнаха само да сгорещяват кръвта в жилите ми и караха сърцето ми да бие по-бързо. Каквито да бяха способностите ми — женски или обратното, бог ми ги беше дал и аз бях решена да не се срамувам от качествата, с които бях удостоена.

Известно време битката бе твърде разгорещена. Загубила бях, изглежда, симпатиите на господин Пол, държането му към мен беше странно. В момента когато бе най-несправедлив, подмяташе, че съм го заблудила, като съм се показала невежа, разправяше, че съм се преструвала на неспособна. Друг път внезапно се хвърляше върху ми и ме обвиняваше в най-невероятно подражателство и плагиатство, като твърдеше, че съм черпела знанията си от книга, за която едва бях чувала и над която бях заспала дълбоко още на първите страници.

Веднъж, когато отново се нахвърли върху ми с някакво подобно обвинение, аз се разбунтувах и му отвърнах гневно. Сбрах с две ръце книгите от масата си, нахвърлих ги в престилката и ги изсипах на естрадата, в нозете му.

— Ето, вземете си ги, господин Пол — заявих сърдито, — и повече не ме учете. Никога не съм ви молила да ме правите учена, а вие ме накарахте да почувствувам много болезнено, че учението не носи щастие.

Върнах се на моята маса и склоних глава върху ръцете си; два дни след това не му говорих. Той ме наскърби и омъчни. Другарството му ми бе мило и скъпо, бе за мен ново и несравнимо удоволствие, но сега, след като, изглежда, бе вече изчезнало, не желаех повече да ме учи.

Той обаче не си прибра книгите, върна ги с грижлива ръка на мястото им и както преди продължи да ми преподава. Сдобри се с мен — малко прибързано, както ми се стори. Би трябвало да му се сърдя по-дълго, ала когато беше мил и добър, когато сърдечно ми подаваше ръка, споменът отказваше да възпроизведе в истинския му вид неговото лошо настроение. Освен това сдобряването винаги е сладко.

Една сутрин кръстница изпрати вест да присъствувам на някаква интересна лекция в описаната вече обществена зала. Сам доктор Джон бе предал устно съобщението на Розин, която не се бе посвенила да тръгне след господин Еманюел, който тъкмо влизаше в стаята на първи клас, и в негово присъствие да се изстъпи пред работната ми маса, мушнала ръка в джоба на престилката, и да го повтори звучно и високо, завършвайки с думите:

— Ами колко е красив, госпожице, този млад доктор! Какви очи — какъв поглед! Прониза ми сърцето!

Когато тя излезе, учителят ми ме запита защо съм позволявала на «това нагло момиче, на това безсрамно същество» да разговаря с мен по този начин.

Не намерих думи, с които да го успокоя. Начинът, по който разговаряше Розин — млада жена, в чийто череп чувството за уважение и сдържаност не беше кой знае колко развито, — си беше винаги един и същ. Освен това думите й за младия доктор бяха съвсем верни. Греъм наистина беше красив, имаше хубави очи и вълнуващ поглед. И аз гласно изрекох мислите си:

— Тя казва самата истина.

— Ах! Така ли мислите?

— Без съмнение.

Лекцията, която трябваше да изтърпим този ден, бе такава, че всички въздъхнахме облекчено, като свърши. Накрая ученичките се втурнаха навън, разтреперани и щастливи. И аз си тръгвах. Спря ме гласът му, който ми нареждаше да остана. Измърморих, че се нуждая от малко чист въздух; печката бумтеше зачервена, в стаята бе много горещо. Неумолимият глас ми нареди да замълча и този саламандър, за когото и най-топлата стая не бе достатъчно затоплена, седна между моята маса и печката — място, на което би трябвало направо да се свари, но той нищичко не почувствува — и продължи да ме утешава с някакъв гръцки цитат!

В душата си господин Еманюел таеше дълбока увереност, че знам и гръцки, и латински. Тъй както разправят, че маймуните можели да говорят, стига да поискат, но криели тази своя способност от страх да не си навлекат беда, тъй и на мен ми се приписваха зная, които аз уж престъпно и умело съм прикривала. Господинът твърдеше, че съм била ощастливена да получа «класическо образование», че съм била брала мед от златните цветя на знанието, че паметта ми било като медена пита, от която тайничко съм подкрепяла усилията си и скрито съм захранвала ума си.

Какво ли не измисляше господин Пол, за да ме накара да издам тайната си, как не ме въртеше, как не ме заплашваше, какво ли не направи, за да ме разобличи. Понякога слагаше пред мен книги на гръцки и латински, а после ме наблюдаваше, тъй както тъмничарите на Жана д’Арк са я подмамвали с воинско снаряжение и са очаквали да я разобличат. Той отново изрече неразбираеми цитати от незнайни автори и докато от устните му се лееха звучните и сладки слова (езикът на класиците звучеше музикално от неговите уста, защото гласът му бе хубав, с богат регистър, с мелодична модулация и ненадмината изразителност), той не отделяше от мен будните си, проницателни, често пъти злобни очи. Личеше, че рано или късно очаква забележителна демонстрация от моя страна. Ала то не се случи. След като нищо не разбирах, естествено бе, че не бях в състояние нито да се възхитя, нито да се раздразня от изреченото.

Объркан, едва ли не разгневен, той не се отказваше от своята идея фикс. Заяви ми, че съм била безчувствена, че лицето ми било като каменна маска. Изглежда не бе в състояние да си признае простата истина и да ме приеме такава, каквато бях. Мъжете, както и жените, изглежда, се нуждаят от някои заблуди, а когато не ги намират наготово, създават си ги сами.

Понякога наистина ми се щеше подозренията му да имат някакво основание. Имаше моменти, когато бях готова да дам дясната си ръка, за да притежавам съкровищата, които смяташе, че крия. Той заслужаваше достойно наказание за сприхавите си приумици. Как бих тържествувала, стига само да можех да му покажа, че най-дълбоките му подозрения са действителност. Как бих се радвала да можех да размахам пред погледа му, да изпреча пред прословутите му очила своите истински знания. О, защо никой не се бе заел да му изучи, докато бях достатъчно млада, за да се уча, та сега да можех с огромно, внезапно, свръхчовешко разбулване — с едно студено, жестоко, съкрушително тържество — веднъж завинаги да смачкам подигравателния дух на Пол Карл Давид Еманюел?

Уви! Не бях в състояние да си доставя подобна наслада. И днес както обикновено цитатите му се оказаха безполезни. Той скоро промени темата.

Следващата беше «Умни жени». Тук той се чувствуваше у дома си. «Умната жена» според него била нещо като «Lusus naturae», «злощастна случайност», нещо, за което нямало нито място, нито полза в естеството, ненужна и като жена, и като работничка. Преди всичко пречила й красотата. Дълбоко бил убеден, че хубавата, безлична и безвредна женска посредственост била оная единствена възглавка, върху която мъжкият ум и мъжкият разум можели да намерят отмора за своите трескави слепоочия, а що се отнасяло до работата, единствено мъжкият ум можел да постигне някакви резултати — е?

В това негово «Е?» се криеше предизвикателство, което аз трябваше да приема или да оспоря. Аз обаче отвърнах така:

— Това не ме засяга и не ме интересува. — А след малко додадох: — Свободна ли съм вече, господине? Иззвъняха за обеда.

— Че какво от това? Не сте гладна, нали?

— Гладна съм — отвърнах, — не съм хапвала от закуската в седем — ако сега не отида, няма да хапна нищо чак до вечерта в пет.

Той бил в същото положение, но щял да раздели обяда си с мен.

И като разчупи кифлата, която си бе взел, за да се подкрепи, даде ми половината. Този човек беше като куче, което лае, но не хапе; ала голямата атака предстоеше тепърва. Докато дъвчех кифлата, изтървах се да изкажа скритото си съжаление, че наистина не притежавам ония знания, което той подозираше у мен.

Наистина ли се чувствувам чак толкова невежа? — запита той по-кротко.

Ако му бях отвърнала утвърдително, с унил глас, уверена съм, че щеше да ми протегне десница и веднага щяхме да се сдобрим, ала аз отвърнах:

— Не съвсем. Невежа съм господине, по отношение на знания, които ми приписвате, обаче понякога, не винаги, чувствувам, че владея знания, които са мои собствени.

— Какво искате да кажете с това? — запита остро.

Трудно ми беше да му отговоря накратко, затова промених темата. Тъкмо бе изял половинката от своята кифла. Убедена, че и той като мене не се е заситил с такова малко късче и понеже надушвах уханието на печени ябълки, което се носеше откъм трапезарията, осмелих се да запитам дали долавя приятната миризма. Отговори утвърдително. Казах му, че ако ме пусне да мина през градинската врата и ми разреши да потичам през двора, ще му донеса една пълна чиния; додадох, че сигурно са много вкусни, защото Готон умееше да пече, или по-скоро да задушава плодовете с малко подправки, захар и една-две чаши бяло вино. Пуска ли ме?

— Малка лакомнице! — възкликна той усмихнато. — Не съм забравил как ви се услади онова «pate a la creme», което веднъж ви дадох; отлично знаете, че да ми донесете ябълки, означава да вземете и за себе си. Хайде тогава, вървете, и по-бързо се връщайте!

И най-сетне ме пусна, при условие, че няма да избягам. Възнамерявах да отида и да се върна, да оставя чинията пред вратата, а после да изчезна и по-късно да отговарям за прегрешението си.

Но този човек притежаваше остър инстинкт и бе предугадил намеренията ми. Пресрещна ме на прага, изтласка ме в стаята и миг след това отново се озовах на мястото си. Като взе чинията с плодовете от ръката ми, той раздели порцията си на две и ме накара да изям своя дял. Примирих се сърдито, а той, раздразнен от съпротивата, насочи към мен едно от скритите си оръдия. Всичко, изречено от него досега, бе всъщност много шум за нищо. Атаката започваше тепърва .

Състоеше се от едно безразсъдно предложение, с което и преди ме беше заплашвал, а именно, че на следващите публични изпити трябвало да се наема, макар и чужденка, да ръководя първия клас на първи курс и да импровизирам с ученичките съчинение на френски език по тема, предложена от някой слушател, без право да използвам учебник по граматика, нито пък речник.

Знаех си какъв ще бъде резултатът от подобен експеримент — аз, която природата бе лишила от способността да импровизирам, която изпадах в дълбоко смущение пред очите на мнозинството, която, общо взето, дори и насаме съобразяваше доста бавно, която единствено в свежата тишина на утрото или в нощното усамотение успявах да умилостивя Творчески Импулс и да се възползвам от помощта му, аз, която бях играчка в ръцете му и никога не знаех когато да очаквам благоволението на този тираничен господар (към мен той не хранеше милост) — божество, което понякога, при най-умилостивяващи обстоятелства не желаеше да отговори на въпросите ми, не желаеше да изслуша молбите ми, не искаше, когато най-много го търсех, да ми се разкрие, а ставаше студено, бездушно, каменно, един мрачен Ваал със заключена уста и мъртви зеници, а друг път внезапно, с лъха, с въздишката, с трепетното стенание на вятъра, с нечакан и невидян електрически заряд, този ирационален демон се пробуждаше непризован, раздвижваше се живо, скачаше от поставката си като тревожния филистимянски бог Дагон и все едно в кой час, призоваваше поклонничката за приношение — изискваше от жертвата кръвта или дъха й независимо от обстоятелствата или от мястото, — вдигаше своя жрец, измамно обещаваше прозрение, понякога огласяше храма си с гласовете на оракула, ала никога не насищаше докрай със смисъл тези пророчески повеи, скъпеше се, когато подхвърляше на отчаяния си слушател дори и оскъден къшей — подаваше му го користолюбиво, сякаш всяка отронена от него дума бе капка от безсмъртната божествена кръв в тъмните му жили. Сега от мен се искаше да впрегна в робство този властелин, да го накарам да импровизира по зададената тема на училищната естрада, оградено от една Матилда и една Корали, пред погледа на мадам Бек, за развлечение и под наблюдението на някой си лабасекурски буржоа!

Господин Пол и за неведнъж бяхме подхващали битки по този повод — битки разгорещени, под звуците на изискването и отдръпването, на заповедите и отказа.

Този ден той ме нахока повече от друг път. «Инатът на целия женски пол» бил събран в мене, била съм «дяволски високомерна». Страх ме било да не се проваля! А какво от това, че съм щяла да се проваля? Коя съм била, та да не искам да се проваля, щом с по-възрастните от мене се случвало това? Щяло да ми бъде единствено от полза. Желае да ме види сразена (знаех, че е така), и тук млъкна за миг, за да поеме дъх.

— Хайде сега, приказвайте и бъдете по-сговорчива.

— По този въпрос не съм сговорчива. Дори и със закон не можете да ме принудите. Готова съм да пратя глоба, за да вляза в тъмница, но не и да пиша под заповед за нечие удоволствие, покачена на училищната естрада.

— Ако предлогът е по-благовиден? Ако е заради приятелството?

— За нищо на света. Няма приятелство на този свят, което да е в правото си да изисква подобно нещо. Един истински приятел никога не би ме измъчвал така!

В такъв случай имало само един начин да бъда склонена (и господин Пол се усмихна ехидно; сви устни, разшири ноздри, примижа с очи), но той не можел да се възползува от него.

— Ако друг един ви убеждава, ако друг един ви умолява — заяви той, — зная, че ще бъдете готова де се жертвувате, с увлечение ще направите това усилие.

— За да се представя като глупачка, като обект за подигравки, като посмешище пред сто и петдесет «татковци» и «мамички» от Вийет, така ли?

Тук търпението ми се изчерпа и аз отново извиках, че искам да ме освободи — че искам да изляза на чист въздух.

— Шт! — смъмри ме неумолимият учител. — Това е само предлог, за да избягате. Щом на мен не ми е горещо, след като печката е зад гърба ми, какво ви е на вас — запазена от моето тяло?

— Не зная какъв сте. Не разбирам нищичко от естеството на саламандрите. Аз съм една мудна островитянка и не мога да понасям разжарени печки. Пуснете ме поне да ида и да се напия със студена вода от кладенеца. От тези сладки ябълки изпитвам жажда.

— Ако е само това, ще ви услужа.

Отиде и ми донесе вода. Естествено при отключената врата зад гърба ми аз се възползувах от представената възможност. Когато се е върнал, изтощената му жертва вече не беше в стаята.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА

ДРИАДАТА

Пролетта настъпваше и времето внезапно се стопли. Тази промяна на температурата донесе за мен, както и за мнозина други, някаква странна умора. И най-малкото усилие ме изтощаваше, безсънните нощи следваха дълги дни.

През един неделен следобед, след като бях извървяла двадесет километра и половина до протестантската църква, аз се върнах отпаднала и изтощена, приютих се в самотното си убежище — стаята на първи клас, седнах с наслада и склоних глава върху ръцете си, на моята работна маса.

Послушах жуженето на пчелите в зелената беседка и погледнах през стъклената врата и нежния пролетен листак как мадам Бек заедно с весела група от гости, които бе поканила на обед след утринната литургия, се разхожда по централната алея под клоните на овощните дървета, покрити с цветове, чисти и розови като планински сняг на залез слънце.

Главното ми внимание бе насочено към красиво младо момиче, което и преди бях виждала да посещава мадам Бек, знаех, че е кръщелница на господин Еманюел и че между нейната майка, леля или друга някаква роднина и професора съществувало старо и по-особено приятелство. Днес господин Пол не беше сред гостите, но и друг път бях виждала това момиче с него и доколкото можех да съде от своите далечни наблюдения, тя се отнасяше към учителя с близост на повереница към своя настойник. Виждала я бях да изтичва, да го хваща под ръка и да тръгва с него. Веднъж, когато пак бе сторила това, изпитах странно, неприятно усещане — нещо като предчувствие, — но не пожелах да го анализирам. Докато наблюдавах това момиче — госпожица Совьор — и проследявах отблясъците на светлата й копринена рокля (всякога носеше скъпи дрехи, защото се говореше, че била богата), очите ми се премрежиха — затвориха се; отпуснатото ми състояние, топлината, жуженето на пчелите и чуруликането на птиците, всичко това ме замая и аз заспах.

Изминали бяха неусетно два часа. Когато се събудих, слънцето бе заседнало над високите къщи, градината и стаята тънеха в здрач, пчелите се бяха прибрали, цветята затваряха чашки, изчезнали бяха гостите, алеите пустееха.

Когато се събудих, чувствувах се много по-добре — не замръзнала, както би трябвало да е, след като бях преседяла близо два часа, бузите и ръцете ми не бяха тръпнали от допира на твърдото дърво. И нищо чудно. Вместо голата маса, на която ги бях подпряла, открих под тях дебел, грижливо сгънат шал, подложен, за да ми е меко, и друг един шал (и двата откачени от коридора, където висяха разни дрехи), увит топло около мене.

Кой бе сторил това? Кой ми беше приятел? Коя от учителките? Коя от ученичките? Единствено Сент Пиер бе дружелюбна, ала коя от тях притежаваше добротата, коя изпитваше грижовността, коя имаше навика да се грижи тъй нежно за мен? Коя е с тъй лека стъпка, с ръка тъй мека, че нито да я чуя, нито да я усетя, когато е приближила и ме е докоснала в следобедния ми сън?

Що се отнася до Дженевра Фаншоу, това лекомислено момиченце изобщо не бе нежно и докато ме завиваше, сигурно би ме прекатурило от стола. Казах си накрая: «Това е дело на мадам Бек. Влязла е, видяла ме е да спя и си е казала, че мога да се простудя. Тя ме смята за полезна машина, изпълняваща отлично целта, за която е наета, и не би ме оставила да се похабя без причина. А сега — казах си — ще се поразходя. Вечерта е свежа и не е студено».

Отворих стъклената врата и пристъпих в беседката.

Стигнах до моята алея. Ако беше тъмно, ако здрачът беше по-гъст, не бих се осмелила да отида нататък, защото още помнех странната заблуда на зрението (дали изобщо е било заблуда?), която изживях там преди няколко месеца. Ала лъчите на залязващото слънце все още осветяваха сивата корона на «Свети Йоан Кръстител», а птиците в градината не бяха се прибрали в гнездата си сред избуялите храсти и гъстите бръшляни по стените. Разхождах се напред-назад и в ума ми се въртяха същите мисли, които ме занимаваха в нощта, когато погребвах стъкленицата — а именно: как да се наредя в живота, как да си извоювам независимост, защо тези мисли, макар напоследък да не им бях отдавала цялото си внимание, не ме бяха напуснали; всеки път, щом едни очи се отвръщаха от мен, щом нечие изражение се помрачаваше от неприязън и несправедливост, аз се връщах към тях, тъй че постепенно бях си изработила следния план:

«Животът не е много скъп — казвах си аз, — в този град Вийет, където хората са по-благоразумни, отколкото сънародниците ми в милата стара Англия, по-малко ги занимава външната страна на нещата, не отдават кой знае колко голямо значение на показността, никой не се срамува да трупа и да пести, щом му се отдаде удобен случай. Наемът за едно прилично жилище не е много висок. Когато успея да спестя хиляда франка, ще наема къща с една голяма стая и две-три по-малки, с една естрада за мене, върху й ще сложа маса и стол, ще купя гъба и малко тебешир, ще започна с приходящи ученички и ще си пробия път. Мадам Бек, доколкото зная, е започнала по същия начин, а ето къде е стигнала вече. Всички тези сгради и градината са нейна собственост, купени с нейни пари; има осигурени средства за старини и ръководи едно процъфтяващо училище, което ще осигури работа и за нейните деца.»

«Смелост, Люси Сноу! Проявиш ли самоотверженост и пестеливост, с постоянство те ще осъществиш целта си в живота. Не си позволявай да хленчиш, че подобна цел била твърде егоистична, твърде ограничена или безинтересна; задоволи се да се трудиш за своята независимост и като я постигнеш, тогава ще получиш правото да се оглеждаш за нещо по-възвишено. Но след това — нима не можех да очаквам друго от живота — нито истинско дом, нито нещо, което да ми е по-скъпо на мен самата и което със своята първостепенна значимост да е в състояние да ме тласне към хоризонти, до които не си струва да стигам заради себе си — нищичко ли, пред чиито нозе доброволно да захвърля целия товар на човешкия егоизъм и славно да се устремя към по-благородна цел: да работя и да живея за другите? Струва ми се, Люси Сноу, че орбитата на твоя живот ще се окаже по-несъвършена, на теб ти стига и един полукръг. Отлично. Мнозинството мои събратя са в същото положение. Зная, че повечето от мъжете и огромното мнозинство на жените прекарват живота си в жертви и лишения. Не виждам защо тогава аз да съм сред избраниците. Вярвам, че и най-окаяните съдби понякога се озаряват от надежда и слънчеви лъчи. Вярвам, че този живот не е всичко — не е нито началото, нито краят. Вярвам, докато треперя, надявам се, докато плача.»

И тъй, приключвам с този въпрос. Правилно е от време на време да правим равносметка на нашия живот, да я уреждаме почтено. Нещастен е оня, който се самоизмамва, докато прави тази равносметка, и в писва в графата «щастие» онова, което всъщност е нещастие. Нека открито наричаме терзанието терзание и отчаянието — отчаяние; да вписваме и двете с ясни букви и с твърда ръка. Най-добре е да се изплаща дължимото на Ориста. Измамиш ли я, впишеш ли «щастие» там, където трябва да изпишеш «страдание», ще се увериш, че твоят всесилен кредитор ще забележи измамата, ще отблъсне монетата, с която се опитваш да го изиграеш. Опитай да дадеш на по-силния — та бил и най-мрачния ангел на божието войнство — вода, когато той е поискал кръв. Ще я приеме ли? Не, дори да му предлагаш цялото море в замяна на една червена капка. Аз уредих сметката другояче.

Поспрях пред Метусалем — гиганта и патриарха на градината, — облегнах чело на възловатото му стебло, опрях нозе на камъка, който покриваше малкия саркофаг, скрит в корените му, и си припомних вълненията, погребани там, спомних си доктор Джон, искрените ми чувства към него, вярата ми в неговото съвършенство, възхищението ми от неговото очарование. какво бе станало с това странно, едностранчиво приятелства, съчетано половината от студен мрамор и другата половина от плът и кръв — в моята половина от истина, а в другата по всяка вероятност от шега?

Мъртво ли беше това чувство? Не знаех, но то бе погребано. Понякога ми се струваше, че в гробницата се прокрадва живот, привиждаше ми се разровена земя, въобразявах си, че забелязвам нечии коси, все още златни и живи, размесени с изгнилите дъски на ковчега.

Дали не прибързвах, питах се понякога; тези въпроси се връщаха към мен с особена острота след някоя случайна среща с доктор Джон. Той все още ме гледаше с мил поглед, ръката му беше толкова топла, в гласа му още прозвучаваше нежност, когато произнасяше името ми, никой друг не ми казваше «Люси», както той. Ала времето ме бе научило, че тази благост, тази сърдечност, тази музика не са били за мен. Те бяха част от него самия, това бе сладостта на характера му, това бе балсамът на доброто му настроение. Той ги излъчваше тъй, както зрелият плод облагодетелствува със своята сладост жужащата пчела, разпръскваше ги около себе си така, както уханните цветя ароматизират въздуха със своето ухание. Нима нектарът е влюбен в пчелата или в птицата, която храни? Нима дивата шипка е влюбена във въздуха край нея?

«Лека нощ, доктор Джон. Ти си добър, ти си хубав, но ти не си мой. Лека нощ и бог да те благослови!»

тъй сложих край на размишленията. Изрекох «Лека нощ» на глас. Чух собствените си думи, а сетне до мен долетя ехото:

— Лека нощ, госпожице, или по-скоро, лека вечер. Слънцето още не е залязло. Надявам се, че сте спали добре.

Стреснах се, но само за миг. Познах гласа и оня, който ми говореше.

— Дали съм спала, господине? Кога? Къде?

— С право ме питате кога и къде. Вие изглежда превръщате деня в нощ и за възглавница си избирате масата. Неудобна постеля, нали?

— някой я бе застлал за мене, господине, докато съм спала. Оня невидим, благороден дух, който навестява работната ми маса, не ме бе забравил. Както и да съм заспала, събудих се на мека възглавка, завита с топла завивка.

— Стоплиха ли ви шаловете?

— Много. Очаквате ли да ви благодаря за това?

— Не. В съня си ми се сторихте пребледняла. От носталгия ли страдате?

— За да страда от носталгия, човек трябва да има дом, нещо, от което аз съм лишена.

— Тогава се нуждаете от грижлив приятел. Не зная друг, мис Люси, който да се нуждае от приятел повече от вас. Самите ви недостатъци го налагат. Имате нужда от някой, който да ви контролира, да ви направлява и да ви усмирява!

Идеята, че трябва «да ме усмирява», не излизаше от ума на господин Пол; и най-покорното подчинение от моя страна не бе в състояние да му я избие от главата. Но все едно. Какво от това? Слушах го и не си правех труд да изглеждам много смирена. Какво щеше да прави, ако му отнемех грижата «да ме усмирява»?

— Нуждаете се от наблюдение и от грижи — продължи той, — слава богу, че аз го виждам и правя всичко по силите си, за да изпълнявам и двете задължения. Наблюдавам и вас, и другите, и то постоянно, по-отблизо и по-често, отколкото вие или те могат да си представят. Виждате ли оня прозорец, който свети?

Посочи един прозорец с решетка в една от сградите на пансиона.

— Това е стая — заяви той, — която към наел уж за кабинет, а всъщност тя ми служи за наблюдателница. Там стоя и чета в продължение на часове. Така съм свикнал, такъв ми е вкусът. Книга за мен е тази градина, съдържанието й е човешката природа — женската природа. Зная ви всички наизуст. Ах, зная ви отлично, Сент Пиер, парижанката, и онази директорка — братовчедка ми Бек.

— Това не е хубаво, господине.

— Защо? Защо да не е? според кои вярвания? Да не би догмите на Калвин или пък на Лутер да го забраняват? Какво ме интересува? Аз не съм протестант. Богатият ми баща (защото, макар да съм познавал бедността и в продължение на година да съм гладувал в един римски таван — гладувал жестоко, понякога се хранех само веднъж на ден, а понякога и нищичко не хапвах, — аз всъщност съм от богато семейство) — та богатият ми баща беше верующ и ми намери за учител един йезуитски свещеник. Запомнил съм неговите уроци, и в какви неща, мили боже, съм прозрял благодарение на тях!

— Неща, научени крадешком, са непочтени открития.

— Пуританка! Не се и съмнявам. И все пак аз ще ви кажа какво зная благодарение на моята йезуитска система. Познавате ли Сент Пиер?

— Отчасти.

— Правилно се изразихте — «отчасти», докато аз я познавам цялостно. В това е разликата. Пред мен тя се представя дружелюбна, показваше ми кадифените си лапки, кокетираше, ласкаеше ме, умилкваше ми се. Аз лесно се поддавам на женско ласкателство — поддавам му се, без да искам. Макар и некрасива, тя беше, когато се запознахме, още млада, или поне умееше да изглежда млада. Като всички свои сънароднички знае да се облича, от нея се излъчва една сдържана, светска самоувереност, която ми спестяваше неловкостта…

— Господине, това сигурно не е било необходимо, аз никога не съм забелязвала да се чувствувате неловко.

— Госпожице, вие не ме познавате. Мога да се смущавам като някоя пансионерка. В характера ми се крие и скромност, и стеснителност…

— Господине, не съм го и подозирала.

— Не, госпожице, то е вътре в мен. Трябва да сте го забелязали.

— Господине, наблюдавала съм ви на обществени места — в училищната катедра, на трибуната, застанал пред благородници и короновани глави — и всякога сте бил съвършено свободен, както в класа на най-малките.

— Госпожице, нито благородниците и коронованите глави могат да ме смутят, а пък обществената изява е моята стихия. Обичам това и там се чувствувам като риба във вода но… но с две думи, ето ги на, това чувство се проявява сега, в този момент. Както и да е, няма да му се поддам. Ако, госпожице, бях мъж за женене (нещо, което не съм; спестете си подигравките, които ви идват на ум при подобни мисли) , ако бях човек за женене и сметнех за необходимо да запитам някоя дама готова ли е да ме приеме за бъдещ съпруг, тогава щяхте да разберете, че съм, както вече казах — стеснителен.

Вече му вярвах, и след като му повярвах, удостоих го с най-искрено възхищение, нещо, което накара сърцето ми да се свие.

— Що се отнася до Сент Пиер — продължи той, след като се съвзе, защото гласът му бе прозвучал неуверено, — по едно време тя си бе намислила да стане мадам Еманюел и не съм сигурен дали нямаше да се поддам, ако не беше оная там решетка с осветения прозорец. Ах, омагьосаната ми решетка! Какви чудеса съм виждал оттам! Да — продължи той, — свидетел съм бил на нейната злоба, на нейната суетност, на нейното лекомислие — не само тук, но и другаде; видях неща, които ме предпазиха от всичките й хитрини. Спасен съм от бедната Зели. — А що се отнася до ученичките ми — отново въздъхна той, — тези руси девойки, тъй кротки и свенливи — наблюдавал съм най-сдържаните да лудуват като момчета, най-свитите да късат гроздове от стената, да брулят круши от дърветата. Когато дойде английската учителка, аз я видях, забелязах пристрастието й към тази алея, усетих влечението й към самотата, наблюдавах я неотстъпно много преди да си бяхме проговорили. Помните ли как веднъж пристъпих мълчаливо и ви поднесох букетче от бели виолетки — когато още бяхме непознати?

— Помня. Изсуших виолетките, запазих ги и още ги пазя.

— Зарадвах се, когато ги приехте спокойно и без да се отвърнете, без лъжлива свенливост — чувство, което се ужасявам да извикам и което забележа ли го в погледа или жеста, дълбоко ненавиждам. Но да се върнем на въпроса. Наблюдавах ви не само аз — особено по здрач, друг един ангел хранител безшумно витаеше наоколо. Вечер след вечер братовчедка ми Бек се прокрадваше по ония стълби и безшумно следеше движенията ви, без да я забелязвате.

— Но, господине, възможно ли е чак от оня прозорец да виждате какво става в градината през нощта?

— Когато има луна, виждам ясно с далекогледа — имам далекоглед, — но градината всякога е отворена за мене. В навеса, в дъното там, има една врата закъм двора, който се свързва с колежа, притежавам ключа от тази врата и тъй влизам и излизам когато пожелая. Този следобед влязох през нея и ви намерих заспала в класната стая. Тази вечер също се промъкнах оттам.

Не се въздържах и казах:

— Колко ужасно щеше да е всичко, ако бяхте някой зъл, непочтен човек!

Не обърна никакво внимание на начина, по който аз гледах на въпроса. Запали пура и докато пушеше, облегнат на едно дърво, оглеждаше ме спокойно, с весело изражение, което имаше, когато бе в добро настроение; реших да го посмъмря. Той неведнъж ме бе поучавал с часове, не виждах защо поне веднъж да не му кажа какво си мисля за него. Затова му обясних как гледам на тази негова йезуитска система.

— Прозренията, до които ви води тя, са твърде скъпо платени, господине. Това крадливо влизане и излизане унищожава собственото ви достойнство.

— Достойнството ми! — възкликна той засмяно. — Кога сте ме виждали да се тревожа за собственото си достойнство? Вие, мис Люси, сте тая, която има достойнство. Неведнъж в присъствието на вашата уважаема островна личност аз съм си доставял удоволствие да погазвам онова, което благоволявате да наричате мое достойнство, раздирал съм го, запращал съм го по дяволите в ония луди пристъпи, които сте наблюдавали с такава надменност и които зная, че преценявате като буйства на бездарен английски актьор.

— Господине, заявявам ви, че всеки поглед, който хвърляте иззад оная решетка, е зло, насочено срещу най-ценните ви качества. Да се изучава човешката природа по този начин, е все едно да се засищаш тайно и светотатствено с ябълките на Ева. Съжалявам, че не сте протестантин.

Безразличен към пожеланията ми, той продължаваше да пуши. След като мълчаливо и замислено, внезапно изрече:

— Виждал съм и други неща.

— Какви други неща?

Той измъкна пурата от устните си и захвърли угарката сред храсталака, където тя за миг остана да блести в мрака.

— Погледнете — рече той, — това въгленче не ви ли прилича на око, което ни наблюдава?

Направи няколко крачки по алеята. Върна се и продължи:

— Виждал съм, мис Люси, неща, необясними за мен, които са ме карали по цяла нощ да наблюдавам, за да намеря обяснението, което още не съм намерил.

Гласът му беше странен; настръхнах. Той видя, че потръпнах.

— Страхувате ли се? От думите ми ли, или от онова черно завистливо око, което потъмнява?

— Студено ми е. стъмни се и е късно, въздухът се промени. Време е да влизаме вътре.

— Още е осем, но скоро ще се приберете. Отговорете ми само на този въпрос.

Преди да го зададе, той замълча. В градината наистина се стъмни. Мракът се спусна заедно с облаците, от които зароси, и листата зашумяха. Надявах се, че е усетил дъжда, но в този миг той бе твърде погълнат от мислите си, за да забележи промяната.

— Госпожице, вие, протестантите, вярвате ли в свръхестественото?

— И сред протестантите, както и сред другите секти, съществуват различни схващания — отвърнах аз. — Защо питате, господине?

— Защо се стряскате и ми говорите тъй тихо? Суеверна ли сте?

— По природа съм нервна. Мразя да разговарям по тия въпроси. Мразя ги още повече, защото…

— Защото вярвате?

— Не. Но ми се случи да… добия известни впечатления…

— Откакто сте тука ли?

— Да, преди няколко месеца.

— Тук? В тази къща?

— Да.

— Добре.

— Добре. Драго ми е. Знаех го, преди да сте ми го казали. Усещах някакво безмълвно обещание между вас и мене. Вие сте търпелива, аз съм експанзивен, вие сте тиха и бледа, аз съм мургав и пламенен, вие сте вярваща протестантка, но аз съм нещо като мирянски йезуит, ала си приличаме — между нас има сходство. Не сте ли го забелязали, мадмоазел, когато се оглеждате в огледалото? Не сте ли видели, че вашето чело и оформено като моето, че очите ви са поставени като моите? Не дочувате ли в гласа си нотки, които напомнят за моите? Знаете ли, че доста си приличаме? Аз съм схванал това и вярвам, че сме родени под същата звезда. Да, вие сте родена под моята звезда. Треперите, защото случи ли се подобно нещо между двама смъртни, конците на съдбите им са здраво сплетени и трудно се разплитат. Проявяват се възли и примки, всяко скъсване поврежда здравината на мрежата. Но тези «впечатления», както се изразихте с вашата английска деликатност — аз също имам подобни «впечатления».

— Разкажете ми за тях, господине.

— Тъкмо това искам и смятам да сторя. Знаете легендата за тази къща и тази градина, нали?

— Зная я. Да. Разправят, че преди стотици години някаква монахиня би ла погребана жива в подножието на същото това дърво, под тази пръст, която сега е под нозете ни.

— И че в миналото духът на някаква монахиня се появявал тук?

— Какво ли ще е, ако той още витае наоколо?

— Нещо наистина витае наоколо. Някакъв образ посещава тази къща нощем, образ, различен от всички форми, които се явяват денем. Сигурен съм, че съм виждал това нещо, и то неведнъж, и монашеското му одеяние представляваше странна гледка, защото ми разкри повече, отколкото на всеки друг. Монахинята?

— Господине, аз също съм я виждала.

— Така и предполагах. Все едно дали тази монахиня е от плът и кръв, или е нещо, което остава, след като кръвта изсъхне и плътта се стопи, но според мен тя има някаква връзка и с мене, и с вас. Ала аз ще разбера. Докато се усещах объркан, сега съм готов да разгадая загадката. Напълно съм решен…

Вместо да ми докаже на какво е решен, той внезапно вдигна глава. В същия миг и аз сторих същото. И двамата погледнахме в една посока — към голямото дърво, което засенчваше голямата беседка и някои от клоните му се опираха о покрива на първи клас. От този край долетя странен, необясним шум, сякаш клоните на дървото бяха се раздвижили сами и листата им се блъскаха и пречупваха в огромното стебло. Да, нямаше вятър, а това тежко дърво се огъваше, докато леките храсталаци наоколо не се и помръдваха. Известно време между стеблото и клонаците преминаваше някакво движение. Макар да беше тъмно, имах чувството, че нещо, далеч по-плътно и от привидение, и от горски дух се привижда между отворите. Най-сетне движението секна. Какво се бе пръкнало от тези мъки? Каква дриада се бе родила от тези родилни болки? Гледахме неотлъчно. В дома внезапно се чу звън — камбаната за молитвата. В същия миг по нашата алея се зададе привидението. И близо, много близо край нас с бърза и гневна походка притича самата МОНАХИНЯ! За пръв път я виждах толкова ясно. Беше стройна и с гневни жестове. Когато отмина, вятърът проплака; дъждът се изля бурен и студен, сякаш нощта бе разтревожена от нея.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА

ПЪРВОТО ПИСМО

Настъпи времето да се запитаме къде остана Полина-Мери. Как се развиваха моите отношения с обитателите на хотел «Креси»? Тези отношения бяха прекъснати временно поради отсъствие. Господин и мис Дьо Басомпие пътешествуваха и няколко седмици бяха в провинцията и в столицата на Франция. Случайност ме уведоми за завръщането им само няколко дни след като си бяха дошли.

Беше топъл следобед, аз се разхождах по един тих булевард, вървях бавничко и се наслаждавах на мекото априлско слънце, обхваната от приятни мисли, когато съзрях пред себе си група ездачи, които тъкмо се бяха срещнали по средата на широката, равна, оградена с липи алея и спираха да разменят поздрави — бяха господин на средна възраст и млада дама; другият беше млад и красив мъж. Осанката на дамата бе очарователна, облеклото — изискано, от цялата й външност се излъчваше нежност и достойнство. Докато ги гледам, осъзнах, че ги познавам, а като наближих, се уверих, че ги знам и тримата — конт Дьо Басомпие, дъщеря му и доктор Греъм Бретън.

Колко оживено бе лицето на Греъм! Колко истинска, колко сърдечна и колко сдържана радост се излъчваше от него! Подобно положение на нещата, подобно стечение на обстоятелствата бе най-сигурното средство едновременно да бъде привлечен, подчинен, заплетен и развълнуван доктор Джон. Съкровището, което обожаваше, само по себе си притежаваше голяма стойност и бе от най-скъпите, ала той не бе от хората, които, оценявайки камъка, са в състояние да пренебрегнат начина, по който е монтиран. Ако беше видял Полина — пак тъй млада, хубава и чаровна, но тръгнала пешком, сама, без придружител, облечена в скромна дрешка, обикновена работничка, — щеше да я приеме като красиво създание, щеше да се порадва с поглед на грациозните й движения и на най-хубавата й външност, ала за да бъде покорен, както бе победен сега, да бъде превит под нечия власт и същевременно да не се заличи, а по-скоро да се увеличи мъжката му достойнство, да стане такъв, какъвто изглеждаше сега, му бе необходимо много повече. Доктор Джон бе светски човек. Сам той да е доволен от себе си, не бе достатъчно; светът трябваше да се възхищава от постъпките му, иначе мислеше, че усилията му са погрешно насочени и безплодни. От своята победителка той изискваше онова, което се виждаше сега тук — да бъде с висока култура, да я обградена от грижи, да е под протекцията на влиятелни личности, да притежава всички неща, изисквани от модата, дарени от богатството и придобити от добрия вкус. Духът му се нуждаеше от гореизброените условия, за да се постави в подчинение. А в настоящия случай, те бяха осъществени докрай. И сега, горд, пламенен и боязлив, той отдаваше почит на Полина като неин суверен. Що се отнасяше до нея, в очите й кротко сияеше по-скоро влюбена, отколкото властно усмивка.

Разделиха се. Той препусна край мен без да усеща къде стъпва, сляп за всичко друго. Изглеждаше много хубав, амбициите му бяха изцяло устремени към поставената цел.

— Татко, виж, ето я Люси! — извика един мелодичен дружелюбен глас. — Люси, мила Люси, ела, моля те!

Изтичах към нея. Тя вдигна воала си и се наведе от седлото, за да ме целуне.

— Смятах да дойда утре при тебе — каза тя, — но сега ти ще дойдеш у дома.

Определи ми час и аз обещах да отида.

Следобедът на другия ден ме завари при нея — затворихме се в нейната стая. Не бях я виждала от оная вечер, когато достойнствата й бяха съпоставени с достойнствата на Дженевра Фаншоу и надделяха. Колко развълнувано и бързо можеше да говори тя, когато бяхме сами, как картинно умееше да разказва; но думите й звучаха ясно, гласът й бе гальовен и оставяше впечатление, ме говори бавно и казва точно колкото трябва. Готова бяха да я слушам внимателно още дълго, ала постепенно като че ли тя самата поиска да сменим темата, побърза да приключи с разказа си. Отначало не разбрах защо. Последва тишина — напрегната тишина, в която тя изглеждаше разсеяна. После се обади със смутен, умолителен глас:

— Люси…

— Да, слушам те.

— Братовчедка ми Дженевра още ли е в училището на мадам Бек?

— Още е там. Сигурно жадуваш да я видиш?

— Не — не особено.

— Или искаш да я поканиш тук някоя вечер?

— Не, тя най-вероятно все още разправя, че смятала да се омъжва, нали?

— Не споменава име, което тебе те интересува.

— Но сигурно все още мисли за доктор Бретън? Не е възможно да е променила намеренията си към него, защото поне до преди два месеца изглеждаше напълно решена.

— Това е без значение. Ти сама видя какви са отношенията им.

— Да, онази вечер имаше някакво объркване. Нещастна ли изглежда?

— О, не. Хайде да говорим за друго — чувала ли си, виждала ли си Греъм, докато не беше тука?

— Татко получи от него една-две делови писма. Той се зае да се грижи за някаква работа, която не можеше да се изостави, докато ни нямаше. Доктор Бретън, изглежда, уважава татко и обича да му услужва.

— Да. Вчера го срещнах на булеварда. Сигурно си се уверила от вида му, че приятелите му не би трябвало да се безпокоят за неговото здраве.

— Да, и татко мисли като тебе. — Това ме накара да се усмихна. — Обикновено не е кой знае колко наблюдателен, защото умът му е зает с други неща, но когато доктор Бретън си тръгна, татко каза: «Приятно ти става, като видиш колко въодушевено и енергично и това момче!» Нарече доктор Бретън момче. Така, изглежда, си мисли за него — както смята, че аз съм още момиченце. Не го каза на мен, а гласно изрази мислите си. Люси…

отново прозвуча оная умолителна нотка и в същия момент тя стана, приближи ме и седна на малкото столче в краката ми.

Харесвах я. Това не е изявление, което често съм си позволявала да правя за някои от моите познати в тази книга, затова читателят ще бъде принуден да го приеме поне веднъж. Интимните разговори, близкото оглеждане разкриваха у Полина само онова, което бе изискано и интелигентно, и искрено; затова и уважението ми към нея беше дълбоко. Едно по-повърхностно възхищение би било по-многословно; аз й се възхищавах безмълвно.

— Какво искаш да ме запиташ? — подканих я аз. — Бъди по-смела и го изречи.

Но в очите й не се четеше смелост. Когато срещнаха моите, тя ги сведе. Бузите й бяха зачервени, ала руменината им не бе повърхностна — някакво напиращо вътрешно вълнение ги озаряваше и обагряше с розовина.

— Люси, много бих искала да зная какво мислиш за доктор Бретън. Моля те, кажи ми истинското си мнение за достойнствата и склонностите му.

— Достойнствата му са оценени, и то заслужено.

— А склонностите му? Разкажи ми за тях — настоя тя, — ти го познаваш отблизо.

— Познавам го наистина отблизо.

— Знаеш го какъв е в семейството си. Виждала си го, когато е с майка си. Разкажи ми какъв е като син?

Тя държеше ръката ми и при всяка похвална дума лекичко я погалваше.

— Какви са другите му достойнства, Люси?

— Доктор Бретън е милосърден — човеколюбив и към своите ближни. Доктор Бретън е готов да проявява доброта към най-първобитния дивак и към най-страшния престъпник.

— Чух как едни господа, таткови приятели, казаха същото за него. Разправяха, че мнозина от бедните пациенти в болниците, които се страхували от бездушните и самомнителни хирурзи, го приемали с радост.

— И са прави, видяла съм това с очите си. Веднъж ме заведе в една болница, видях как го посрещат. Приятелите на баща ти имат право.

В очите й, когато се вдигна за миг, прочетох искрена благодарност. Личеше, че има още много да каже, но не знаеше дали да го стори сега и именно тук. Здрачаваше се, огънят в огнището блестеше уморено, но аз си помислих, че на нея й се искаше стаята да е още по-тъмна и да е много по-късно.

— Колко е тихо тук и какво спокойствие цари — подхвърлих, за да я подтикна към разговор.

— Нали? Да, вечерта е тиха и няма да ме викат за чая. Татко ще вечеря навън.

Тя все още ми държеше ръката и разсеяно си играеше с пръстите ми, слагаше ми своите пръстени, увиваше къдрици от хубавата си коса около тях, потупа с дланта ми топлата си буза и накрая, като прочисти гласа си, който бе ясен като на чучулига, заяви:

— Може да ти се види странно, че говоря толкова много за доктор Бретън, че толкова те питам за него, че толкова се интересувам от него, но…

— Не ми се вижда странно, съвсем естествено е. Ти го харесваш.

— Но дори да го харесвам — рече тя забързано, — това дава ли ми право да говоря за него? Сигурно ме мислиш за безволева като братовчедка ми Дженевра.

— Ако смятах, че поне мъничко приличаш на мадмоазел Дженевра, нима щях да седя тук и да те чакам да ми се изповядаш? Щях да стана да се разхождам на воля из стаята и да предугаждам всичко онова, което се готвиш да ми кажеш. Продължавай!

— Наистина ще продължа — отвърна тя. — Какво друго мислиш, че искам? — И като ме погледна, заговори — малката Поли от Бретън — капризна и чувствителна. — Ако — рече тя натъртено, — ако аз харесвах доктор Бретън толкова много, че от харесване да ми се искаше и да умра, това само не би ми дало да изрека на глас ни една дума — щях да немея като гроб, да немея като тебе, Люси Сноу.Ти го знаеш, и знаеш също, че щеше за ме презираш, ако не успеех да се овладея, ако бях взела да хленча и да ти се оплаквам, че съм харесвала някого, който не ме и поглежда.

— Вярно — не обичам жените и момичетата, които се хвалят с победите си или се оплакват от страданията, нанесени им от любовта. Но ти Полина, можеш да говориш, защото аз искрено желая да те изслушам. Кажи ми всичко, което искаш да кажеш и което ще ти донесе утеха. Само това искам.

— Обичаш ли ме, Люси?

— Да, Полина.

— И аз те обичам. Приятно ми е да бъда с тебе, усещах го и когато бях малко, палаво, непослушно момиченце. Колкото те безпокоях тогава с непослушанието си и с моите прищевки. И сега си добре дошла, обичам да разговарям с теб и ти вярвам. Слушай тогава, Люси.

И тя се сгуши до мене, облегната на ръката ми — облегната леко, а не с уморителната и егоистична тежест, с която почтената мис Фаншоу се отпускаше отгоре ми.

— Преди малко ти ме запита дали не сме влезли във връзка с Греъм, докато ни е нямало тук, и аз ти отговорих, че той е писал две писма на татко по негова работа. Това беше вярно, но аз не ти казах всичко.

— Скри ли нещо от мене?

— Не ти признах всичко. Ала сега ще ти кажа истината. Стъмва се, по-лесно ми е да говоря. Татко понякога ме оставя да отварям пощенската чанта и да му предавам съдържанието й. Една сутрин преди около три седмици много се изненадах, когато намерих сред десетината писма за господин Дьо Басомпие едно, адресирано до мис Дьо Басомпие. Веднага го забелязах, привлече погледа ми. Тъкмо се готвех да кажа: «Татко, тук има още едно писмо от доктор Бретън», когато онова «мис» ме накара да занемея. Никога преди не бях получавала писмо от мъж. Дали не трябваше да го покажа на татко и да оставя той да го отвори и първо той да го прочете? Не можех да го сторя, Люси. Толкова добре знам как ме вижда татко; той ме смята за малка ученичка, и през ум не му минава, че за другите аз вече съм пораснала и съм голяма. И тъй, с едно смесено чувство на вина и вълнение, което не съм в състояние да ти опиша, дадох на татко неговите десетина писма — неговото стадо, и запазих за себе си моето единствено агънце. То остана да лежи в скута ми по време на закуската, но ме поглеждаше загадъчно и ме караше да се усещам някак двойствена — дете на тоя мил татко, но вътре в мен вече пораснала. След закуската отнесох писмото си горе и заключих вратата, за да съм сигурна, че няма да ме безпокоят, започнах да проучвам моето съкровище отвънка. Минаха няколко минути преди да бях свършила с адреса и да се хвана за печата; човек не бива да превзема подобна крепост с внезапен щурм — тя се оглежда внимателно известно време, както казват военните. Почеркът на Греъм е като него самия, Люси, такъв е и печатът му — чист, решителен, закръглен; няма размазан восък — има пълна, плътна, голяма капка — ясен отпечатък; няма остри ръбове, които да дразнят окото, а един спокоен, равен, приятен почерк, който те успокоява, докато го четеш. Като лицето му е — тъй, както са изваяни чертите му. Виждала ли си го как пише?

— Виждала съм го. Продължавай.

— Печатът беше прекалено хубав, за да го разчупвам, затова го отрязах с ножиците. Когато вече трябваше да зачета писмото, отново се оттеглих доброволно; беше прекалено рано до вкуся от напитката, тя светеше тъй красиво в купата си; исках още малко да й се порадвам. Сетне изведнъж се сетих, че още не съм си казала сутрешната молитва. Чула бях татко да слиза по-рано на закуска, не исках да го накарам да ме чака и бях побързала да сляза, щом се облякох, като сметнах, че няма да има нищо лошо, ако се помоля по-късно. Някои биха рекли, че първо е трябвало да послужа на бога, а после на човека, ала аз смятам, че небето не ще се разсърди за нищо, което съм сторила за милия татко. Изглежда, че съм суеверна. Някакъв глас ми казваше, че не е хубаво да изпитвам друго чувство освен синовна обич, този глас ме подтикваше да се помоля, преди да се осмеля да прочета онова, което тъй копнеех да прочета, караше ме още малко да забравя за себе си и първо да изпълня върховния си дълг. Откакто се помня, ме обхващат подобни импулси. Оставих писмото и си казах молитвата, като накрая горещо си примолих да не изпадам в изкушение и да не извършвам нищо, което би причинило мъка на татко и никога чувствата ми към другиго да не ми позволяват да го пренебрегна. Мисълта за подобна вероятност прониза сърцето ми така болезнено, че се разплаках. Но въпреки всичко, Люси, знаех си, че след време татко ще трябва да осъзнае истината, ще трябва да бъде увещан и принуден да склони.

Прочетох писмото. Казват, Люси, че животът бил едно голямо разочарование. Аз не останах разочарована. Преди да зачета и докато четях, сърцето ми биеше учестено — то трептеше, — всеки трепет беше като задъхване на жадно животно, наведено над кладенеца, а кладенецът се оказа пълноводен, искрящ от бистрота; то щедро утоли жаждата си. Виждах слънцето да проблясва, Люси, през потока и нито мушичка, нито стръкче, ни едно насекомо, ни една прашинка не размътваха тройно пречистената струя.

Казват, че за някои животът бил изпълнен с терзания. Чела съм биографии, в които пътникът върви от страдание към страдание. Надеждата непрестанно му избягва, тя никога не спира, никога не се позабавя, че да позволи на ръката му да я докосне. Чела съм за ония, които са засявали, облени в сълзи, и жътвата им, вместо да бъде прибирана с радост, е бивала унищожавана от нечакана суша, или пък отнесена от силни урагани; тъй, уви, някои от тях са били принуждавани да дочакат зимата с празни хамбари и са умирали в дълбока нищета в най-мрачните и студени дни на годината.

— Нима онези, за които ми говориш, Полина, са били криви, че е станало тъй?

— Не всякога. Някои са били добри, усърдни хора. Аз не съм нито усърдна, нито много добра, но бог ми е отсъдил да расна на слънце, при достатъчно влага, при топла закрила, на завет, нахранена, поучавана от моя скъп баща, а сега… ето че се явява друг един. Греъм ме обича.

Замълчахме известно време в този върховен миг.

— Знае ли баща ти? — запитах тихо.

— Греъм пишеше с дълбоко уважение към татко, но намекваше, че не смеел да му съобщи още нищо, първо искал да докаже, че е достоен за мене. Допълваше, че желаел да разбере какво мисля аз, какви са моите чувства, преди да се осмели да предприеме други стъпки в това отношение.

— Ти как му отговори?

— Отговорих кратко, но не го отблъснах. И в същото време умирах от страх да не би отговорът ми да прозвучи прекалено сърдечно. Греъм е такъв придирчив човек. Написах го три пъти и всеки път съкращавах, охлаждах думите. Накрая, когато очистих писмото така, че заприлича на бучка сладолед, ароматизирана едва-едва с плодове и леко подсладена, тогава чак се осмелих да го запечатам и да го изпратя.

— Чудесно, Полина! Имаш верен усет, ти разбираш доктор Бретън.

— Но как да постъпя с татко? Много съм объркана.

— Не прави нищо. Сега вече почакай. Само не си пишете повече, докато баща ти не научи и сам не ти разреши.

— А дали изобщо ще ми разреши?

— Времето ще покаже. Чакай.

— Доктор Бретън ми написа още едно писмо, дълбоко благодарен за моето хладно, кратко, писъмце; но аз предугадих съвета ти и му заявих, че макар чувствата ми да са все същите, не мога без знанието на татко да му пиша повече.

— Постъпила си точно както трябва, същото ще си е казал и доктор Бретън. Това ще го накара да се гордее още повече с тебе, да те обикне по-дълбоко, ако това изобщо е възможно. Полина, този тъничък скреж, с който природата те е дарила и който обгражда чистия, нежен пламък на душата ти, е безценен дар.

— Знаеш ли, аз дълбоко усещам склонностите на Греъм — рече тя. — Чувствувам, че колкото по-сдържано се отнасям, толкова повече ще му се харесам.

— Очевидно е, че го разбираш, но каквито и да са склонностите на доктор Греъм, дори да беше човек, който очаква да го приемеш много по-сърдечно, ти ще постъпиш все така искрено, открито и нежно с баща си.

— Предполагам, Люси, че всякога ще постъпвам така. О, колко ще ми е мъчно да събудя татко от неговия сън и да му кажа, че вече не съм малка!

— Не прибързвай, Полина! Остави тези разкрития на Времето и на Съдбата. И аз забелязвам, че тя се отнася с тебе много нежно. Не се съмнявай — съдбата ще нагласи обстоятелствата по най.благоприятен начин и ще избере най-удобния час. Да, и аз съм мислила, че животът ти ще протече, както ти го виждаш, правила съм сравнения, подобни на ония, които си правила ти. Не знаем какво ни очаква в бъдеще, но миналото е многообещаващо.

Докато беше дете, страхувах се за тебе, не съм виждала друго същество, по-чувствително от тебе, когато беше малка. Нито външността ти, нито душевността ти биха станали такива, каквито са днес, ако бе расла в грубост и немара. Душевните мъки, страхът, борбите биха белязали чертите на лицето ти, биха го обезобразили, биха довели нервите ти до състояние на постоянна и трескава раздразнителност; ти щеше да загубиш и здравето, и веселия си нрав, и хубостта, и нежността си. Провидението те закриляше, усъвършенствуваше те не само заради теб самата, но и заради Греъм. И той е роден под щастлива звезда. За да се проявят най-хубавите му качества, му трябва другарка като тебе. И ето те — вече готова за него. Вие трябва да се свържете. Разбрах го още същия ден, когато ви гледах заедно в «Терасата». Във всичко, което се отнася до вас двамата, аз прочитам добър умисъл, план, хармония. Не вярвам слънчевата младост на всеки един от вас да се окаже предсказание за неспокойна зрелост. Мисля, че е предвидено да живеете в мир и щастие — не като ангели, а като малцина сред смъртните. Животът на някои наистина е благословен така. Това е божия воля, това е поличба и знак от Небето. Други още в началото тръгват по различен път. Други странници се сблъскват с бурно и ветровито време, неспокойно и лошо, пътуват при насрещен вятър, окъсняват и биват застигани от ранната зимна нощ. Но и това не става без волята на провидението и зная, че сред безбрежните му творения някъде е скрита тайната на тази последна съдбовна справедливост. Зная, че за някои тези изпитания донасят накрая милосърдие.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА

ГОСПОДИН ПОЛ УСТОЯВА НА ОБЕЩАНИЕТО СИ

На първи май всички ние — а това значи двадесетте пансионерки и четирите учителки — бяхме предупредени да станем в пет сутринта, да шест да бъдем облечени и готови и да се явим при господин Еманюел, който щеше да ни изведе вън от Вийет — защото именно този ден той бе предложил да изпълни обещанието си да излезе на закуска в полето. Читателят помни, че аз не бях удостоена с покана за тази екскурзия, когато бе замислена — по-скоро обратното, ала сега, когато намекнах за това и пожелах да разбера какво ще стане, той ме смъмри така, че не се осмелих да предизвикам нови усложнения:

— Съветвам ви да не се дърпате отново — заяви ми господин Еманюел, а гласът му царствено ме стресна. Едно Наполеоново изявление ми бе достатъчно, затова реших да се присъединя към групата.

Утрото се сипна свежо, като че ли бе лято, с птичи песни в градината и с лека роса, която предвещаваше горещ ден. Всички си казахме, че ще е топло, всички с радост прибрахме дебелите дрехи и се облякохме подходящо за слънчево време. Чиста, свежа рокля от басма и лека сламена шапка, изработени тъй, както само френска шивачка може да ги изпипа — наглед простички, но много красиви, — това бе облеклото ни. Никой не се натруфи с коприни, никой не предпочете някоя поостаряла скъпа рокля, която трябва все някога да се износи.

Звънецът звънна весело в шест и ние изтичахме надолу по стълбите, минахме през «карето», през коридора и се озовахме във вестибюла. Там ни чакаше нашият учител, и той облечен с неугледното палто и «гръцката шапка» в младежка риза и весела сламена шапка. Приветливо пожела на всички ни добро утро, а повечето му отвърнаха с благодарствени усмивки. Подреди ни в редици и тръгнахме.

Улиците бяха все още тихи, булевардите — свежи и спокойни, като поля. Много бяхме щастливи, докато вървяхме по тях. Този наш водач, стига да поискаше, притежаваше способността да излъчва и внушава щастие също така, както при лошо настроение умееше да стряска всички наоколо си.

Не ни предвождаше, нито вървеше подире ни, а крачеше успоредно с нас и разговаряше — по-надълго с любимките си, но без да забравя и ония, които не обичаше. Самата аз предпочитах поради известни причини да не ме забелязва. Вървях с Дженевра Фаншоу и усещах на ръката си тежестта на солидната й ръка (тя бе в цветущо здраве и читателят трябва да ми вярва, че не беше лесно да се носи товарът на нейната хубост; неведнъж в този топъл ден си пожелавах да е малко по-слаба) — както и да е, след като тя не се отделяше от мене, реших да я използувам и да я поставям между себе си и господин Пол, като променях мястото си, щом забележех, че ни приближава, и заставах, ту от дясната, ту от лявата й страна. Личните ми съображение се дължаха на обстоятелството, че новата памучна рокля, която носех, беше розова — факт, който като се имаше предвид нашия предводител, ме караше да се чувствувам тъй, както навремето, когато трябваше да прекося една ливада, на която пасеше бик, наметната с шала от червен бордюр.

Известно време тази хитрост със сменянето на мястото и черния копринен шал, с който се опитвах да се увия, ми помагаха, но постепенно господин Пол установи, че от която и страна да приближи мис Фаншоу се оказваше до него. Познанството му с Дженевра никога нямаше да се задълбочи, английският й акцент неизбежно го разгневяваше. Нямаха нищо общо, което да ги привлича, всеки контакт помежду им довеждаше до отблъскване. Той я смяташе за празноглава и превзета, тя го намираше за грубиян, досаден и противен.

Накрая, когато може би за шести път бе променил местото си и всеки път осъзнаваше, че не е успял да ме приближи, той се наведе, погледна ме в очите и нетърпеливо запита:

— Какво има? Защо ме разигравате?

Едва бе изрекъл тези думи, когато проницателните му очи съзряха причината. Напразно размахах шала и разстлах отпред широкия му край.

— Аха-а! Зароди розовата рокля! — възкликна той и аз потръпнах, сякаш дочух внезапния раздразнен рев на цяра на ливадата.

— Но тя е памучна — обясних бързо — и е по-евтина, по-лесно се поддържа от всеки друг цвят.

— Мадмоазел Люси е по-суетна от десет парижанки — отвърна той. — Не съм виждала такава англичанка. Я гледай — и шапката, и ръкавиците, и ботинките!

Всички тези неща не бяха по-очебийни от ония на останалите в групата — с нищо не се отличаваха от техните, — бяха дори по-простички на вид, ала господинът вече бе намерил своята тема и подхвана да мърмори. Но думите му звучаха кротко подобно далечни буреносни облаци в летен ден. Една-единствена светкавица бе насмешливата усмивка в погледа му; накрая той заключи:

— Кураж! Да ви кажа правото, не ми е приятно, дори съм доволен, че сте се облекли красиво за моето малко празненство.

— Но роклята ми не е красива, господине — тя е съвсем обикновена.

— Харесвам обикновеното — отвърна той. С две думи, не беше в състояние да го раздразни; слънцето на доброто настроение щеше да грее по лицето му в тази благодатна утрин. То разпръскваше тъжните облаци, които се опитваха да препречат светлия му лик.

Бяхме вече сред полето, сред дърветата и ливадите. Същите тези дървеса и ливади само след месец щяха да бъдат унили и негостолюбиви; но в оня ден, окичени с майска зеленина и увити от утринна прохлада, те бяха много привлекателни.

Стигнахме до един кладенец, обграден по обичая на Лабасекур с равен кръг от липови дървета. Спряхме там. Господинът ни нареди да насядаме по зелената трева, седна в средата и ни накара да го заобиколим. Онези, които изпитваха към него повече симпатии, отколкото страх, седнаха най-близо — това бяха най-малките; другите, които повече се страхуваха и по-малко го харесваха, останаха назад; а тези, у които боязънта към учителя се бе превърнала по-скоро в харесване и приятелство, се отдръпнаха най-далеч.

Започна да ни разказва някаква история. Умееше да разказва увлекателно, с ритъм, който децата обичат и учените хора владеят както трябва — разказът му бе простичък в своята сила и силен в своята простота. В този негов разказ имаше чудесни пасажи, толкова прочувственост и такива картинни описания, че се запечатаха в ума ми и не са се изличили до днес. Обрисува ни сцена на здрачаване, все още я помня. Не съм виждала подобна хубава картина, излязла дори от четката на художник.

За себе си казах, че не умея да импровизирам; вероятно това мое несъвършенство ме кара да се възхищавам още повече от оня, който владее това чудесно качество. Господин Емаюел не бе от хората, които пишат книги; ала чувала съм го да пилее с безгрижна, неосъзната щедрост такова умствено богатство, с каквото малко книги могат да се похвалят. За мен неговият ум бе като привлекателна библиотека и когато бивах допущана там, изпитвах истинско блаженство. Понеже не бях кой знае колко интелигентна, малко бяха книгите, достъпни за способностите ми. На пръсти се брояха подвързаните и печатаните книги, които не ме отегчаваха, които успявах да изчета до края; ала неговият начин на мислене бе като балсам за очите на душата. Той правеше вътрешното зрение по-ясно и по-силно. Неведнъж съм си мислила какво ли удоволствие би било за човека, който го обича повече, отколкото той обичаше себе си, да събира тези пълни шепи със златен прах, разхвърляни така небрежно по безгрижните небесни ветрове.

Когато разказът му свърши, той приближи хълмчето, където седяхме двете с Дженевра. Свикнал веднага да пита за мнението на слушателите (нямаше търпение да изчака доброволно изказана похвала), той каза:

— Интересно ли ви беше?

С привичната си стеснителност да възхвалявам отвърнах само:

— Да.

— Хубаво ли беше?

— Много хубаво.

— Но не бих могъл да го запиша на хартия — отвърна той.

— А защо не, господине?

— Мразя техническия труд, мразя да седя приведен, прикован неподвижно край масата. Бих могъл обаче да го издиктувам на някой секретар, който ми е приятен. Дали мадмоазел Люси ще склони да го запише, ако я помоля?

— Господинът сигурно ще е твърде припрян, ще ме подтиква и ще се дразни, ако перото ми е бавно за бързия му говор.

— Опитайте. Хайде да видим в какво чудовище ще се превърна при тези обстоятелства. Но сега този въпрос изобщо не бива да се повдига. Смятам да ви използувам за нещо друго. Виждате ли ей оня чифлик?

— Сред дърветата ли? Да.

— Там ще закусим и докато добрата чифликчийка приготовлява млякото с кафе в котела, вие и още пет ученички, които ще подбера, трябва да намажете с масло петдесет филии.

След като нареди в редица новата група, той ни поведе към чифлика, който се стресна от войнствения ни вид и се предаде без капитулация.

Раздадоха ни ножове и чинии, получихме и прясно масло и шестте избранички на нашия учител са хванахме под негово ръководство да приготвяме за закуска огромна кошница с кифли, които пекарят бе доставил на чифлика за нас. Кафето и шоколадът вече бяха сварени, сметана и пресни яйца завършваха гощавката, а пък господин Еманюел, щедър както винаги, бе вече готов да ни гощава и със салам и конфитюр, ако някои от нас, които си въобразяваха, че могат да му повлияят, не бяха заявили, че това е напразно разхищение. Той се нахвърли с гневни думи, нарече ни «скъпернички», но ние го оставихме да си приказва и накрая се наложихме.

С какво приятно изражение стоеше той, облегнат край кухненското огнище, и как ни се радваше! Бе от хората, които изпитват щастие, когато виждат, че другите са щастливи. Обичаше да усеща край себе си движение, оживление, изобилие и радост. Запитахме го къде ще седне. Отвърна ни, че след като бил наш роб, а ние — негови тирани, не смеел да си избере място без наше разрешение; тогава му донесохме големия стол на чифликчията, поставихме го начело на масата и го настанихме в него.

Как да не го харесва човек, въпреки всичките му бурни страсти и скандали, когато понякога умееше да бъде тъй мил и приятен, какъвто беше сега? Всъщност той бе раздразнителен, но по характер не беше лош. Успокой го, разбери го, утеши го и се превръщаше в кротко агне, не бе в състояние да стори зло и на муха. Представляваше малка опасност единствено за глупците, злите и равнодушните.

Той винаги спазваше религиозните обреди, затова е сега накара най-малката сред нас да изрече молитва преди закуската и сам се прекръсти благочестиво като някоя набожна жена. За пръв път го виждах да се моли и да прави този свят знак. Стори го тъй простичко, тъй по детски, че не успях да въздържа радостната си усмивка. Той ме забеляза. Протегна добрата си ръка и каза:

— Подайте ми ръката си. Виждам, че с едни и същи чувства, макар и с различни ритуали, боготворим един и същи бог.

Повечето от колегите на господин Еманюел бяха еманципирани и свободомислещи, неверници, атеисти и водеха живот, който не можеше да служи за пример. А той напомняше за средновековен рицар — религиозен по свой начин, с безупречен морал. Невинните деца и хубавите момичета бяха до него в безопасност. Притежаваше живи страсти, дълбоки чувства, ала неопетнената му чест и чистата му вяра бяха магията, която приспиваше разгневените лъвове.

Тази закуска премина като весело преживяване и това веселие не се състоеше единствено от празни развлечения. Господин Пол насочваше, ръководеше, контролираше и извисяваше нещата; общителният му , жив нрав се разкриваше пред нас свободен и безоблачен; заобиколен единствено от жени и деца, край него нямаше нищо, което да дразни и нервира. Постъпваше както той иска, а това бе наистина приятно за околните.

След като се нахранихме, всички бяха оставени на свобода да тичат и играят по поляните. Неколцина останаха да помогнат на чифликчийката да почисти. И аз бях сред тях, но господин Пол ме повика да седна до него под едно дърво — откъдето наблюдаваше момичетата как се забавляват по широката ливада — и да му почета, докато той изпуши пурата си. Той седеше на селска пейка, а пък аз — до ствола. Докато четях (джобно издание от класиката — един том от Корней; лично аз не го харесвах, но той го обичаше, защото откриваше у него прелест, каквато не бях в състояние да почувствувам), той ме слушаше с едно спокойствие, особено внушително, като се имаше предвид неспокойната му натура. Дълбоко щастие се излъчваше от сините му очи и изглаждаха бръчките по широкото му чело. Щастлива бях и аз — щастлива от слънчевия ден, още по-щастлива, че и той беше тук, а най-щастлива, че бе тъй добър.

Запита между другото дали не предпочитам да се забавлявам с моите другарки, вместо да седя край него. Не отговорих. Добре ми беше да съм там, където бе и той. Запита ме дали, ако съм му сестра, бих била щастлива да стоя с брат като него. Отвърнах, че сигурно ще е така, и тъй го чувствувах. Отново ме запита дали, ако се наложи да напусне Вийет и да замине надалеч, дали че ми е мъчно, аз хвърлих Корней и не отвърнах.

— Малка сестрице — рече той, — колко дълбоко бихте ме помнили, ако се разделим?

— На това, господине, ще отговоря трудно, защото не зная колко време ще мине, преди да престана да си спомням за земните неща.

— Ако се наложи да замина отвъд океана за две-три-пет години, ще ме посрещнете ли с радост, когато се завърна?

— Господине, а как ще живея аз през това отсъствие?

— Та нали затова съм към вас тъй строг и взискателен?

Скрих лице в книгата, защото бе обляно в сълзи. Запитах го защо ми говори така; а той отвърна, че ще млъкне, и ме развесели с най-мили думи. Но нежността, с която се отнасяше към мен до края на деня, разтревожи сърцето ми. Бе прекалено искрена. Не скръбна. Предпочитах да го виждам рязък, нервен и капризен, какъвто най-често беше.

Когато настъпи горещият следобед — денят бе точно такъв, какъвто предположихме, че ще бъде, жарък като юнски — нашият пастир прибра стадото от ливадата и кротко ни поведе към дома. Но цели пет километра ни чакаха — тъй отдалечен от Вийет бе оня чифлик, където бяхме закусили. Играта бе изморила много всички, особено децата. Те изглеждаха съвсем унили пред мисълта за дългото връщане под жаркото слънце, по голото, каменливо, напечено, прашно шосе. Но това също бе предвидено и бяха взети мерки. Отвъд оградата на чифлика видяхме две големи каруци, които идваха да ни приберат — превозни средства, каквито се наемат за училищни излети. Намери се място за всички и само след час господин Пол остави благополучни питомците си на улица «Фосет». Прекарахме един приятен ден. Той би бил още по-приятен, да не беше оня меланхоличен повей, който за миг бе засенчил яркото слънце.

Облакът се върна още същата вечер.

Тъкмо се здрачаваше, видях господин Еманейл да излиза от предната врата, придружен от мадам Бек. Разхождаха се по централната алея повече от час, увлечени в задълбочен разговор — той изглеждаше сериозен, но някак си неспокоен, а тя бе объркана, сякаш се мъчеше да го придума за нещо, да го убеди.

Запитах се какво ли разискват; мадам се прибра, щом се мръкна, но нейният роднина Пол остана в градината. Тогава си казах:

«Тази сутрин той ме нарече „сестрица“. Ако наистина беше мой брат, сега аз бих тичала при него, бих го запитала какво го тревожи. Виж го как се подпира на онова дърво, скръстил ръце и свъсил чело. Зная, че се нуждае от утеха. Мадам не може да утеши, тя може само да увещава. А сега какво?»

Господин Пол се раздвижи от унеса си и се упъти към сградата. Вратите към «карето» още бяха отворени. Предположих, че отива може би да полее портокаловите дървета, както му бе обичаят. Но като стигна до двора, той рязко се извърна, запъти се към беседката, а оттам към вратата на първи клас. В тази стая се намирах аз — оттам го наблюдавах, ала не събрах смелост да го дочакам. Той се бе извърнал толкова внезапно, вървеше толкова бързо, тъй странно изглеждаше! Страхливката в мене пребледня, обърна се и — без да послуша съветите на разума, като чу как храстите се чупят и настилката скърца под приближаващите стъпки — побягна на крилете на паниката.

Спрях се чак като стигнах в параклиса, който сега беше пуст. Заслушана с разтуптяно сърце, обхваната от някакво необяснимо, неопределимо вълнение, го чух да преминава през всички класни стаи, затръшвайки нетърпеливо вратите след себе си. Чух го да влиза в училищната трапезария, където в момента четяха лекцията по вероучение. Чух го да произнася думите:

— Къде е госпожица Люси?

И тъкмо когато, събрала смелост, се готвех да сляза долу и да сторя онова, което ми се искаше най-много от всичко на света — да го пресрещна, — острият глас на Сент Пиер отвърна нагло и неискрено: «Тя си легна.» Той излезе раздразнен в коридора. Там мадам Бек го видя, спря го, започна да го наставлява, изведе го до улицата и накрая го отпрати.

Когато се затвори външната врата, удивлението от собственото ми странно поведение се стовари върху ми внезапно, като удар. Още в първия миг бях разбрала, че има нужда от мене, че ме търси; нали и аз имах нужда от него? Какво бе онова, което ме бе накарало да го избягна? Какво ме бе отнесло далеч от него? Имаше нещо да ми каже, искаше да ми го каже, ушите ми се напрягаха да го чуят, а сторих всички, за да го избягна. Копнееща да слушам и да утешавам, когато знаех, че слушателят и утешението са недостижими, аз се побоях от първата подобна възможност, появила се тъй внезапно и цялостно, както се бях от смъртта.

Безумната ми колебливост си получи заслуженото. Вместо утехата и задоволството, които можех да спечеля, ако бях съумяла да се овладея и да остана още две минути там, където бях, сега пред мен се изпречваше мъртвешка пустота, мрачни съмнения и ужасно притеснение.

Отнесох ги със себе си в постелята и цяла нощ те не ме оставиха на мира.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

МАЛЕВОЛЯ

В четвъртък следобед мадам Бек ме повика и ме запита дали имам някаква важна работа, която би ми попречила да отида в града и да й купя нещо от магазините.

Бях свободна, тя ми връчи един списък на вълнени, копринени и други конци за бродерия, необходими за ръкоделието на ученичките; облякох се добре, защото денят предвещаваше да завърши с дъжд и вятър, и тъкмо дръпвах резето на външната врата, за да изляза, гласът на мадам отново ме призова в трапезарията.

— Прощавайте, мис Люси — извика тя, сякаш току-що осенена от някаква мисъл, — спомних си още нещо, за което бих искала да ви помоля, ако бъдете тъй добра да не си помислите, че ви претоварвам.

Естествено, уверих я в противното, и мадам, като изтича в малкия салон, върна се оттам с красива кошничка, пълна с парникови плодове, розови, съвършени, изкусителни, подредени сред тъмнозелените, сякаш восъчни листа и жълтите звезди на неизвестно за мен тропическо растение.

— Ето — каза тя, — не е тежка и няма да посрами хубавите ви дрехи, защото не прилича на кухненска, слугинска кошница. Направете ми услугата да я оставите в дома на мадам Валравен с моите благопожелания за рождения й ден. Тя живее в стария град, на улица «Влъхвите» 3. Може да ви се види малко далечко, но целият следобед е на ваше разположение, та няма защо да бързате. Не успеете ли да се върнете за вечеря, ще наредя да ви запазят порцията или пък Готон, чиято любимка сте, ще ви достави удоволствие да ви приготви нещо специално. Няма да бъдете забравена, моя хубава мийс. И, ах, моля ви (отново ме повика обратно), непременно настоявайте да видите лично мадам Валравен и да сложите кошничката лично в ръцете й, за да не стане някаква грешка, защото тя е твърде взискателна личност. Довиждане! На добър час!

Най-сетне тръгнах. Покупките от магазините ми отнеха доста време, защото избирането и съчетаването на конци е отегчителна работа, но накрая изпълних всички поръчки. Подбрах необходимото за моделите на чехлички, за шнуровете за звънци, взех нужните закопчалки и пискюлчета за чантички — изобщо всички тези залисии ми се махнаха от ума, останаха само плодовете и поздравите, които трябваше да предам.

Мисълта за продължителната разходка из старинния и мрачен Бас Вий ми бе всъщност приятна, още повече, че вечерното небе се превръщаше в маса от синьо-черен метал, нажежена в краищата и бавно припламваща в някакво тъмночервено.

Страхувам се от ветровито време, защото бурята изстисква от човека енергия и усилия, нещо, което за мен е мъчително, ала пороят, гъстият снеговалеж или монотонният ромон на дъжда те карат единствено да им се покориш — стига да не мислиш за туй, че дрехите ти или ти самият си щял да се намокриш. В замяна дъждът измива столицата пред твоите очи. Отваря ти спокоен път през широките, красиви булеварди, сякаш с помощта на източна магия вкаменява цял един жив град, превръща един Вийет в един опустял Тадмор. Тогава нека да валят дъждове, да настава, ако ще, и потоп, но първо да се отърва от тази кошница.

Незнаен часовник от незнайна църковна кула («Йоан Кръстител» бе твърде отдалечена, за да се чува дотук) отмерваше пет и четвърт, когато стигнах до улицата и дома, указани от мадам Бек. Всъщност това не бе никаква улица, по-скоро напомняше част от площад. Беше тихо, големите бели камъни и настилката бяха обраснали с трева. Къщите бяха огромни и изглеждаха много стари, зад тях се виждаха върхове на дървета, които подсказваха, че отзад има градина. Всички бе облъхнато от старинност, работата с нейните залисии бе побягнала надалеч. Навремето тук са живели богаташи и е царял разкош. Църквата, чиито тъмни, полуразрушени кули се вдигаха над площада, приличаше на почитания и някога пищен храм на Влъхвите. Ала богатството и величието отдавна бяха разтворили позлатени криле и бяха побягнали, оставайки старите си гнезда за приюти на беднотията, или пък, пустеещи и празни, за да се разпадат самотни през дългите зими.

Като пресичах този празен площад, чиято настилка вече тъмнееше от дъждовни капки колкото петфранкова монета, не срещнах жива душа освен някакъв залитащ, престарял свещеник, който ме отмина, приведен върху своята тояга — синоним на старост и разруха.

Излязъл бе от същия дом, в който отивах, а когато застанах пред портата, едва затворила се подире му, и дръпнах звънеца, той се извърна да ме види. И остана да ме гледа. Вероятно с моята кошница от летни плодове и както бях лишена от достойнството, дарявано от възрастта, бе сметнал, че не ми е мястото пред този декор. Зная — ако врата ми бе отворила някоя румена прислужница, щях да си кажа, че и тя няма място в подобно жилище, ала когато се озовах пред една старица, облечена в старинна селска носия, с шапка, също тъй натруфена с висулките си от старинна дантела, с фуста и платнен жакет и на краката с дървени сабо, по-скоро като лодки, отколкото като обувки, казах си, че всичко е наред и напълно подхожда на останалото.

Изражението й обаче далеч не беше тъй на място, както облеклото; едва ли бях срещала по-свадливо лице. Измърмори нещо неразбираемо в отговор на запитването ми за мадам Валравен. Уверена съм, че щеше да изтръгне кошничката от ръката ми, ако не бе старият свещеник, който приближи, куцайки, спря я и сам изслуша съобщението, което имах да предам.

Глухотата му пречеше да разбере, че трябва да видя лично мадам Валравен и лично да й предам плодовете. Накрая все пак проумя какви са нарежданията, които съм получила, и че съм задължена да ги изпълня докрай. Заговори на възрастната прислужница, но не на френски, а на местното наречие, увеща я да ми позволи да пристъпя негостоприемния праг и сам ме заведе горе в нещо като салон, където ме остави.

Стаята беше просторна, с красив старинен таван и прозорци като в църква, с цветни стъкла, ала там нямаше никой, а здрачът от приближаващата буря я правеше странно прихлупена. От салона се влизаше в една по-малка стая; щорите на единствения й прозорец бяха спуснати. Мебелите едва се различаваха в сумрака. Опитах се да се развлека, като ги разпозная, особено ме привлече очертанието на някаква картина на стената.

Малко по малко картината сякаш се раздвижи. Пред смаяния ми поглед тя се разклати, потъна и изчезна напълно. След нейното изчезване остана сводест отвор, водещ към сводест коридор със загадъчна вита стълба; и коридорът и стълбището бяха от гол камък, без килим, небоядисани. По тази тъмничарска стълба се дочу потропване като от бастун, скоро върху стъпалата падна някаква сянка, накрая се показа и самата фигура.

Но всъщност човешка фигура ли бе това видение, което пристъпваше насам, тази пречка, която отчасти затъмняваше свода?

Привидението приближи и вече го виждах ясно. Започнах да осъзнавам къде се намирам. Този стар площад не бе наречен случайно «Влъхвите», не случайно трите кули, извисени над него, бяха кръстени на трима мистични служители на едно мъртво и тайнствено изкуство. Тук владееше древна магия. Магически думи бяха открили пред мен царството на елфите — стаята, подобна на килия, изчезващата картина, сводът и коридорът, каменното стълбище — всички те бяха съставки на някаква приказка. Но най-ярко от всичко останало се открояваше главната героиня — Кунегунда, магьосницата — Малеволя, нимфата на злото. Как изглеждаше тя?

Беше висока около метър и двадесет, но безформена. Кокалестите й ръце бяха вкопчени едно о друго и стискаха златната топка на магически жезъл от слонова кост. Главата й бе едра, поставена не върху раменете, а на гърдите, сякаш нямаше шия. Бих казала, че лицето й бе поне стогодишно, очите й — още по-стари, — злобни, недружелюбни очи с дебели сиви вежди и избелели клепки. Като строго ме гледаха, с мътна неприязън!

Това същество носеше дреха от брокат, боядисана в ярко светлосиньо като тинтява, ошарена със сатенени едри листа. Върху дрехата имаше скъп шал, с пищен бордюр и толкова голям за фигурата й, че разноцветните му ресни се влачеха по пода. Но най-яркото у нея бяха накитите. Имаше дълги, прозрачни обици, искрящи с блясък, който не можеше да бъде фалшив; на мъртвешките си пръсти имаше пръстени от дебели златни халки и камъни — алени, зелени и рубинени. Гърбава, безформена, престаряла, тя се бе окичила като варварска царица.

— За какво ме търсите? — запита тя хрипливо, по-скоро с мъжки, отколкото с женски старчески глас; и наистина по брадичката й се виеха гъсти бели косми.

Предадох й кошничката и съобщението.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко — отвърнах.

— Та то не си струваше — сряза ме тя. — Върнете се при мадам Бек и й кажете, че ако пожелая, и сама мога да си купя плодове, а що се отнася до поздравленията, ще мина и без тях! — И учтивата дама ми обърна гръб.

Тъкмо когато се извръщаше, се разнесе грохот от гръмотевица, мълния освети ярко салона и будоара. Магическата приказка продължаваше под съпровода на природните сили. А странникът подмамен в омагьосания замък, чуваше как навън се надига събудената от синя стихия.

Какво трябваше да мисля за мадам Бек след всичко видя от мене тук? Имаше странни познати. Поднасяше приветствия и дарове в едно неповторимо светилище, но предсказанията на невероятното същество, което обожаваше, бяха злокобни. Мрачната Сидония се отдалечаваше, немощна и безпомощна като парализирана, почукваше с кокаления жезъл по мраморната мозайка и продължи да мърмори злобно, докато изчезна.

Дъждът се лееше стихийно, небето се бе смъкнало ниско. Облаците, доскоро червеникави в своята чернота, сега бяха мъртвешки бледи, като подплашени. Макар да се бях похвалила, че не се боя от пороя, не ми се щеше да излизам навън. Мълниите проблясваха безжалостно, гръмотевиците падаха наблизо. Тази буря се бе развихрила внезапно над Вийет, сякаш бе избухнала в зенита си; валеше неудържимо, двувърхи коси гръмотевици прорязваха потоците, които се сипеха отгоре, червени зиг-заги изпъстряха валежа, блед като бял метал; всичко това падаше от едно небе, тежко и почерняло от гъсти облаци.

Напуснах негостоприемния салон на мадам Валравен и излязох на студеното стълбище. На площадката имаше пейка, останах да чакам там. Някой се появи на галерията горе — беше старият свещеник.

— Госпожицата не бива да стои тук — рече той. — Нашата благодетелка ще се огорчи, ако разбере, че тъй се отнасяме с гостите си.

Той толкова усърдно ме замоли да се върна в салона, че не можех да откажа, без да проявя неучтивост. По-малката стая беше по-добре подредена и по-уютна от голямата, там ме заведе. Като открехна леко завесата, зад нея се откри нещо, наподобяващо по-скоро параклис, отколкото будоар, тиха малка стаичка, място за реликви и спомени, а не за ежедневно ползуване и почивка.

Добрият отец седна, сякаш искаше да ми прави компания, но вместо да подхване разговор, взе някаква книга, впери очи в страниците и устните му зашепнаха молитва или литания. Жълтата електрическа искра от небето позлати голото му теме. Тялото му бе в сянка, дълбока и розова, седеше неподвижно като скулптура. В молитвите си сякаш бе забравил за мене, вдигаше очи само когато просветваше по-силна мълния или оглушителен трясък прогърмяваше застрашително. Но дори и тогава в погледа му се четеше не страх, а страхопочитание. И аз бях като занемяла, но тъй като не изпитвах истински ужас, можех спокойно да размишлявам и наблюдавам.

Да си призная, започнало бе да ми се струва, че този стар свещеник прилича на оня отец Силас, пред когото бях коленичила в църквата на Бегинажа. Не бях уверена, защото бях видяла изповедника в здрач и в профил, но все пас намирах известна прилика. Стори ми се също, че познах гласа му. Докато го оглеждах крадешком, той се издаде, че усеща изпитателния ми поглед. Извърнах се да разгледам стаята; и в нея имаше нещо загадъчно.

До кръст от странно изваяна слонова кост, пожълтял от старост и изправен пред тъмночервен олтар, на който лежаха скъп требник и броеница от абаносово дърво, висеше картината, чиито очертания бяха привлекли вниманието ми неотдавна — картината, която се движеше, изчезваше заедно със стената и пускаше в стаята привидения. В неяснотата на здрача бях я взела за Мадона; сега на светло тя се оказа портрет на жена с монашески одежди. Лицето, макар и некрасиво — бледо, младо и засенчено от унинието на скръбта или на болестта. Повтарям — не беше хубаво, не беше дори интелигентно, неговата дружелюбност бе дружелюбност на слабо тяло, на замрели страсти, на покорство, и все пак останах дълго загледана в тази картина е не можех да отделя погледа си.

Старият отец, който ми се бе сторил глух немощен, очевидно бе успял да съхрани донякъде силите си, колкото и да изглеждаше погълнат от четивото, без ни веднъж да вдигне глава — поне доколкото забелязах — да отмести поглед, долови посоката, в която гледах, и бавно, с ясен глас изрече следните четири заключения:

— Тя бе много обичана.

Тя се бе отдала на бога.

Тя все още живее в спомените, все още скърбят за нея.

— Кой, възрастната дама, мадам Валравен ли? — запитах, защото си въобразих, че нелечимата скръб от тежката загуба обяснява лошото настроение на старата дама.

Отецът поклати глава полуусмихнат.

— Не, не — рече той; — скръбта на една дама за децата на нейните деца може да бъде голяма, нейната печал за загубата им може да е нестихваща, ала любимият годеник, комуто съдбата, надеждата и смъртта трикратно са отказвали благословията на брака, той е, който скърби дълго и истинско за Жустин-Мари.

Стори ми се, че добрият отец очаква въпросите ми и аз запитах кой е оня, който е загубил и още скърби за «Жустин-Мари». В отговор чух един романтичен разказ, предаден вълнуващо под шума на нестихващата буря. Трябва да кажа, че би прозвучал още по-вълнуващо, ако не бе изпълнен с тъй много френски сантименталности в стила на Жан-Жак-Русо, ако бе предаден по-простичко. Ала достойният отец бе истински французин (все повече се уверявах в приликата му с моя изповедник), бе истински син на католицизма, а вдигнеше ли поглед към мен, оглеждаше ме крадешком и очите му се четеше по-голяма проницателност, отколкото можеше да се очаква от един седемдесетгодишен старец. И все пак вярвам, че беше добър човек.

Героят на разказа бе негов бивш ученик, който сега наричаше благодетел и който, оказа се, обичал тази бледа Жустин-Мари, дъщеря на богати родители, по времето, когато материалното му положение позволявало да претендира за нея и нейното богатство. Бащата на ученика — навремето богат банкер — се разорил, умрял и оставил след себе си само дългове и нищета. Тогава забранили на сина му изобщо да мисли за Жустин-Мари; най-много се съпротивлявала на брака онази стара вещица, грандамата, която видях, мадам Валравен — противопоставяла се с цялата ярост на своя нрав, който физическия недъг превръщал понякога демонически. Кротката Мери не била достатъчно измамна да хитрува, нито достатъчно волева да застане непоколебимо до любимия си. Отказала се от своя пръв обожател, ала не пожелала да приеме друг някой с по-тежка кесия, тя се оттеглила в манастир и там починала още като послушничка.

Нестихващата скръб обхванала сърцето, което я обожавало, и дълбочината на неговата любов и неговата скръб се изявили по начина, който трогна и мен, докато слушах печалния разказ.

Няколко години след смъртта на Жустин-Мари домът й също бил сполетян от разруха. Баща й, който бил бижутер, но всъщност играел доста и на борсата, се замесил в някакви финансови операции, които го злепоставили и разорили. Умрял от скръб по загубата и от срам заради преживения позор. Старата му гърбава майка, опечалената му съпруга останали без стотинка и също щели да загинат от бедност, ала презреният от тях, но предан обожател на дъщеря им научил за нещастието и с невиждана вярност се притекъл на помощ. На обидната им горделивост той отмъстил с най-чистосърдечна благотворителност — дал им дом, поел грижа за всичко, оградил ги с приятелство, с нежност и грижа, каквито не би проявил дори един истински син. Майката — добра по сърце — умряла, благославяйки го. А странната, невярна, студена, мизантропична баба живеела и до днес, издържана изцяло от този самопожертвувателен човек. Към нея, която била проклятието на живота му, която разбила надеждите му и вместо любов и семейно щастие му навлякла вечна скръб и безрадостна самотност, той се отнасял като преданият син — към добрата си майка. Довел я в тази къща…

— И — продължи свещеникът, а очите му се насълзиха — подслони тука и мене, старият си учител, и Агнес, престарялата прислужница от бащиния си дом. Зная, че за нашата издръжка и за други благотворителни деяния той отделя три четвърти от своя доход, а за себе си оставя само четвъртинка, с която да си купува хляб и да задоволява най-насъщните си нужди. Така за него е невъзможно да се задоми. Отдал се е на бога и на своята покойна любима, сякаш и той е свещеник като мене.

Отецът беше избърсал сълзите си и като произнасяше тези последни думи, вдигна за миг очи. Прозрях погледа му, макар да се опитваше да се прикрие. В това мигновение успях да прочета в него нещо, което ме удиви.

Католиците са особени хора. Ето например този, когото познавах не повече, отколкото последния инка на Перу или първия император на Китай — той бе прозрял в душата ми и всички мои грижи и докато аз си мислех, че разговорът се е повел случайно, той знаеше точно защо ми казва всяко нещо, съобразил бе да нареди така, че да дойде в определен ден, на определено място, при определени обстоятелства, а целият този умисъл на мен ми се бе сторил случайно стечение на обстоятелствата или последствие от нещо неотменимо. Внезапното досещане на мадам Бес да ме изпрати с честитките и подаръка, безхитростното ми пътешествие до площада на Влъхвите, появата на свещеника по стълбите и прекосяването на площада, застъпничеството му пред прислужницата, която иначе щеше да ме отпрати, повторната му поява на стълбището, поканата му да вляза в тази стая, портретът, готовността, с която ми разказа историята — всички тези малки случайности изглеждаха независими една от друга подобно разпилени зрънца на скъсана броеница. Ала нанизани от оня бърз и проницателен поглед на йезуита, те се подредиха в дълъг и строен низ. Къде беше възелът, къде се криеше закопчалката на тази монашеска броеница? Усетих скритото единство, ала все още не успях да открия обединяващата точка.

Умисленият ми вид, изглежда, се бе сторил подозрителен на отеца. Той кротко се обади:

— Госпожице, надявам се, че пътят, който ви предстои по тези мокри улици, не е много дълъг?

— Около два километра.

— Къде живеете?

— На улица «Фосет».

— Да не би — лицето му се оживи — да не би да сте от пансиона на мадам Бек?

— Да.

— Но вие познавате — и той плесна с ръце, — та вие познавате моя благороден ученик Пол!

— Господин Пол Еманеюл, учителят по литература?

— Самият той!

Настъпи кратко мълчание. Внезапно бях напипала възела, който завързваше конеца на броеницата. Усетих го да се отпуска под силния напор.

— За него ли ми говорехте преди малко? — запитах аз. — Той ли е вашият ученик и благодетелят на мадам Валравен?

— Да, а тъй също и на Агнес, старата прислужница; и нещо повече — додаде отецът натъртено, — той беше и все още е любимият, верният, предан, и вечен обожател на тази светица в небето — на Жустин-Мари.

— А вие, отче, кой сте вие? — Зададох въпроса, макар вече да бях подготвена за отговора. Знаех какво ще последва.

— Аз, дъще, съм отец Силас — оня недостоен син на светата църква, когото преди време удостоихте с вашата искрена и трогателна изповед, като ми разкрихте дълбините на едно сърце и тайното светилище на един ум, на чийто устрем към истинската вяра, признавам, дълбоко завидях. Оттогава нито за миг не съм ви изпускал от поглед, за секунда не съм преставал да се интересувам от вас. Приучен на дисциплината на католицизма, оформен от високите му идеали, надъхан от достойните му доктрини, аз оцених достойнствата на вашия дух и на ума ви и завидях на ереста за нейната плячка.

Тази гледна точка ме порази — едва не видях себе си в неговото положение — приучена на дисциплината на моята вяра, оформена от идеали, надъхана от доктрини, вдъхновена и т. н. «Това е вярно», си казах, ала се въздържах да отговоря и останах невъзмутима.

— Господин Пол, изглежда, не живее тук, нали? — обадих се след малко, защото сметнах, че е по-добре да говорим за това, вместо да разискваме верски теми.

— Не, идва само понякога, да поднесе почитанията си на своята възлюбена светица, да ми се изповяда и да изкаже уважението си към онази, която назовава своя майка. Неговото жилище се състои само от две стаи. Сам той няма прислужник, но въпреки това не желае мадам Валравен да се раздели с великолепните накити, с които я видяхте украсена и с които се гордее, защото са накитите на младостта й и последният спомен от богатството на сина й, бижутера.

«Колко често — казах си — съм укорявала този човек, този господин Еманюел, че не умее да проявява великодушие по отношение на дреболии, а колко велик бил той спрямо големите неща!»

признавам — сред проявите на великодушие не наредих нито неговите изповеди, нито обожанието към светеца.

— Преди колко години е умряла младата дама? — запитах с поглед върху портрета на Жустин-Мари.

— Преди двадесет години. Тя е малко по-възрастна от господин Еманюел. Тогава той беше много млад, защото днес е на повече от четиридесет.

— И все още плаче за нея?

— Сърцето му ще плаче вечно. Същността на неговият характер е постоянството.

Това бе изречено много натъртено.

Изведнъж слънцето се показа бледо и сълзливо. Дъждът продължаваше да вали, но бурята бе престанала, разгорещеното небе бе изстреляло и отпратило светкавиците си. Забавех ли се още, щеше да се стъмни, затова станах, благодарих на отеца за гостоприемството и за разказа, получих неговата благословия, която приех със смирение, защото ми се стори изречена искрено, но не тъй добродушно ми прозвучаха последните и неясни думи: «Дъще, ти ще бъдеш такава, каквато ти е писано да бъдеш!» — предсказание, което ма накара да вдигна пренебрежително рамене в мига, в който излязох из вратата.

Малцина от нас знаят със сигурност какво ги очаква, ала след всички, преживяно от мен дотогава, аз още се надявах да дочакам сетния си час като трезва протестантка. В «светата» църква на католиците имаше нещо, което ми се струваше кухо отвътре и лъскаво отвън, а това не ме примамваше. Вървях по пътя си замислена над най-различни неща. Каквито и да бяха тия католици, сред тях имаше и добри хора. Този мъж Еманейл бе измежду най-добрите — заразен от суеверията, прекланящ се пред свещениците, той въпреки всичко бе запазил възхищението си към истинската вяра, бе предан докрай, самопожертвувателен, милосърден. Оставаше да се разбере по какъв начин Ватиканът посредством своите свещенослужители възприема подобни похвални прояви — оценява ли ги заради тях самите и в името на бога, или ги оставя да се олихвяват, за да заграби после и лихвите.

Когато стигнах в пансиона вече се здрачаваше. Готон ми бе запазила вечерята, от която наистина се нуждаех. Покани ме да хапна в малката трапезария, а след миг там се появи и мадам Бек, която ми донесе чаша вино.

— Е — подхвана тя развеселена, — как ви посрещна мадам Валравен? Голяма чудачка е, нали?

Разказах й какво съм преживяла и й предадох дума по дума учтивото съобщение, с което бях натоварена.

— Ах, това гърбаво джудже! — изсмя се тя. — Представяте ли си колко ме ненавижда — въобразява си, че съм влюбена в братовчеда Пол, в този верующ, който не смее да помръдне без разрешението на своя изповедник! А освен туй и да искаше да се ожени — все едно дали за мен, или за друга, — не би могъл да го стори; на ръцете му вече лежи огромно семейство — мадам Валравен, отец Силас, прислужницата Агнес и цяла тълпа безименни просяци. Не съм виждала друг човек, който така да се товари с непосилни за него отговорности, доброволно да се нагърбва с излишни грижи. На всичко отгоре храни някакви сантиментални чувства към бледата Жустин-Мари — според мен твърде глупавото същество (тъй пренебрежително се изрази мадам), — която от дълги години вече е ангел на небето или другаде някъде и при която възнамерява да се възнесе чист като кладенчова вода, щом се освободи от земните окови. О, ще умрете от смях, ако знаете приумиците и странностите на господин Еманюел! Но аз ви преча да се храните, моя хубава мийс — забравете ги тия ангели, гърбави баби и най-вече учителите — и лека нощ!

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЕТА

ПОБРАТИМЯВАНЕ

«Забравете учителите.» Така каза мадам Бек. Мадам Бек бе умна жена, ала не трябваше да изрича тези думи. Това беше грешка. Тази нощ тя трябваше да ме остави да си легна спокойна, безразлична, далеч от всякакви вълнения, от любопитството, насаме с моята лична преценка и с преценката на другите — отдалечена дори и в мислите си от онази личност, която трябваше да забравя.

Да го забравя ли? Как не! Какъв хитър план си бяха скроили тези умници, за да ме накарат да го забравя! Показаха ми колко е добър, превърнаха моя мил малък човек в неопетнен герой. След това се разбъбриха за способността му да обича. Каква възможност имах аз до днес да разбера дали изобщо е в състояние да люби, или не?

Виждала го бях обхванат от ревност, от подозрения. Доловила бях у него прояви на нежност, на променливост — усетила бях някаква мекота, която ме лъхваше като топъл въздух, и едно страдание, което се сипваше като благодатна роса, изсушавана жертва на неговата раздразнителност; това бе единственото, което бях виждала. Но те, отец Силас и Модеста Мария Бек (че бяха в съюз, не се и съмнявах), разтвориха светилището на сърцето му — разкриха пред мен една голяма любов, плод на младостта на този южняк, любов, родена тъй силна и съвършена, че се бе изсмял в лицето на самата смърт, презрял бе похищението и над материята, вкопчила се бе в безсмъртната душа и всепобедна и вярна, бе останала да бди над един гроб цели двадесет години.

Това не бе сторено безотговорно. Не бе празно отдаване на чувства. Той бе доказал верността си, посвещавайки всичките си сили на една алтруистична цел и я бе следвал с непрестанни лични жертви; заради онези, които любимата му бе обичала приживе, той се бе отказал от отмъщението и се бе нагърбил с тежък кръст.

Що се отнася до Жустин-Мари, знаех точно каква е била, сякаш я бях познавала. Знаех я, в пансиона на мадам Бек имаше много момичета, подобни на нея — флегматични, бледи, мудни, инертни, ала добродушни, безразлични към злото, непризвани за големи добрини.

Ако сега носеше ангелски криле, то знаех чие поетическо въображение й ги бе дарило. Ако челото й сияеше от отражението на нимбата, знаех в чии пламенни очи се бе родил този пламък.

В такъв случай имаше ли защо да се страхувам от Жустин-Мари? Нима образът на една бледа, мъртва монахиня, която някога си щяла да възкръсни, можеше да бъде вечна пречка? Ами тия благотворителни деяния, които поглъщаха земното му богатство? Ами сърцето му, обречено на девственост?

Мадам Бек, отец Силас не трябваше да зачекват тези въпроси. За мен те бяха едновременно най-неразгадаемата загадка, най-непреодолимата пречка и най-силният подтик, който някога съм изпитвала. Цялата седмица аз лягах и ставах с тези два въпроса. Отговор от тях можех да получа от един-единствен мургав дребен мъж, който седеше, стоеше, вървеше, преподаваше с нахлупена разбойническа гръцка шапка, увит в тъжното си палто, покапано с мастило и посипано с прахоляк.

След онова посещение на улицата на Влъхвите копнеех да го видя отново. Чувствувах, че след всичко, което сега знаех за него, ще мога да проникна по-дълбоко в израза на лицето му, че то ще ми бъде много по-интересно. Копнеех да проследя в чертите му отпечатъка на тази първична преданост, да открия в изражението му онази полурицарска-полубожествена добродетелност, с която го бе обвил разказът на свещеника. За мен той се бе превърнал в християнин герой, в този му образ исках да го гледам.

Такава възможност ми се удаде твърде скоро. Новите ми впечатления бяха подложени на изпитание на следващия ден. Да, удостоена бях да разговарям с моя «християнин герой» — да водя един разговор, който не бе особено величав, сантиментален или библейски и все пак бе доста оживлен.

Около три часът следобед мирът, обхванал първи клас, въдворен безболезнено от строгостта на мадам Бек, която самолично преподаваше един от своите безупречни и полезни уроци — този мир, повтарям, бе нарушен внезапно от бурното връхлитане на едно «палто».

Обладало ме бе дълбоко спокойствие. Освободено от отговорности в присъствието на мадам Бек, приласкавана от равния й глас, увлечена и поучавана от яснотата, с която разказваше урока (тя бе добра учителка), седях приведена над масата си и рисувах, всъщност копирах една сложна графическа рисунка, внимателно придавах на копието завършеността на оригинала, защото такова бе схващането ми за изкуството; колкото и да е странно, тази работа ми доставяше голямо удоволствие и аз бях достатъчно сръчна, за да възпроизведа най-сложните китайски гравюри върху стоманени и мезотинтови плочи — това беше без никаква стойност, ала на времето ми се струваше истинско изкуство.

Какво се бе случило? Рисунката, моделът, безценното ми копие, сграбени с нечия длан, светкавично изчезнаха от погледа ми. Аз самата се усетих разтърсена, изтласкана от стола тъй, както самотното и сбръчкано индийско орехче бива измъкнато из кутийката си на полицата от ръката на нервната готвачка. Столът и масата ми вдигнати от двата ръкава на развихрилото се палто, бяха отнесени надалеч. Миг след това самата аз ги последвах, след две минути се намерих настанена по средата на големия салон — обширна съседна стая, която се използуваше предимно да танци и уроци по хорово пеене — настанена бях тъй властно, сякаш никога вече нямаше да мога да мръдна оттам.

Когато отчасти се съвзех, видях, че се намирам пред двама мъже — би трябвало май да кажа господа, — единият тъмнокос, другият рус, единият имаше строга стойка като на военен и носеше сюртук, обрамчен с ширити; а другият и по облекло и по държане приличаше повече на студент или на артист, и двата бяха украсени с буйни мустаци, бакенбарди и имаха властен вид. Господин Еванюел стоеше настрани от тях. Очите и лицето му излъчваха силна възбуда; той вдигна ръка, сякаш се изказваше от трибуна.

— Госпожице — започна той, — доведена сте тук, за да докажете на тези господа, че не съм лъжец. Ще отговаряте според силите си на всички въпроси, които те ви поставят. Тъй също ще напишете съчинение на тема, зададена от тях. Те смятат, изглежда, че аз съм някакъв безпринципен мошеник. Пиша съчинения и умишлено ги подписвам с имената на моите ученици, а сетне се хваля, че те са ги писали. Вие ще опровергаете това обвинение.

Небеса! Ето го онова тъй дълго отбягвано публично изпитание, което сега се сгромолясваше върху ми като мълния. Тези двама елегантни, издокарани, мустакати, иронични мъже не бяха други, а самодоволни учители от мъжкия колеж — господата Боасек и Рошемор, — студенокръвни мижитурки и педанти, скептици и присмехулници. Господин Пол, изглежда, необмислено им се бе похвалил с нещо написано от мене — нещо, за което нито ме бе поздравил, нито дори ми бе споменал и което вече смятах отдавна забравено. Съчинението ми не бе забележително с нищо, само изглеждаше такова, сравнено с най-посредствените писания на чуждестранните ученички. Във всяко английско училище то би минало незабелязано. Господата Боасак и Рошемор бяха сметнали за необходимо да се усъмнят в произхода му и да намекнат, че в това се криела измама. Сега на мен се падаше щастието да докажа, че не са прави, и да се подложа на мъчението да ме изпитат.

Последва незабравима сцена.

Започнаха от класиците. Никакъв резултат. Преминаха на Франция. Едва различавах една историческа личност от друга. Питаха ме за различни науки, но единственото, което получаваха в отговор, бе отрицателно поклащане на главата и неизменното «Не зная».

След многозначително мълчание подхванаха да ми задават по-общи въпроси и засегнаха един-два проблема, над които неведнъж бях размишлявала. Господин Емаюел, който до този миг бе наблюдавал сцената неподвижен мрачен като зимно слънцестоене, се пооживи. Реши, че сега ще се докажа колко съм умна.

И разбра колко е грешил. Макар отговорите на въпросите да нахлуваха в главата ми бързо и примерите да прииждаха в ума подобно пълноводен кладенец, не успявах да намеря думите, с които да дам израз на своите мисли. Или не можех, или не желаех да отговарям — не зная кое от двете; изглежда и нервите ми се бяха опънали, и настроението ми беше лошо.

Чух един от двамата — оня с обрамчения сюртук — да прошепва на своя колега: «Нима е такава тъпачка!»

«Да — казах си, — тъпачка е и завинаги ще си остане такава за вас двамината!»

Ала се измъчвах — ужасно се измъчвах. Видях челото на господин Пол да се сбръчква унило, а в очите му прочетох тъжен укор. Не искаше да повярва, че съм дотолкова тъпа, смяташе, че стига да искам, мога да се изразявам умно.

Накрая, за да облекча и него, и учителите, и себе си, казах на заекване:

— Господа, най-добре ме пуснете да си вървя, нищо няма да получите от мене. Както казахте, аз съм тъпачка.

Бих искала да го изрека спокойно и с достойнство или поне да имах достатъчно здрав разум, за да мълча; този измамен език се препъна, заплете се. Забелязвайки как съдиите хвърлят към господин Пол безжалостни тържествуващи погледи и чувайки нотките на отчаяние в собствения си глас, аз избухнах в задавящи сълзи. Раздвижена бях по-скоро от гняв, отколкото от мъка — ако бях мъж, със силен дух, бих предизвикала тия двамата начаса — но тъй като бях разтърсена от чувства, предпочитах да ме бичуват, отколкото да се издам.

Ах, тези некадърници! Как не са могли да разпознаят ръката на начинаещата в онова съчинение, което бяха нарекли измама? Беше на тема от класиката. Когато господин Пол ми я бе издиктувал, чух я за пръв път, материята ми бе непозната и нямах никакви материали, върху които да пиша. Ала намерих книги, проучих фактите, усърдно изградих скелет от сухите кости на истинското тяло, а сетне го облякох в плът и се опитах да му вдъхна живот; този стремеж ми бе доставил удоволствие. За мен бе трудно и мъчително докато намеря, подредя и свържа необходимите факти, неуморно се блъсках да установя и съчетая правилно отделните части. Силното ми отвращение към безотговорността и недостоверността неведнъж ме е предпазвало от ужасни грешки, ала знанията не бяха подредени в ума ми, готови да се притекат на помощ. Те не бяха засявани напролет, не бяха узрявали през лятото и прибирани наесен, не бяха скътани в сух хамбар. Всяко нещо, от което се нуждаех, аз събирах от полето — пълнех престилката си с диви билки и още зелени, ги хвърлях в гърнето. Господата Боасек и Рошемор не бяха осъзнали това. Приели бяха съчинението ми за творба на един зрял учен.

Ала не пожелаха за ме освободят. Наредиха ми да остана на мястото си и да пиша пред тях. Когато потапях перото в мастилницата с разтреперана ръка и оглеждах бялата хартия с очи, преливащи и заслепени от сълзи, един от моите мъчители започна объркано да се извинява за тревогата, която ми причинявали.

— Ние правим това в интерес на истината. Не желаем да ви наскърбяваме — каза той.

Презрението ми вдъхна сили. Отвърнах:

— Диктувайте, господине.

Рошемор продиктува темата: «Човешката справедливост».

«Човешката справедливост!» Какво да пиша? Безсмислена, бездушна абстракция, която не ме вдъхновяваше с нищо, а насреща ми се е изстъпил господин Пол, тъжен като Саул и строг като Йоав; до него, тържествуващи, стояха обвинителите му.

Погледнах към тях. Събираха смелост да им заявя, че нито ще пиша, нито ще проговоря, за да им доставям удоволствие, че темата им не ми харесва и присъствието им не ме вдъхновява, и че оня, който бе хвърлил сянка върху доброто име на господин Пол, бе злоупотребил с оная истина, за чиито застъпници се бяха появили. Тъкмо, повтарям, се готвех да им кажа всичко това, когато светлината озари спомените ми.

Тези две лица, вгледани в мен изпод храсталака от коси, мустаци и бакенбарди — тези два студени, но нахални, недоверчиви, но превзети образа, та това бяха същите лица, съвсем същите, които надничащи в светлината на газовите фенери, иззад колоните на един свод, ме бяха изплашили до смърт в оная нощ, когато бях пристигнала във Вийет. Съвсем сигурна бях, че тъкмо те бяха героите, които бяха накарали една безпризорна чужденка да загуби и ума, и дума и я бяха гонили, докато остане без дъх, през цял един градски квартал.

«Набожни съдници!» — казах си аз. — «Безгрешни предводители на младежта! Ако «Човешката справедливост» е онова, което наистина би трябвало да бъде, вие двамата едва ли щяхте да сте на сегашните си места и да се наслаждавате на доброто си име.“

Щом ме осени идеята, започнах да пиша. „Човешката справедливост“ се изправи пред очите ми в нов образ — като огнен, безкраен хаос с безгрижно скръстени ръце. Видях я в нейната обител, бърлогата на безредието. Слуги се обръщаха към нея за нареждания и помощ, каквато тя не им оказваше, просяци чакаха пред вратите й и гладуваха, невидени от нея, тълпа от деца, болни и шумни, пълзеше в нозете й и викаше да ги погледне, да се погрижи за тях, да ги излекува, да ги подсуши. Почтената дама не я бе грижа за ни едно от тия неща. Тя си бе намерила топло местенце край огнището, подръпваше блажено от късата си черна лула и отпиваше от успокоителната отваря на мисис Суини. Пушеше, пийваше, блаженствуваше в своя рай и ако до ушите й стигнеше викът на някоя страдаща душа, веселата дама я подгонваше с машата или метлата за огнището. Ако страдащият бе слаб, онеправдан и болнав човек, тя набързо се справяше с него, ако бе някой силен, жизнерадостен и необуздан, тя го заплашваше, а сетне мушваше ръка в дълбоката си кесия и му подхвърляше пълна шепа със захарни бучки.

Такова бе съдържанието на съчинението „Човешката справедливост“; което надрасках набързо и предадох на господата Боасек и Рошемор. Господин Еманюел го прочете над рамото им. Без да чакам присъдата, аз се поклоних на тримата и излязох.

Същия ден след края на учебните занимания господин Пол и аз се срещнахме отново. Естествено отначало срещата ни започна безбурно. Трябваше да му натрия носа, тоя принудителен изпит не можеше да се преглътне тъй бързо. Краткият разговор приключи с това, че той ме назова „подигравчийка“ и „безсърдечна“, след което ме стави.

Тъй като всъщност не ми се искаше да ме оставя, а желаех само да почувствува, че подобна негова постъпка не може да остане безнаказана, с радост го видях след малко да се занимава с цветята в беседката. Той приближи към стъклената врата, аз също пристъпих нататък. Заговорихме за цветята, които растяха наоколо. След малко господинът захвърли лопатата, отново подхвана разговор, премина на други теми и накрая зачекна оная, която ме интересуваше.

Понеже чувствуваше, че днешната му постъпка напълно заслужава укор, той се опита да се извини. Заяви, че съжалява за честите си лоши настроения, ала подхвърли, че трябвало да бъда по-снизходителна към него.

— Но — додаде — едва ли бих могъл да очаквам подобно нещо от ваша страна, мис Люси; вие не познавате нито мен, нито положението ми, нито пък моя живот.

Животът му! Веднага се хванах за думата. Заговорих за тази тема.

— Не, господине — отвърнах, — естествено, както казвате, аз не зная нищо за живота ви, нито за положението ви, нито за жертвите, правени от вас, не зная нищичко за скърбите ви, за изпитанията, за чувствата и верността ви. О, не, нищо не зная за вас, за мене вие сте напълно непознат.

— Виж ти! — промърмори той, вдигнал учудена вежди.

— Както знаете, господине, виждам ви единствено в класната стая — строг, догматичен, припрян, властен. Чувам да говорят, че в града се славите като човек действен и своенравен, изобретателен, сприхав, човек, който трудно се увещава и мъчно се пречупва. Човек като вас, без семейни задължения, няма и привързаност; никой не лежи на плещите ви, затова нямате и задължения към никого. Всички ние, с които общувате, сме за вас машини, с които се разпореждате както си щете, без да ви е грижа за нашите чувства. Търсите отмора сред обществото, под светлината на вечерното осветление. Това училище и колежа отсреща вас са работилница, в която изработвате стоката, наречена ученици. Аз дори не зная къде живеете, естествено е да приема, че нямате дом и не се нуждаете от такъв.

— Присъдата ми е произнесена — отвърна той. — Мнението ви за мен е точно такова, каквото си го мислех. За вас аз не съм човек, нито християнин. Вие ме виждате лишен от чувства и от религия, без приятели и семейство, без ръководни принципи и вяра. Чудесно, госпожице, такава е наградата ни в този живот.

— Вие сте човек философ, господине — философ циник! — Погледнах палтото му, а той бързо почисти ръкава му. — Вие презирате нищожните задевки на човечеството, вие сте над удобствата, не сте зависим от утехата, която то може да дари.

— А вие, мадмоазел, вие сте спретната и чувствителна и на всичко отгоре страшно безразлична.

— Но всъщност, господине, сега, като се размисля, виждам, че трябва да живеете някъде. Кажете ми къде. И колко прислужници държите?

Той издаде гневно долната си устна, с което изрази дълбоко си възмущение, и извика:

— Аз обитавам една бърлога, мис — една пещера, в която не бихте и подали придирчивия си нос. Преди известно време, срамувайки се да призная истината, ви споменах за моя „кабинет“ в отсрещния колеж. Знайте сега, че тоя „кабинет“ е всичко, което имам, той ми е спалня и приемна. Що се отнася до „слугите“ (и той наподоби моя глас), те са десет на брой, ето ги.

И мрачно разпери току пред очите ми десетте си пръста.

— Сам си лъскам обувките — продължи той разсеяно. — И сам си четкам палтото.

— Не може да бъде, господине, по нищо не личи — възкликнах аз.

— Аз оправям леглото си и аз си почиствам, обядвам на ресторант, вечерям каквото се намери, дните ми са пълни с труд и празни откъм любов, нощите ми са дълги и самотни, аз съм див, брадясал и усамотен, никоя жива душа на този свят сега не ме обича освен няколко стари сърце, изнурени като моето, и няколко души, обеднели, страдащи, с празни кесии и пусти сърца, от които земните царства са се отрекли, но на които една воля и един завет свише са обещали царството небесно.

— Ах, господине, но аз зная.

— Какво знаете? Много други неща, не се и съмнявам, ала не и за мене, Люси.

— Зная, че държите приятна старинна къща на един приятен старинен площад в Бас Вий. Защо не отидете да живеете там?

— Виж ти! — възкликна той отново.

— Тази къща много ми хареса, господине, с нейното стълбище, възземащо се към портата, с посивелите плочи отпред, със зашумените дървета отзад — истинско дървеса, не храсти — дървеса тъмни, високи и стари. А будоара-параклис — би трябвало да превърнете тази стаичка в свой кабинет, тя е тъй тиха и тържествена.

Той ме разгледа внимателно. Поусмихна се и поруменя.

— Откъде сте научили всичко това? Кой ви го разправи? — запита господин Пол.

— Никой не ми го е разправял. А може би съм го сънувала, господине, как мислите?

— Ще ми позволите ли да надникна в сънищата ви? Човек не може да прозре в мислите на една будна жена, камо ли в небивалиците на нейните сънища.

— Ако съм го сънувала, то в съня си видях човешки същества и един дом. Видях един свещеник, стар, прегърбен и белокос, тъй също и прислужница, и тя стара и много живописна, и някаква дама, пищна, но странна. Главата й едва стигаше до лакътя ми, облеклото й бе по-разкошно от това на някой дук. Носеше рокля, лъскава като лапис лазули, шалът й струваше хиляда франка. Окичена бе с накити, толкова блестящи, че за пръв път виждах такъв красив блясък; но тялото й изглеждаше тъй, сякаш я бяха пречупили на две и после я бяха слепили. Тя бе надживяла мнозина свои връстници, навлязла бе във възраст, когато остават единствено мъката и скръбта. Станал бе мрачна — едва ли не неприязнена; и въпреки това изглеждаше, че някой се грижи за нея в нейната немощ — някой прощава провиненията й с надежда, че неговите провинения ще получат опрощение. Живееха заедно тези тримата — господарката, свещеникът, прислужницата, — тримата стари, немощни, приютени под едно нежно крило.

Той закри очи с ръка, но устата му остана открита и там съзрях изражение, което ми хареса.

— Виждам, че сте проникнали в тайните ми — обади се учителят, — ала не разбирам как е станало това.

Разказах му как — за мисията, с която бях натоварена, за бурята, която ме задържа, за грубото държане на дамата, за любезността на отеца.

— Докато чаках да отмине бурята, отец Силас запълни времето, като ми разказа една приказка.

— Приказка ли? Каква приказка? Отец Силас не е човек, който обича да разказва романтични измислици.

— Искате ли да я чуете?

— Да, започнете от самото начало. Бих желал да послушам как говорите френски — не се притеснявайте, може и да не е съвсем правилно. Готов съм да понеса и чуждици, и дори чуждестранния ви островен акцент.

— Господинът не бива да очаква от мен някакъв драматичен спектакъл, в който разказвачът стои като на сцена и се опитва да завладее публиката със своето сладкодумие. Но аз ще му кажа следното. То е: „Ученикът на свещеника“.

— Ха! — възкликна той и руменината отново обагри мургавите му бузи. — Добрият стар отец не би могъл да избере по-неподходящ обект. Това му е слабостта. Но все пак какво става с този „Ученик на свещеника“?

— О, много неща!

— Кажете де, какви неща? Искам да зная.

— Ами младостта на ученика, възмъжаването му, неговото скъперничество, неблагодарността му, неумолимият му нрав, неговата измамност. Какъв лош ученик, господине! — неблагодарен, безжалостен, невеликодушен, злопаметен!

— И после? — подкани ме той, като си запали пура.

— И после — продължих аз — сполетели го бедствия, за които не заслужава съжаление, които той понесъл по най-недостоен начин, случили му се беди, за които не заслужава съчувствие, а накрая си отмъстил най-варварски, като посипал жарава върху главата на своя противник.

— Не ми казахте всичко — заяви той.

— Казах ви почти всичко, набелязах подзаглавията в разказа на отец Силас.

— Забравихте онова, което се отнасяше до безсърдечието на ученика, до неговото студено, неумолимо, монашеско сърце.

— Вярно, сега си спомням. Отец Силас наистина спомена, че призванието му било да стане свещенослужител — че животът му бил отдаден на бога.

— Какви връзки, какви задължения го тласкали към това?

— Връзките на миналото и благодеянията на настоящето.

— С една дума, всичко ви е ясно, тъй ли?

Изминаха няколко минути, в които той се отдаде на размишления.

— А сега, мадмоазел Люси, погледнете ме и с онази справедливост, която, уверен съм, никога не сте в състояние умишлено да накърните, отговорете ми на един въпрос. Погледнете ми в очите. Не се колебайте, не се страхувайте, че ще ви измамя. Аз съм човек, комуто можете да вярвате.

Вдигнах очи.

— Сега, след като ме познавате, като знаете цялото ми минало и всички мои отговорности — след като отдавна познавате моите недостатъци, смятате ли, че все пак можем да бъдем приятели?

— Ако господинът желае моето приятелство, щастлива ще съм да ми е приятел.

— Но аз имам предвид близък приятел — интимен и истински, — близък по всичко освен по кръвно родство? Желае ли мис Люси да стане сестра на един беден, поробен, натоварен с отговорности, обременен човек?

Не можех да му отговоря с думи, но струва ми се, че все пак наистина му отговорих. Той взе ръката ми, която намери утеха в закрилата на неговата. Неговото приятелство не представляваше никакво неуверено, несигурно благодеяние — не беше студена, далечна надежда, — не беше крехко чувство, неспособно да понесе тежестта дори на един пръст. Изведнъж почувствувах (или си въобразявам, че чувствувам) как ме крепи като здрава скала.

— Когато казвам приятелство, имам предвид истинско приятелство — натърти той; а пък аз не смеех да повярвам, че думи, тъй искрени, са достигнали до слуха ми, не смеех да повярвам, че някой може да ме гледа с такива добри, тревожни очи. Ако той наистина се стремеше да получи моето доверие и уважение и наистина беше готов да ми отвърне със същото, то тогава животът не би могъл да ми предложи нищо повече и нищо по-хубаво от това. Изведнъж станах силна и богата, в един миг станах истински щастлива. За да получа потвърждение, да затвърдя и да запечатам фактите, запитах:

— Сериозно ли говори господинът? Наистина ли чувствува, че има нужда от мене, че му трябвам като сестра?

— Да, да — отвърна той, — самотник като мене, който няма сестра, може да бъде само щастлив, ако намери в сърцето на една жена чиста сестринска любов.

— А смея ли да разчитам на господина? Бих ли могла да разговарям с него, когато поискам?

— Моята сестричка трябва да се увери сама — отвърна той. — Аз няма нищо да обещавам. Тя ще трябва да изпитва и да оглежда от всички страни своя своенравен брат дотогава, докато го направи такъв, какъвто го иска. В края на краищата в нечии ръце той се превръща в ковък метал.

Докато говореше, тонът на гласа му и светлината в дружелюбните му очи ми доставиха неизпитвано удоволствие. Вече не съжалявах, че нямам любим, че съм без годеник, че за мен не се грижи обичан съпруг. Стигаше ми този мой доброволен, саможертвен приятел. Окажеше ли се, че мога да разчитам на него — а по всичко личеше, че можех, — какво друго освен приятелството му бих могла да желая? Но ако всичко това се разпръснеше като сън, както вече ми се бе случвало…

— Какво има? Какво стана? — запита той, когато тази мисъл легна тежко на сърцето ми и помрачи моето чело. Казах му, след кратко мълчание и замислена усмивка той ми празна, че подобни страхове — да не би той да ми омръзне, защото бил човек с променливи настроения и избухлив нрав — не го оставяли на мира от дни и месеци насам.

Когато чух това, облада ме тиха смелост. Изрекох няколко утвърдителни слова. Той не само ме изслуша, но ми отвърна със същото. Почувствувах се много щастлива — странно щастлива — в желанието да му дам сигурност, мир и спокойствие. Вчера не бих могла да повярвам, че на света има и че животът може да дари мигове като тези, които изживявах сега. Не веднъж и не дваж ми се бе случвало да очаквам и да дочакам мъката да се спусне тежко върху ми, но не ми се бе случвало да виждам как неочакваното щастие се оформя пред очите ми, как се материализира и с всеки миг става все по-истинско.

— Люси — обади се господин Пол тихо, като продължаваше да държи ръката ми, — а видяхте ли в оня будоар една картина на стената?

— Видях я — картина, окачена върху ламперията.

— Портрет на калугерка?

— Да.

— Разказаха ли ви за нея?

— Да.

— Спомняте ли си какво видяхте онази нощ в беседката?

— Никога не ще го забравя.

— Нима не свързвате двете неща? Не е възможно.

— Помислих се за привидението, когато видях оня портрет — отвърнах аз, защото наистина беше така.

— Но не сте си помислили, че сте в състояние да си въобразите, че една небесна светица може да се бърка в земните дела? Протестантите не са суеверни, не е възможно подобни страховити представи да ви тревожат, нали?

— Не зная какво да мисля, но смятам, че един ден тази привидна загадка ще намери своето естествено обяснение.

— Несъмнено, несъмнено. Освен това една добра жива жена — камо ли такава чиста, щастлива душа — не ще иска да тревожи приятелство като нашето. Не е ли истина?

Преди още да съм му отговорила, към нас притича Фифин Бек, румена и буйна, и викна, че ме търсели. Майка й отивала в града да посети някакво английско семейство, което се интересувало за училището й. Нужна й бях да превеждам. Всъщност това прекъсване дойде навреме. Нов ден, нов късмет, за днес това ми беше достатъчно. Но все пак щеше ми се да запитам господин Пол дали тези „страховити представи“, от които ме бе предупредил да се предпазвам, не са намерили място и в неговите мисли.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА

ЯБЪЛКАТА НА РАЗДОРА

Освен Фифин Бек и нейната майка друга една сила трябваше да се намеси, преди да бъде затвърден договорът за това приятелство. Намирахме се под надзора на едни неумолими очи. Римският католицизъм наблюдаваше неотклонно своя син през процепа на оная загадъчна решетка, пред която аз бях коленичила и до която господин Еманюел пристъпяше всеки месец — прозорчето на изповеднята.

„Но защо толкова се радвахте, че господин Пол ще ви стане приятел? — чуди се читателят. — Та нали той отдавна ви засвидетелствува своето приятелство? Нали неведнъж ви даваше доказателства, че ви симпатизира?“

Да, доказваше ми, ала аз все пак желаех да го чуя от неговите уста — да чуя, че е мой близък, верен приятел, харесваха ми невинните му съмнения, нежната му стеснителност — неговата доверчивост, която копнееше за отдих и умееше да изпитва благодарност, когато й се покажеше как да го стори. Нарекъл ме беше своя „сестра“. Това беше чудесно. Да, можеше да ме нарича както си ще дотогава, докато ми се доверяваше. Готова бях да му бъда сестра, при условие, че нямаше да поиска от мен да изпитвам същите чувства и към някоя негова бъдеща съпруга, но тъй като се бе обрекъл на безбрачие, не съществуваше голяма опасност от това.

През по-голяма част от последвалата нощ премислях вечерния ни разговор. С нетърпение очаквах да се сипне зората и се ослушвах за звънеца, а след като станах и се облякох, молитвата и закуската ми се сториха твърде бавни, всички последвали часове като че ли се влачеха мудно, докато най-сетне настъпи оня, който бе определен за урока по литература. Исках да си дам точна сметка за тази братска връзка, да видя доколко братски ще се държи с мен, когато все пас се срещнем, да си докажа доколко сестрински са моите чувства, да проверя дали ще намеря у себе си смелостта на сестра, а той — искреността на брат.

Той се появи. Животът е устроен тъй, че случаят не достига, не може да достигне, не желае да достигне степента на очакваното. През целия този ден той въобще не ме заговори. Предаде урока по-спокойно от друг път, по-смирено и много по-сериозно. Към ученичките се носеше бащински, но не и по братски — към мене. Когато свърши часът, очаквах поне усмивка, ако не някоя дума. Не получих нищо. Удостои ме само с едно кимване — кратко и стеснително.

Това отчуждение, казах си, е съвсем случайно — не е преднамерено; потърпи, и то ще се разпръсне. Но то не изчезна, продължи с дни, задълбочи се. Прикрих изненадата си, преглътнах всички други чувства, които взеха да напират в мен.

С право го бях запитала, когато ми предлагаше своята братска дружба: „Смея ли да разчитам на вас?“ С право и той, който без съмнение се познаваше добре, не ми даде уверенията си. Всъщност предложи ми сама да се уверя — да го огледам и да го изпитам. Безполезно предложение, неосъществима и неприложима привилегия! Но нито моят характер, нито моите склонности ме нареждаха сред тая смела група. Оставеха ли ме сама, не предприемах нищо, отблъснеха ли ме, отдръпвах се, забравиха ли ме, не напомнях за себе си нито с думи, нито с поглед. Изглежда някъде в пресмятанията си бях сгрешила и сега изчаквах само времето да ми покаже къде.

Настъпи оня ден, в който той, както обикновено, трябваше да ми предаде поредния урок. От седемте вечери на седмицата щедро ми бе отделил една, в която проверяваше какво съм научила през изминалите дни и ми определяше какво да правя през следващите. В тези случаи за учебна стая използувах мястото, където се събираха ученичките и другите учителки или накъде близо до тях — най-често в голямата стая на второ отделение, защото там винаги се намираше по някое тихо кътче, след като многобройните приходящи ученички се бяха разотишли, а пансионерките учеха, събрани край подиума на надзирателката.

На определената вечер, като чух да бие определения час, взех книгите и тетрадката си, писалката и мастилницата и отидох в голямата стая.

Там нямаше никой, а тя тънеше в дълбока сянка, ала през разтворената двойна врата се виждаше карето, пълно с ученички и заляно в светлина. Над коридора и силуетите аленееше залязващото слънце. То светеше тъй червено и тъй силно, че цветовете на стените и пъстрите дрехи сякаш се бяха слели в някаква топла жарава. Насядали наоколо, момичетата шиеха или учеха, в центъра стоеше господин Еманюел и разговаряше добродушно с някаква учителка. Тъмното му палто и черните му коси бяха обагрени с различни отблясъци на червеното, испанското му лице, когато за миг го извърна, прие веселата целувка на слънцето с весела усмивка. Аз седнах пред един чин.

Портокаловите дървета и другите растения, окичени с цветове, също се наслаждаваха на щедрото слънце; цял ден се бяха къпали в лъчите му и сега бяха жадни за вода. Господин Еманюел обичаше градинарството, приятно му беше да разкопава и да наглежда цветята. Казах си, че тази работа сред храстите с цветарската лопата или с лейката успокоява нервите му. Беше почивка, към която прибягваше често, и сега отново пое към портокаловите дръвчета, към мушкатото, към пищните кактуси и ги съживи с течността, която засищаше жаждата им. А устните му стискаха любимата му пура — тази предпочитана от него и незаменима сладка радост в живота, сините димни спирали се къдреха красиво сред цветята във вечерната светлина. Вече не разговаряше нито с ученичките, нито с учителките, а изричаше галени думи към една малка кучка от испанска порода, която уж бе собственост на училището, но всъщност единствено него признаваше за господар, защото го предпочиташе пред всеки друг в домакинството. Нежно, копринено, обичливо и гальовно кученце, тя подтичваше наоколо и не отделяше от лицето му изразителните си очи, а щом той отпуснеше на земята шапката или пък носната си кърпа — нещо, което правеше често, за да я разиграе, тя клякаше край тях като малък лъв, който пази знамето на кралството.

Растенията бяха многобройни и тъй като градинарят любител сам вадеше водата от кладенеца на двора, работата продължи до късно. Големият училищен часовник отмерваше минутите. Измина още един час. Карето и групата на момичетата потъна в сянка. Денят преваляше. Разбрах, че тази вечер урокът ми ще бъде много къс, но затова пък портокаловите дръвчета, кактусите и камелиите бяха напоени. Май вече идеше време за мене.

Уви! В градината имаше още растения, които чакаха реда си — любимите розови храсти, други обични цветя. Веселият лай и скимтенето на малката Силви следваха отдалечаващото се палто по далечните алеи. Отделих една част от книгите си — нямаше да ми трябват тази вечер. Седях, мислех и чаках, неволно роптаех срещу настъпването на здрача.

Като подскачаше весело, малката Силви се мерна още веднъж край завръщащото се палто. Лейката бе оставена до кладенеца; изпълнила бе предназначението си. Как се зарадвах! Господинът изми ръце в малкото каменно коритце. Вече нямаше време да урока. Скоро щеше да прозвучи звънецът за вечерна молитва, но поне щяхме да се срещнем, той щеше да ме заговори. Щях да имам възможност да прочета в очите му обяснението за това загадъчно мълчание. След като се изми, той се изправи, бавно оправи маншетите и се загледа в сърпа на новата луна, проблясваща бледо в прозрачното небе и по купола на „Свети Йоан Кръстител“. Силви наблюдаваше луната очаквателно: нейната неподвижност я дразнеше, тя заскимтя и подскочи да я улови. Господин Пол погледна към кучето.

— Капризно момиченце — възкликна, — не позволяваш да те забравят нито за миг!

И като се наведе, вдигна го на ръце и прекоси двора на метър от прозореца, до който седях. Вървеше бавно, галеше животното до гърдите си и с гальовен глас го назоваваше с нежни имена. Когато стигна до стълбището пред главния вход, поспря и се извърна, отново вдигна очи към луната, погледна сивата катедрала, далечните кули и покрива, които чезнеха в синия дим на нощната мъгла, вкуси сладкия дъх на здрача и огледа свитите цветове в градината, после внезапно се озърна, погледът му премина по бялата фасада на училищната сграда, по дългата редица от прозорци. Стори ми се, че се поклони; ако го бе сторил, то аз нямах време да му отвърна със същото. Миг след туй бе вече изчезнал. Озареният от луната праг лежеше блед и разголен пред затворената външна врата.

Вдигнах в ръце всичко, което бях разпиляла на чина пред мен, и отнесох неизползувания куп на мястото му в трети клас. Разнесе се звънецът за вечерна молитва. Отзовах се на неговия призив.

Знаех, че на другата сутрин нямаше да се появи на улица „Фосет“, защото този ден прекарваше изцяло в мъжкия колеж. Предадох своите уроци, успях някак си да прекарам и останалите часове. Когато започна да се стъмва, въоръжих се да посрещна тягостната скука на вечерта. Не бях се замислила дали ще е по-добре да остана при другите, или да се усамотя. Предпочетох да остана сама. Дори да имах надежда за краткотрайна утеха, знаех, че ни едно сърце, ни един ум в този дом не може да ми я дари; единственото място, където можех да я търся, бе под капака на работната ми маса, скрит сред страниците на някоя книга, позлатяваща острието на някой молив, писеца на писалката или обагряща черната течност в мастилницата. С натежало сърце вдигнах капака на масата, с изнурена ръка започнах да прехвърлям онова, което са намираше там.

Без капка надежда започнах да вадя и отново да връщам на мястото им познатите ми книги, томчета, подвързани в познати корици. Не ме привличаха, не можеха да ме утешат. Я виж, това май е нещо ново — този памфлет с лилави корици! За пръв път го виждах тук, а днес, този следобед, бях подреждала масата си, брошурата, изглежда, е била оставена най-много преди час, докато сме вечеряли.

Разтворих я. Какво беше това? Какво би могло да ми каже?

Не беше нито разказ, нито поема, не беше есе, нито историческо съчинение, от книжката не звучеше песен, тя не разказваше, не приканваше към размисъл. Беше на теологически теми, проповядваше и увещаваше.

Заслушах се в нея с готовност, защото, макар да бе малка по обем, имаше силен глас и веднага привлече вниманието ми. Проповядваше католицизма, призоваваше към промяна на верските убеждения. Гласът на тази малка хитра книжка бе глас сладък, интонациите й бяха примамливи и успокояващи. От нея не долитаха гневните гръмотевици на католицизма, не се долавяше ядовитият му глас. Протестантът трябваше да стане католик не от страх пред еретическото чистилище, а заради обещанието за опрощение, заради благостта, предлагана му от светата църква. А светата църква нямаше намерение да заплашва, нито да насилва, единственото й желание бе да напътствува и да печели с доброта. Кой, тя ли била готова да преследва? В никакъв случай! За нищо на света!

Това благо томче не бе адресирано до закоравелите и светски хора, то не бе достатъчно питателна храна за силните. Беше като мляко за невръстните — кротка майчина любов към най-малката и най-милата рожба, насочено бе изцяло и единствено към онези, до чийто разум се достига през сърцето. То призоваваше, но не чрез интелекта, стремеше се да привлече чувствителния чрез неговите чувства, добрия — чрез добротата му. Свети Павел събрал край себе си сираците, не е изричал по-сладки думи от словата, написани тук.

Спомням си — едно от основните подбуди към вероотстъпничеството се обосноваваше с факта, че католик, загубил скъпи приятели, можел да се наслаждава на неописуемата утеха, че с молитвите си ще ги избави от мъките на пъкала. Писателят не се докосваше до непоклатимата вяра на онези дълбоко вярващи, на които и през ум не им минаваше за адските мъки, ала аз си помислих за това и общо взето, предпочетох втората доктрина като по-утешителна.

Малката книжка ме развесели и не можа да ме раздразни. Беше лицемерна, сантиментална, плитка книжчица, но нещо в нея разпръсна мъката ми и ме накара да се усмихна, развеселих се от игривото подръпване на това новородено вълче, увито в овча кожа, което се опитваше да блее като невинно агне. Някои пасажи ми напомниха методистките проповеди, които бях чела като дете; подсладени бяха със същата фанатичта възбуда. Оня, който я бе писал, не ще да е бил лош човек и макар навсякъде да откривах заучените му хитрости и да съзирах скритите му намерения, бих се поколебала преди да го обвиня в неискреност. Ала преценките му се нуждаеха от патерици, трудно биха се задържали на крака сами.

Затова се усмихна на тази прекалена майчина нежност, излъчена от старата румена католическа вяра — усмихнах се и на собственото си нежелание, или по-скоро неспособност да откликна на тази разнежваща любезност. Поглеждайки заглавната страница, открих там името „отец Силас“. На следващата празна страница личеше изписано със ситния, но ясен и познат почерк: „От П. К. Д. Е. на Л-и“. Когато видях това, аз се засмях, ала вече с друго настроение. Почувствувах се оживена.

Изведнъж всичко ми стана ясно. Намерих отговор на загадката. Връзката между двете имена, отец Силас и Пол Еманюел, ми го даде. Каещият се е бил при своя духовен водач. Тъй като не му се позволяваше да скрива нищо, да има тайно кътче в сърцето, запазено само за бога, той е трябвало да разкаже подробно последния ни разговор; признал е за нашето побратимяване, говорил е за новата си посестрима. Но нима църквата можеше да позволи подобна уговорка, подобно сродяване? Сестринското общуване с еретичка? Сякаш чувах как отец Силас заклеймява греховната уговорка, чувах го да предупреждава каещия се за произлизащите от това опасности; долавях как е умолявал, настоявал за моето прекръстване — не, всъщност с цялата авторитетност на своя пост и в името на паметта на всичко, което бе най-мило и свято за господин Еманюел, той му е заповядал да бъда привлечена към тази нова вяра, чийто леден повей сега ме бе пронизал до мозъка на костите.

На пръв поглед предложенията ми изглеждаха неприятни, ала сравнени с другото, бяха добре дошли. Образът на призрачния смутител, витаещ в далечината, бе като блага вест пред страха от някаква внезапна промяна, настъпила в сърцето на самия господин Пол.

След толкова време вече ми е трудно да си спомня доколко горните предположения са били мои приумици или са били извикани и потвърдени от друг източник. Защото доброжелатели не липсваха.

Залезът на онази вечер не беше сияен — от изток до запад се простираше огромен облак, нямаше я лятната вечерна омара, синкава с розови краища, да омекоти хоризонта, сивкавата, лепкава мъгла от тресавищата пълзеше към Вийет. Тази нощ лейката можеше да си почива в нишата край кладенеца, лек дъждец бе ръмял през целия следобед и все още падаше равно и тихо. Не беше време за разходка из мокрите алеи, под плачещите дървеса, затова се стреснах, когато чух Силви да лае в градината — лаеше радостно, на посрещане. Не вярвах някой да е с нея и все пак този радостен, приятен лай бях чувала единствено когато идваше един определен човек.

През стъклената врата и сводестата беседка виждах надалеч, чак до „забранената алея“. Натам затича Силви, проблясвайки в здрача като бяла калинка. Тя припкаше нагоре-надолу, скимтеше, подскачаше, вдигаше птичетата от храстите. Взирах се цели пет минути, нищо не последва. Зачетох са отново, кучият лай внезапно секна. Пак погледнах. Тя стоеше наблизо, въртеше бялата си рошава опашка колкото й стигаха силите, и неотлъчно наблюдаваше движенията на една лопата, движена бързо от неуморима ръка. Приведен над земята, господин Еманюел копаеше в наквасения мъх сред подгизналите и дъждовни храсти с такова усърдие, сякаш тепърва с пот на челото трябваше да изкара насъщния си хляб.

Във всичко това прозрях лошо настроение. Способен беше да копае тъй и в най-дълбоки преспи, в мразовит зимен ден — към това обикновено го подтикваше мъчително вътрешно чувство на нервно напрежение или пък тъжни мисли, извикани от самообвинения. Копаеше неспирно, с намръщено чело и стиснати зъби и ни веднъж не вдигна глава, не отвори уста.

Силви продължи да го наблюдава, но накрая се умори. Заподскача отново, свря се тук, втурна се нататък, душеше неспирно и накрая ме откри в класната стая. Хвърли се с лай върху прозореца, за да ме накара сякаш да споделя радостта й или да се възхитя от работата на господаря й. виждала ме бе понякога да се разхождам по тази алея с господин Пол и без съмнение смяташе, че съм длъжна и сега, в мокротата, да се присъединя към него.

Тя вдигна такъв шум, че накрая господин Пол погледна и естествено видя защо и по кого лае. Подсвирна й да се върне, но тя само залая по-силно. Изглеждаше твърдо решена да ме накара да й отворя стъклената врата. Накрая, уморен от нейното упорство, той хвърли лопатата, приближи и бутна вратата. Силви се втурна стремително, скочи в скута ми, сложи лапи на шията ми, започна да души и да ближе лицето, очите, устата ми, а рошавата й опашка шареше немирно по масата и разпиляваше наоколо всичките ми книги и тетрадки.

Господин Еманюел приближи, за да успокои нейния плам и да сложи ред в хаоса. След като прибра книгите, той хвана Силви и я мушна под палтото си, където тя се свря, тиха като мишка, с подадена навън главичка. Беше дребна, лицето й бе хубавко и невинно, ушите й бяха дълги и копринени, очите й бяха много красиви. Щом я видех, сещах се за Полина дьо Басомпие. Прости ми за сравнението, читателю, но то бе неизбежно.

Господин Пол я погали и потупа. В тази ласка нямаше нищо чудно, Силви подканваше към гальовност с хубостта и живостта си.

Докато галеше кученцето, очите му гледаха книгите и тетрадките, спряха се на религиозната брошура. Устните му се раздвижиха, едва се сдържа да не заговори. Как! Нима е обещал никога вече да не приказва с мене? Ако е било тъй, то сега благоразумието му надделя, той сметна, че ще е по-честно да наруши клетвата, отколкото да й остане верен и с усилие произнесе:

— Както виждам, все още не сте прочели брошурата, нали? Изглежда не ви се струва достатъчно интересна.

Отвърнах, че съм я прочела.

Той чакаше с надежда, че ще му кажа мнението си, без да ме е питал. Но след като не ме беше питал, на мен не ми се искаше да отговарям. Ако трябваше да се правят отстъпки, ако трябваше да се предявяват искания, то това трябваше да го стори послушното учение на отец Силас, а не аз. Очите му ме погледнаха кротко, от тях се излъчваше мекота, в тях прочетох загриженост и вълнение, откри чувства противоречиви, укор, примесен с разкаяние. Стори ми се, че би му било драго, ако бе открил у мене някакво вълнение. Но аз не бях в състояние да реагирам така. След миг обаче той щеше да разбере колко съм смутена, затова взех няколко пера от масата си и съсредоточено взех да ги подострям.

Знаех, че това ще промени настроението му. Никога не ме оставяше да остря перата си. Ножът ми всякога беше тъп и ръката — несръчна; режех и стържех недодялано. Исках да го върна в нормалното му състояние, да го накарам да се отпусне, да го раздразня.

— Ах, че сте непохватна! — възкликна най-сетне. — Ще се нараните!

Остави Силви на земята, като я накара да легне кротко до шапката му, измъкна от ръцете ми ножа и перото и започна да дялка и остри върха му с точността и бързината на някаква машина.

— Хареса ли ви книжката? — запита.

Потискайки една прозявка, отвърнах, че не зная точно.

— Развълнува ли ви?

— Едва не ме приспа.

След кратко мълчание той подхвана отново:

— Вижте какво! Не бива да ми отговаряте по такъв начин. Колкото и да сте лоша — сега не му е времето да изброяваме всичките ви недостатъци, — все пак бог и природата са ви надарили с достатъчно чувствителност и съчувствие, за да се трогнете от един тъй вълнуващ призив.

— Нищо подобно — възкликнах раздразнено. — Изобщо не ме развълнува, нито за миг!

И за доказателство измъкнах от джоба си една съвсем суха носна кърпичка, чиста и още неразтворена.

В резултат върху ми се изсипаха обвинения, по-скоро остри, отколкото учтиви. Слушах с наслада. След онези два дни, изпълнени с непривично мълчание, безкрайно приятно ми беше да чуя как господин Пол се нахвърля върху ми по обичайния си начин. Слешах и междувременно утешавах себе си и Силви със съдържанието на една бонбониера, която щедростта на господин Пол поддържаше винаги пълна с шоколадови бонбони. А на него му беше драго да вижда, че поне един малък дар от неговите ръце е тъй добре оценен. Поглеждаше ту към мен, ту към кученцето, докато ние си споделяхме плячката; прибра ножчето си. Като докосна ръката ми със снопа от добре подострени пера, той ме запита:

— Кажете ми, сестрице, отговорете откровено. Какво си мислехте за мен през последните два дни?

Направих се, че не съм чула въпроса, защото той извика в очите ми сълзи. Усърдно започнах да галя Силви. А господин Пол се облегна на масата, наведе съм към мене:

— Нарекох се ваш брат — каза той. — Но всъщност не зная какво съм за вас — брат или приятел, — трудно ми е да определя. Знам, че мисля за вас, чувствувам, че ви желая само доброто, но трябва да се възпра, вие сте опасна. Най-добрите ми приятели ме предупреждават да внимавам, да се страхувам от вас.

— Добре правите, че се вслушвате в съветите им. Пазете се на всяка цена.

— Всичко произлиза от вашата вяра — от тази ваша странна, самоуверена, недосегаема религия, — под чието влияние вие като че ли се обвивате в одеждите на неверник. Вие сте добра — отец Силас ви смята за добра и ви обича; но опасността идва от това ваше ужасно, горделиво, искрено протестантство. Понякога то се излъчва от очите ви, понякога влияе на гласа и на жестовете ви тъй, че просто настръхвам. Не го проявявате умишлено и все пак, преди малко например, когато прелиствахте тази брошура, боже мой! Стори ми се, че сам дяволът се усмихваше.

— Аз наистина не изпитвам уважение към тази брошура. И какво от това?

— Не изпитвала уважение към брошурата! Та в нея е същността на вярата, на любовта, на милосърдието. Надявах се да ви трогне, уверен бях, че добротата й ще ви покори. Оставих я на масата ви с молитва. Трябва наистина да съм грешник. Небето не пожела да чуе молбите, отправени от дълбочината на сърцето ми. Вие презирате моето малко жертвоприношение. О, това е ужасно!

— Господине, не го презирам — поне като подарък от вас. Седнете, господине, изслушайте ме. Не съм безбожница, не съм безсърдечна, не съм лоша християнка, не съм опасна, както са ви казали, няма да попреча на вашата вяра. Вие вярвате в бога, в Христа и в Библията, в тях вярвам и аз.

— Наистина ли вярвате в Библията? Получавате ли откровения? Докъде се простират границите на неудържимата, лекомислена смелост на вашия народ и на вашата секта? Отец Силас изрече мрачни предупреждения.

Малко по малко го накарах да назове някои от тях. Оказаха се йезуитски клевети. Тази вечер господин Пол и аз водехме сериозен и откровен разговор. Той се аргументираше, привеждаше доводи, но аз не бях способна да споря разпалено — благословен недостатък, защото само човек с дар слово би могъл тържествуващ с логическо обосноваване да противодействува на онова, което свещеникът му беше внушил като истина, — ала аз знаех да говоря по мой начин — начин, с който господин Пол бе привикнал. Той умееше да следи криволиците на мисълта ми, да запълва празнините, да прощава странното ми произношение, което за него не звучеше вече толкова странно. Напълно отпусната пред него можех да браня своята религия и своята вяра по свой начин; и до известна степен успях да разсея предубежденията му. Когато се разделихме, той не си тръгна докрай задоволен, нито напълно помирен, но поне беше успял да проумее, че протестантите в никакъв случай не са такива непочтителни неверници, каквито неговият духовен водач му ги бе описал. Накарала го бях да разбере нещичко от начина, по който те почитат Просветлението, Живота, Библията; поне отчасти бе осъзнал, че макар почитта им към онова, което трябваше да се боготвори, да не бе същата като в неговата католическа вяра, те също умееха да почитат и дори с по-голяма сила, с по-голямо страхопочитание.

Открих, че отец Силас (сам тъй добър човек, макар и проповедник на лъжлива кауза) бе заклеймил всички протестанти изобщо, и мене в частност, с най-странни имена, приписал ни бе странни доктрини. Господин Еманюел ми призна всичко това с присъщата му откровеност, която не признаваше нищо прикрито, а докато говореше, гледаше ме с някакъв добродушен, искрен страх, че в обвиненията може да открие истина. Отец Силас ме бе наблюдавал отблизо и се бе уверил, че съм посещавала последователно и безразборно и трите протестантски църкви във Вийет — френската, германската и английската, — или с две думи, презвитерианската, лутеранската и епископалната. Подобна освободеност означавала според отеца пълно верско безразличие. Оня, който приема всичко, казал си бе той, е и безразличен към всичко. Всъщност аз тайно се бях учудвала на малките и незначителни различия в трите секти и на единството и на еднаквостта на техните съществени доктрини. Не виждах нищо, което да им попречи един ден да се съберат в едно голямо, свято сдружение, уважавах и трите, макар и да ми се струваше, че във всяка една съществуват грешки на формата, излишни усложнения и дребнавост. Каквото си мислех, това и казах на господин Еманеюл, като му обясних, че моята най-здрава опора, единственият истинско водач, на който се уповавам, единственият учител, когото признавам, това е самата Библия, а не някоя секта, все едно коя и на каква националност.

Той ме остави поуспокоен, но все още много загрижен с пожелание, което прозвуча като молитва — ако греша, небесата да ме изведат от правия път. Когато стигна до прага, чух го да шепне името на Дева Мария, небесната повелителка, и да умолява неговата надежда да стане и моя.

Странно! Самата аз не изпитвах подобно пламенно желание да го отърва от вярата на неговите деди. Смятах католицизма за вяра неистинска, виждах го като едно огромно, безвкусно изображение на злато и кал, но ми се струваше, че този католик пази най-чистите елементи на вярата в своето невинно сърце, което бог би трябвало да обича.

Гореспоменатият разговор протече между осем и девет вечерта в една класна стая на тихата улица „Фосет“, която имаше излаз към оградената градина. Вероятно по същото време или малко по-късно на другата вечер ехото от него, понесено от религиозно послушание, бе отекнало дума по дума в една внимателно ухо, през прозорчето на една изповедня, в древната църква на Влъхвите. Вследствие на това отец Силас направи посещение на мадам Бек и подтикнат от неизвестни за мен стремежи, успя да я убеди да разреши за известно време сам да се заеме с духовното превъзпитание на англичанката.

От него ден нататък бях подложена на обучение — т. е. те ми даваха книги, които аз едва поглеждах. Привличаха ме твърде слабо, за да ги изчитам внимателно, да ги подчертавам, да ги изучавам и да ги запомням. Освен това горе, под възглавницата си, имах една друга книга, някои глави от която задоволяваха нуждите ми от духовна храна и ми даваха поука и примери, които, убедена бях дълбоко, бяха единствено правилните.

След това отец Силас ми разкри най-чистата страна на католицизма, най-славните му дела и ми препоръча да съдя за дървото по неговите плодове.

В отговор на това аз осъзнах и заявих, че тези дела не са плодове на католицизма, че те са само обилен цвят, само едно обещание, което се дава на хората. Цветът, когато се налееше с плод, нямаше вкус на благодетелност, узрялата ябълка се превръщаше в невежество, унижения и фанатизъм. От злочестините и страданията на вярващите се примамка за робуването им. Бедните биваха хранени, обличани и подслонявани, за да бъдат обвързани с това към „църквата“, сираците се отглеждаха и обучаваха, за да останат после в лоното на „църквата“, за болните се грижеха, та да могат, когато умрат, да затворят очи според веруюто и обредите на „църквата“, мъжете биваха смазвани от тежък труд, жени биваха безжалостно пренасяни в жертва и всичките се отказваха от един свят, който бог бе създал красив за добруването на своите деца, нарамваха кръст, непоносимо тежък, за да служат на Рим, да доказват неговата святост, да утвърждават неговата мощ и да разпространяват господството на неговата тиранична „църква“.

За добруването на човека се вършеше малко, за славата божия — много. Хиляди пътища се проправяха с мъки, с кървава пот, с човешки жертви, планини се прорязваха в самите им недра, скалите биваха разсичани до основи и за какво? За да може свещеничеството да марширува с лекота все по-напред и все по-нагоре, към една всепобедна слава, откъдето накрая да вдигне над света скиптъра на тяхната „църква“ — Молох.

Но това няма да стане. Бог не подкрепя католицизма и докато хората все още скърбят за мъките на божия син, нима самият той не ще скърби заради жестокостите и амбициите на Рим, тъй както някога е скърбил за прегрешенията и теглилата на обречения Ерусалим?

О, вие, които се стремите към власт! О, вие, митроносци, домогващи се до светско владичество! Ще настане ден, дори и за вас, когато ще е добре за сърцата ви, които замират при всеки замиращ удар на кръвта, че съществува Милост, която не се съобразява с човешкото съчувствие, че има Любов, по-силна от всесилната смърт, пред която ще се стъписате и вие, пред която ще трябва да паднете ничком, Състрадание, по-силно от всеки грях, Съчувствие, което спасява цели светове — опрощава греховете дори и на свещениците.

Третото изкушение, на което ме подложиха, бе обвито с блясъка на Рим — в славата на неговото царство. В празниците, в по-тържествени дни, ме водеха на църква, показваха ми папския ритуал и церемониала. Разглеждах внимателно.

Не един и не двама — мъже и жени, без съмнение превъзхождащи ме в много отношения, намираха тези спектакли за внушителни, признавали бяха, че въпреки съпротивлението на разума въображението им било покорявано от тях. Не бих могла да кажа същото. Нито процесите, нито литургиите, нито безкрайните свещи, нито кадилниците, нито смайващите одежди, нито божествените накити, , нищо не успя да развълнува моето въображение. Онова, което видях, ми се стори безвкусно, а не блестящо, грубо, материално, а не поетически-духовно.

Това не признах на отец Силас. Беше стар, изглеждаше достоен за уважение, след всеки безплоден опит, след всяко ново разочарование той продължаваше да бъде мил с мене и аз не исках да накърнявам чувствата му. Но една вечер, когато от балкона на един богат дом бях принудена да наблюдавам огромна смесена процесия на църквата и войската — свещеници с одежди и войници с оръжия, някакъв охранен и възрастен архиепископ, облечен в батиста и коприна, приличен на странно побеляла сврака с паунови пера, и група млади девойки с фантастични одежди и гирлянди — тогава изказах мислите си пред господин Пол.

— Това не ми харесва — заявих му. — Не изпитвам уважение към подобни церемонии, не желая да гледам повече.

И след като разтоварих съвестта си с това изявление, аз си позволих да заговоря открито, да приказвам по-обширно и по-ясно, отколкото възнамерявах, и да му съобщя, че съм решила да остана при своята вяра; колкото по-отблизо се вглеждах в католичеството, толкова по-здраво се държах за протестантизма. Несъмнено в догмите на всяка църква има недостатъци, но като сравнявах, разбрах колко по-чиста бе моята в сравнение с онази, чийто изрисуван и крещящ лик бе разбулен пред мен, за да му се възхитя. Казах му, че ние изпречваме между бог и себе си по-малко ритуали, като си запазваме всъщност единственото естество на човешката природа, за да извършим най-задължителните ритуали. Казах му, че не съм в състояние да се наслаждавам нито на цветята, нито на сърмата, нито на блясъка на свещите и бродериите в оня час и при ония обстоятелства, при които човек отправя вътрешния взор към Оня, чийто дом е безкраен и чието същество е вечността, че когато насочвам мислите си към греховете и скърбите, когато размишлявам за земната развала, за моралното падение, за тежките и дълбоки страдания и гъгнещи духовници, че когато мъките на съществованието и ужасите на смъртта тегнат върху ми, когато големите надежди и стаеното съмнение пред бъдещето се изпречат пред мен, тогава и най-мелодичните песни и молитви, изричани на един език, изучаван, но мъртъв, се явяват като пречки за сърцето, което копнее да проплаче: „Господи, смили се над мен, грешния!“

След като изрекох всичко това и дадох изява на своята вяра, след като тъй много се отдалечих от оня, с когото разговарях, тогава най-сетне прозвуча един съзвучен тон, долетя ехо, екна хармонична струна и обедини две спорещи души.

— Каквото и да разправят свещениците и полемистите — промълви господин Еманюел, — бог е добър и обича всекиго, който е искрен. Вярвайте в онова, в което можете да вярвате. Но ние с вас имаме поне една молитва, която е обща: аз също възкликвам: „Господи, смили се над мен, грешния!“

Той се облегна на гърба на моя стол. Позамисли се и после каза:

— Как ли изглеждат в очите на оня бог, който е създал всяка твърд и от чиито ноздри е произлязъл всеки живот и тук, и на ония грейнали горе звезди — как ли изглеждат в очите му различията между човеците? Но тъй като времето не е създадено за бога, нито пък пространството, ни едното, ни другото могат да му служат за мярка или за сравнение. Ние сме жалки в нашата незначителност и това е правилно; а може би верността на едно сърце, истината и вярата в светлината, която той е постановил, му разкриват за вас, хората, толкова, колкото научава от неизменното движение на сателитите около техните планети, на планетите около техните слънца, на слънцата около оня могъщ невидим център, не разбираем, невъобразим, понятен само за един голям необхватен дух.

Бог да ни направлява! Бог да ви благослови, Люси!

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И СЕДМА

СЛЪНЧЕВИ ЗАРИ

Полина постъпи благоразумно, когато отказа да си пише с Греъм дотогава, докато баща й не даде съгласието си, но доктор Бретън не бе в състояние да живее на километър от хотел „Креси“ и да не измисля най-различни предлози, за да отива често там. В началото и двата влюбени, вярвам, са възнамерявали да стоят по-далеч един от друг; що се отнася до външната изява на чувствата, успяха да сдържат решението си, ала любовта твърде скоро ги сближи.

Всичко, което беше възвишено у Греъм, се стремеше към Полина, всичките му благородни качества се събуждаха и процъфтяваха в нейно присъствие. В предишното му увлечение по мис Фаншоу интелектът, струва ми се, не взимаше никакво участие, ала с Полина и интелектът, и чувството му към изящното трябваше да се изявят. Тези негови качества подобно на всички останали бяха нащрек, жадни за подхранване и готови да откликнат с благодарност на всяка похвала.

Не бих казала, че Полина умишлено го подтикваше да разговарят за прочетени книги или нарочно решаваше да го подмамва към размисли, или замисляше да го усъвършенствува, нито си е въобразявала, че умът му, в каквато да била насока, се нуждае от усъвършенствуване. Тя го смяташе за съвършен във всяко отношение. Само Греъм бе оня, който отначало, и то случайно, спомена за някаква книга, която четял, а когато в нейния отговор прозвуча утвърдителна оценка — нещо, което зарадва душата му, — той продължи да говори повече и по-красноречиво, отколкото бе говорил до този момент по подобен въпрос. Тя го слушаше с наслада и отвърна оживено. При всеки следващ отговор Греъм долавяше една музика, която звучеше все по-сладко и по-сладко за сетивата му, откриваше, подканващ, увличащ, магически звук, който му разкриваше една почти непозната духовна съкровищница, показваше незнайна сила в собствената му мисъл и — което беше още по-хубаво — неизявена доброта в сърцето му. Всеки харесваше начина, по който другият разговаря. И гласът, и произношението, и начинът на изразяване ги радваха, всеки оценяваше високото остроумие на другия, те съумяваха да схванат мислите си със странна бързина и тези мисли твърде често си схождаха като грижливо подбрани бисери. Греъм по природа беше жизнерадостен. Полина не притежаваше подобна вродена жизненост; когато не я подтикваха към това, тя бе по-скоро умозрителна и замислена, но сега бе весела като чучулига; в сърдечната атмосфера, създавана от присъствието на нейния любим, тя грееше с мека, кротка светлина. Тя се разхубави в своето щастие толкова много, че всеки път, когато я виждах, се изненадвах. А оная ледена корица, оная сдържаност, която я пазеше от околните, къде бе тя сега? О, не! Греъм не бе в състояние да я търпи, със своето лъчезарно присъствие той успя да разтопи тази кротка, умишлена сдържаност.

Те си припомняха за миналите дни в Бретън, в началото разпокъсано, усмихнати стеснително, а по-късно открито и искрено, все по-доверчиво. Греъм сам бе съумял да си извоюва благодарствени обстоятелства, които аз на времето трябваше да му създам; не му бе нужна вече странична помощ, отказвана му от неуслужливата Люси; всичките му спомени за „малката Поли“ сега намираха израз в собствените му приятни слова, излизаха от собствената му хубава уста; така бе много по-добре, отколкото ако ги бях изричала аз!

Не веднъж и не дваж, когато бивахме сами, Полина ми разправяше колко чудесно и колко странно било да открива богатството и точността на спомените му да онова време и как, докато я гледал, възпоменанията внезапно нахлували в ума му. Припомнил й как веднъж хванала главата му, погалила косите му и възкликнала: „Греъм, много те харесвам!“ Разказвал й как поставяла до него столчето за нозе и оттам са качвала на коленете му. До този миг още помнел чувството от топлите й ръце, когато милвала лицето му или ги ровела в гъстата му грива. Не бил забравил усещането, извиквано от докосването на показалеца й, протегнат разтреперано и любопитно към дупчицата на брадичката му, нейното фъфлене, израза в очите й, когато казвала: „Каква мила вдлъбнатина“, а сетне се взирала в очите му да разбере защо са тъй проницателни и му заявявала, че има „хубаво“, странно лице — много по-хубаво и по-странно, отколкото на майка ти или на Люси Сноу.

— Тогава бях малка — каза Полина, — а съм била тъй смела. Сега ми се струва неприкосновен, косите му за мен са недосегаеми, а като гледам твърдата му мраморна брадичка, правилните му гръцки черти, Люси, обхваща ме някакъв страх. Наричат жените красиви, Люси; той не прилича на жена, следователно не може да бъде красив. Но какъв е тогава? Дали другите го виждат с моите очи? Ти самата възхищаваш ли се от него?

— Ще ти кажа какво правя аз, Полина — отвърнах веднъж на многобройните й въпроси. — Аз никога не го виждам. Погледнах го няколко пъти преди година, когато още не ме бе познал, а след това си затворих очите и ако ще, по дванадесет пъти на ден да се мяркаше пред зениците ми, не бих могла да кажа как изглежда освен по памет.

— Какво искаш да кажеш с това, Люси? — запита Полина стреснато.

— Искам да кажа, че ценя зрението си и ме е страх да не ослепея завинаги.

Беше по-добре веднъж да й отговоря както трябва, та да я накарам да замълчи и да прекрати онези разнежени, страстни изповеди, които се изливаха от устните й като сладък мед, но понякога се сливаха в ушите ми като разтопено олово. След това престана да разисква с мен хубостта на своя любим. Но продължи да говори за него — понякога стеснително, с тихи, кратки изречения, а друг път с една нежност в интонацията и с напевен глас, които галеха ухото, но пробождаха сърцето ми; в такива случаи й хвърлях строги погледи и изричах укорителни думи. Ала безоблачното щастие замрежваше вродената й проницателност и тя си казваше, че Люси е капризна — нищо друго.

— Спартанка! Горделивка! — отвръщаше тя усмихнато. — Греъм смята, че ти си най-странната и най-капризната женичка, която е срещал, но въпреки това си чудесна, и двама мислим така.

— И двама не знаете какво мислите — отвърнах аз. — Бъдете любезни да разговаряте колкото може по-рядко за мене. Животът ми няма нищо общо с вашия.

— Но нашият живот, Люси, е чудесен или по-скоро ще бъде чудесен, и ти ще го споделяш с нас.

— Аз няма да споделям живота на никого друг — бил той мъж или жена, — тъй както ти си мислиш. Смятам, че имам един личен приятел, но все още не съм сигурна, а докато се уверя, ще живея сама.

— Но самотата е тъжна.

— Да, тъжна е. Но в живота има и по-тъжни неща. Разбитото сърце е по-страшно от меланхолията.

— Люси, питам се, дали ще де намери човек, който да се разбере докрай.

У влюбените се крие голяма доза егоизъм. Те искат да имат свидетели на щастието си, все едно какво ще струва това на този свидетел. Полина бе забранила писмата, но доктор Бретън й пишеше; тя бе решила да не отговаря и все пак отговаряше, уж да го смъмри. Показваше ми тези писма; с капризността на разглезено дете и деспотизма на богата наследница тя ме караше да ги чета. Когато четях писмата на Греъм, не се учудвах на нейната настоятелност и разбирах гордостта й. Бяха хубави писма — мъжествени и нежни, скромни и любовни. Сигурно и той е харесвал нейните. Защото не ги бе писала, без да изтъкне дарбите си, нито пък, казвах си, да изрази любовта си. Обратното — тя, изглежда, си бе поставила да скрие това чувство и да обуздае плама на своя любим. Но нима е възможно подобни писма да постигат такава цел? Греъм й бе станал скъп като самия живот, привличаше я като силен магнит. Във всяка негова дума, във всяко писано слово, в мислите и външния му вид за нея се криеше неописуема привлекателност. Тези неизречени изповеди струяха от писмата й, те ги подклаждаха от първия до последния ред.

— Как искам татко да знаеше, как искам татко знае! — тези думи напоследък не слизаха от устата й. — Искам и същевременно ме е страх. Едва удържам Греъм да не му каже. Най-голямото ми желание е това вече да се изясни — да говорим открито; а тъй се страхувам от този момент. Зная, убедена съм, че отначало татко ще се разгневи; дори си мисля, че ще ме намрази. Ще му се стори несполучлива връзка; ще се изненада, ще се стресне. Дори не си представям как ще му се отрази.

Истината е, че баща й, който дълго време бе запазил спокойствие, напоследък бе започнал да се тревожи; след продължително заслепяване, започнал бе да забелязва неблагоприятната светлина пред себе си.

На нея не бе споменал нищо, ала в моменти, когато не го виждаше и вероятно и не мислеше за него, аз забелязвах той да я наблюдава замислено.

Една вечер (Полина беше в стаята си, където пишеше на Греъм, аз бях останала в библиотеката да чета) господин Дьо Басомпие влезе при мен. Седна. Приготвих се да напусна стаята. Той ме помоли да остана — каза го учтиво, по в гласа му прозвуча заповед. Седнал близо до прозореца, далеч от мене. Отвори бюрото, измъкна оттам нещо, което приличаше на бележник. Няколко минути остана зачетен в страниците му.

— Мис Сноу — обади се той и остави бележник. — Знаете ли на колко години е моето момиченце?

— На около осемнадесет, нали, господине?

— Така е. Този стар бележник ми казва, че е родена на пети май в 18… година, преди осемнадесет години. Странно, объркал съм се, смятах я за дванадесет-четиринадесет — смятах я за малка; струваше ми се още дете.

— Тя наближава осемнадесет — отвърнах. — Вече е голяма, няма да расте повече на височина.

— Моето малко съкровище! — възкликна господин Дьо Басомпие с глас, в който долових интонацията на дъщеря му.

Остана мълчалив и замислен.

— Не скърбете, господине — казах, защото усещах какви са мислите му, макар и неизречени.

— Тя е единствената ценност, която притежавам — промълви той, — а сега вече и други ще разберат колко е чиста и скъпоценна. Ще я пожелаят.

Не отговорих. Този ден Греъм Бретън бе вечерял с нас. И разговорът, и видът му бяха блестящи. Някакъв вътрешен плам озаряваше лицето му и омекотяваше думите му. Под напора на надеждата целият той бе разцъфтял тъй очебийно, че не можеше да остане незабелязан. Струва ми се, че в този ден бе решил да даде израз на стремежа си и на своите амбиции. Господин Дьо Басомпие се бе видял принуден да наруши своето мълчание и да осъзнае характера на проявяването от Греъм внимание. Трябваше му време, за да прецени нещата, но разсъжденията му бяха логични. Хванал веднъж нишката, той я бе проследил в лъкатушния лабиринт.

— Къде е тя?

— Горе е — отговорих.

— Какво прави там?

— Пише.

— Пише значи. А получава ли писма?

— Само такива, които може да покаже всекиму. Знаете ли, господине, те много отдавна искат да се посъветват с вас.

— Ами! Дори и не помислят за мене, стария баща! Аз само им преча.

— О, господин Дьо Басомпие, това не е вярно, не е така! Но нека Полина сама ви го каже, а доктор Бретън би трябвало сам да се защити.

— Малко са закъснели. Както изглежда, нещата са се задълбочили.

— Докато не дадете съгласието си, господине, нищо няма да предприемат — само се обичат.

— Само! — възкликна той.

Орисана от съдбата да бъда всякога доверителка и посредничка, аз продължих:

— Стотици пъти доктор Бретън е бил готов да разговаря с вас, господине, но колкото и да е смеел, смъртно се страхува от вас.

— И с право — с право се страхува от мене. Посегна към най-скъпото, което имам. Ако я бе оставил на мира, тя още дълги години щеше да си остане мое дете. Значи така! А сгодени ли са?

— Не могат да се сгодят без ваше разрешение.

— Лесно ви е на вас, Люси Сноу, да разговаряте и да мислите с присъщото ви благоприличие, но тази история ме наскърбява дълбоко. Моето момиченце беше всичко за мене. Нямам други дъщери, нямам син. Бретън би могъл да се насочи на други място. Малко ли са богатите и хубави жени, които биха го харесали? Той е хубав, възпитан, движи се в добри среди. Не можа ли да намери нещо друго, да не закача моята Поли?

— Ако не бе познавал вашата Поли, може би друга щеше да му се хареса — например племенницата ви, мис Фаншоу.

— Ах! Щях да му дам Дженевра от все сърце! Но Поли! Не мога да му я отстъпя. Не — не мога. Той не е достоен за нея — рязко додаде бащата. — В какво й е равен? Да вземем богатството! Не съм скъперник, нито се интересувам от неща, но хората мислят за тях — а Полина ще бъде богата.

— Да, това се знае — казах аз. — Цял Вийет я смята за ваша наследница.

— Нима така гледат на моето момиченце?

— Да, сър.

Той се замисли дълбоко. Осмелих се да кажа:

— Според вас, господине, има ли някой подходящ за Полина? Бихте ли предпочели друг някой за Полина? Смятате ли, че по-високо обществено положение или по-голямо богатство ще ви повлияят, за да харесате бъдещия си зет?

— Сега ме хванахте — призна той.

— Да вземе аристокрацията на Вийет. Нима би ви харесал някоя от тях, сър?

— Не — ни един от техните графове, дукове, барони и виконти.

— Чувам, че мнозина от тях си мислят за нея, сър — продължих аз, окуражена от вниманието, с което ме слушаше. — И следователно, отблъснете ли доктор Бретън, ще се явят други кандидати. Където и да отидете, обожатели няма да липсват. Като махнем на страна богатството и според мен Полина успява да очарова повече от хората, които я познават.

— Тъй ли? Как така? Нима намират дъщеричката ми за красива?

— Мис Дьо Басомпие е много хубава, сър.

— Глупости! Прощавайте, мис Сноу, но аз смятам, че сте много пристрастна. Аз харесвам Поли. Харесвам и държането, и външността й, но аз съм й баща, а дори и аз не я намирам за красива. Тя е приятна, стройна, интересна ми е. сигурно грешите, като я намирате за крисав.

— Тя е много привлекателна, сър. И ще остане привлекателна и без предимствата на вашето богатства и на общественото ви положение.

— Богатството и положението ми! Нима те примамват Греъм? Ако наистина е тъй…

— Доктор Бретън знае тези неща, както ви е известно, господин Дьо Басомпие, и ги цени както всеки друг джентълмен — както бихте ги оценили и вие при подобни обстоятелства, — но не това го примамва. Той искрено обича дъщеря ви. Той познава чудесните й качества и те са му повлияли.

— Как? Нима моята любимка има „чудесни качества“?

— Ах, сър! Забелязахте ли я онази вечер, когато толкова много видни и учени хора вечеряха тук?

— Признавам, останах удивен и изненадан от държането й тогава. Женствеността й ме накара да се усмихна.

— Видяхте ли как онези изискани французи се струпаха край нея в салона?

— Да, но си казах, че искат просто да си починат — тъй както човек се забавлява с някое хубавко дете.

— Господине, тя се държа чудесно, а пък аз чух как един от французите я нарече „изтъкана от духовност и очарование“. Същото мисли и доктор Бретън.

— Тя наистина е добро и мило дете; вярвам, че има изявен характер. Сега си спомням — веднъж се разболях; Поли се грижеше за мене. Всички мислеха, че ще умра, но колкото по-зле ставах, толкова по-силна и по-нежна ставаше Поли. А когато оздравях, какъв слънчев лъч се оказа тя в болничната ми стая! Да, играеше си край стола ми безшумно и весело като светлина. А сега дойде време да се омъжва! Не искам да се разделям с нея — възкликна той и изстена.

— Тъй отдавна познавате доктор Бретън и майка му — обадих се аз, — че ако я дадете нему, раздялата ще бъде много по-незабележима, отколкото ако се омъжи за който и да било друг.

Той се замисли мрачно.

— Така е. Отдавна се знаем с Луиза Бретън — промълви. — С нея сме много, много стари приятели; какво мило, добро момиче беше на младини. Разправяте ми за красотата, мис Сноу. Тя беше красива, ако искате да знаете — стройна, изправена, цъфтяща, — а не като това дете, тази малка фея, моята Поли. На осемнадесет години Луиза имаше стойката и осанката на принцеса. Тя и сега е хубава и добра жена. Момчето прилича на нея; за такъв съм го смятал, харесвал съм го и съм му желал доброто. А сега той ми се отплаща с този грабеж! Моето малко съкровище обичаше стария си баща искрено и вярно. Без съмнение това вече свърши. Сега съм само една пречка.

Вратата се отвори, „малкото съкровище“ влезе. От нея се излъчваше, тъй да се каже, прелестта на вечерта. Оживлението, което понякога обхваща човека при залеза на деня, стопляше очите и бузите й; лятна руменина багреше кожата й; къдрите падаха гъсти и дълги по стройната й шия, бялата й рокля подхождаше за юнската жега. Понеже смяташе, че съм сама, тя носеше писмото, което току-що беше написала — видя баща си, забави крачка, поспря за миг, руменината по страните й се разля по цялото й лице.

— Поли — обади се господин Дьо Басомпие с тих глас и с тъжна усмивка, — защо се изчерви, като ме видя? Това е нещо ново.

— Не съм се изчервила — никога не се изчервявам — повтори тя и се изчерви още по-силно. — Но си мислех, че си в трапезарията, а исках да говоря с Люси.

— Сигурно си мислела, че съм с Джо Греъм Бретън, нали? Но него го повикаха при болен; скоро ще се върне, Поли. Той ще ти пусне писмото и ще спести на Матю едно „излизане“, както той го нарича.

— Аз не си пущам писмата — отвърна тя някак сърдито.

— Ами какво правиш с тях? Хайде, ела да ми кажеш.

Тя се поколеба за миг, сякаш се готвеше да каже: „Дали да дойда?“ — но приближи.

— Откога си станала такава писмовница, Поли? Струва ми се, че едва вчера бе, когато се учеше да пишеш и държеше перото с две ръчички.

— Татко, това не са писма, които да изпращам с твоята пощенска чанта, това са бележки, които от време на време давам направо на човека, за когото са адресирани.

— На човека! Имаш предвид сигурно мис Сноу?

— Не, татко. Не Люси.

— Кого тогава? Може би мисис Бретън?

— Не, татко — не мисис Бретън.

— Но кой тогава, дъщеричке? Кажи на татко истината.

— О, татко! — проплака тя искрено. — Ще ти кажа — ще ти кажа истината, цялата истина. С радост ще ти я кажа — с радост, макар да треперя цялата.

И наистина трепереше. Растящото вълнение, тлеещото чувство и набираната смелост я разтърсваха.

— Омразно ми е да крия постъпките се от тебе, татко. Боя се от теб и те обичам повече от всички освен бога. Прочети писмото, погледни адреса.

Тя го остави на коленете му. Той го взе и го прочете, а ръката му трепереше и очите му овлажняха.

Сгъна го и погледна авторката със странен, нежен и тъжен, и удивен поглед.

— Нима тя маже да пише така — мъничкото момиченце, която вчера седеше в скута ми? Нима тя може да чувствува така?

— Лошо ли е, татко? Наскърбява ли те?

— В него няма нищо лошо, мое невинно малко дете, но то ме натъжава.

— Но чуй ме, татко! Аз не искам да те натъжавам. Готова съм да се откажа от всичко — почти от всичко (поправи се тя), готова съм по-скоро да умра, отколкото да те направя нещастен. Не бих го понесла!

И тя потръпна.

— Не одобряваш ли писмото ми? Да не го ли давам? Да го скъсам ли? Ще го скъсам заради тебе, ако ми наредиш.

— Нищо не съм ти наредил.

— Заповядай ми нещо, татко, изрази желанията си. Но само не огорчавай, не обиждай Греъм. Не мога, не мога да понеса това. Обичам те, татко, но обичам и Греъм, защото — защото — защото не мога другояче.

— Този прекрасен Греъм е един млад разбойник, Поли, това си мисля за него сега. Сигурно ще се изненадаш, ако ти кажа, че от своя страна, аз никак не го обичам. Ах, преди години съзрях в очите на това момченце нещо, което не съумях да проумея докрай — нещо, което майка му не притежава, — една дълбочина, която предупреждава човека да не нагазва в дълбокото в този поток, и сега изведнъж виждам, че съм затънал там.

— Не си, татко, не си паднал вътре, ти си на сигурно място, на здрав бряг. Можеш да постъпваш както си искаш; твоята власт е деспотична. Можеш да ме затвориш в манастир и да разбиеш сърцето на Греъм още утре, ако решиш да бъдеш толкова жесток. Кажи, автократе, кажи, царю, ще го сториш ли?

— Пратете го в Сибир, с червените му бакенбарди и с всички. Казах, че не го харесвам, Поли, и много се учудвам, че ти го харесваш.

— Татко — викна тя, — знаеш ли, че се държиш ужасно? За пръв път те виждам такъв несговорчив, толкова несправедлив, толкова отмъстителен. По лицето ти е изписано нещо, което не ти е присъщо.

— Махайте го! — продължаваше мистър Хоум, който наистина изглеждаше ядосан и раздразнен — дори огорчен, — но предполагам, че тръгне ли той, Поли ще грабне вързопчето си и ще хукне след него. Сърцето й се отвърнало — отвърнало и изстинало към стария й баща.

— Татко, казах ти, че е ужасно, че е много лошо, като ми говориш по този начин. Не съм се отвърнала от тебе и няма нито човек, нито друга сила, която да ме отвърне.

— Омъжи се, Поли. Омъжи се за червените бакенбарди. Престани да бъдеш дъщеря. Върви и стани съпруга.

— Червени бакенбарди! Какво искаш да кажеш, татко? Не се поддавай на предразсъдъци. Неведнъж си ми казвам, че всички шотландци, твоите сънародници, биле жертва на предразсъдъците. Сега ти го доказваш, като не можеш да направиш разлика между червеното и кестенявото.

— Остави стария предубеден шотландец. Върви си.

Тя остана загледана в него, смълчана. Искаше да се покаже твърда, неподатлива към присмеха. Познаваше баща си, знаеше слабостите му и бе очаквала сцената, която се разиграваше сега. Тя не я бе заварила неподготвена и й се искаше да изчака да затихне с достойнство, защото знаеше изхода. Но достойнството й не издържа. Внезапно очите й се насълзиха, тя се хвърли на шията му.

— Аз няма да те оставя, татко — никога няма да те оставя. Няма да те наскърбя, никога няма да те наскърбя! — извика тя.

— Агънцето ми! Съкровището ми! — промълви този любящ, но непреклонен повелител. След това не каза нищо — защото гласът му бе потреперал.

В стаята нахлуваше здрач. Отвън долитаха стъпки. Помислих, че някой от прислужниците носи свещниците, затова тихо открехнах вратата, за да го спра. Отвън не стоеше прислужник. Един строен господин оставяше шапката си на масата, бавно сваляше ръкавиците си — помайваше се, чакаше очевидно мен. Не е повика нито със знак, нито със думи, но очите му казваха: „Люси, ела тук“. Аз отидох.

На лицето му играеше усмивка, която погледна надолу към мен. Единствено той бе в състояние да изрази с усмивка вълнението, което го бе обвзело.

— Господин Дьо Басомпие е вътре, нали? — запита Греъм, посочвайки към библиотеката.

— Да.

— Той забеляза държането ми по време на вечерята, нали? Надявам се да ме е разбрал.

— Да, Греъм.

— Значи сега съм изправен на подсъдимата скамейка, а и тя също?

— Мистър Хоум ( и сега, изобщо продължавахме понякога да го зовем мистър Хоум) разговаря с дъщеря си.

— Х-м! Това са съдбоносни мигове, Люси!

Личеше, че е развълнуван, ръцете му трепереха, някакво жизнено (бих о нарекла „смъртоносно“, ала подобни думи са неподходящи за човек, тъй жизнерадостен като Греъм) — някакво жизнено напрежение ту спираше, ту ускоряваше дъха му. Макар и притеснен, не спираше да се усмихва.

— Много ли е разгневен, Люси?

— Тя ти остава много вярна, Греъм.

— Каква ще е присъдата ми?

— Греъм, звездата ти трябва да е щастлива.

— Трябва ли? Благосклонна пророчице! След подобни мили думи трябва наистина да съм страхливец, за да се уплаша. Струва ми се, че всички жени край мен са верни, Люси. Би трябвало да ги обичам, и аз наистина ги обичам. Майка ми е добра — тя е божествена; а и ти си ми вярна до смърт. Нали?

— Да, Греъм.

— Тогава ми дай ръка, моя малка сестрице. За мен тя е приятелска ръка и винаги е била такава. А сега, напред пред приключението. Бог помага на праведниците, Люси, кажи амин!

Той се извърна и почака, докато казах „Амин!“, което сторих, за да го зарадвам. Старата магия, с която ме подтикваше да правя каквото ми нареди, отново ми подействува. Желаех му успех, и знаех, че го има. Роден бе да побеждава, тъй както някои са родени, за да бъдат побеждавани.

— Върви след мене! — нареди ми той и аз го последвах.

— Господине — обърна се той към мистър Хоум, — каква е моята присъда?

Бащата погледна дъщерята и продължи да крие лицето си.

— Вие, Бретън — обади се мистър Хоум, — ми се отплащате за гостоприемството по обичайния начин. Аз ви приемах, вие ми ограбихте най-ценното. Аз винаги се радвах да ви видя, вие се радвахте на най-скъпото, което притежавам. Вие ме ласкаехте; а междувременно не бих казал, че сте ме ограбили, ала аз преживях тежка загуба; онова, което загубих аз, вие, както изглежда, сте го спечелили.

— Господине, не съм в състояние да се разкайвам.

— Да се разкайвате? Не и вие! Вие тържествувате, както виждам. Джон Греъм, по произход вие сте отчасти хайлендър и главатар и у вас проличава келтското и в лицето, и в говора, и в мислите ви. Вие сте хитър и чаровен като старите келти. Червената (добре де, Поли, русата) ви коса, ласкателните ви думи и острият ви ум са ви дадени в наследство от дедите.

— Господине, самият аз се смятам за напълно честен — отвърна Греъм и по лицето му се разля истинска английска руменина, безпогрешно свидетелство за искреността му. — И въпреки това — додаде той — не отричам, че в известно отношение обвиненията ви са основателни. Във ваше присъствие за всякога съм хранил една мисъл, която не посмявах да изразя. Наистина ви смятах за притежател на най-ценното нещо, което има на този свят. Аз го желаех, домогвах се до него. Господине, сега ви моля да ми го дадете.

— Джон, ти искаш твърде много.

— Наистина е много, сър. Щедростта ви — трябва да ми го даде като дар; справедливостта ви — като награда. Самият аз никога не бих могъл да го спечеля.

— Ах! Чуйте го колко е сладкодумен като келт! — възкликна мистър Хоум. — Погледни насам, Поли. Отговори на този смел обожател. Отпрати го по пътя му.

Тя вдигна поглед. Срамежливо погледна към своя пламенен, хубав обожател, нежно се взря в смръщения си повелител.

— Татко, обичам и двама ви — обади се тя, — мога да се грижа и за двама ви. Не е нужда от отпращам Греъм. Той може да живее тук, няма да пречи — заяви Поли с присъщата й простота на израза, която някога караше и баща й, и Греъм да се усмихват. Усмихнаха се и сега.

— За мен той е ужасна пречка — настояваше мистър Хоум. — Не го искам, Поли. Прекалено висок е, ще ме се изпречва на пътя. Кажи му да си върви.

— Ще свикнеш с него, татко. И на мен отначало ми се струваше много висок — същинска кула, когато вдигах поглед към него, но всъщност не бих искала да бъде друг.

— Но аз изобщо не го възприемам, Поли, спокойно мога да мина без зет. И най-идеалният да беше в страната, не бих го искал да такъв роднина. Отпрати този господин.

— Но той отдавна те познава, татко, и вие много си подхождате.

— Подхождали сме си, как не! Да, той се преструваше, че моите мнения и вкусови са и негови. Имало е защо да ми се умилква. Смятам, Поли, че ти и аз ще се сбогуваме сега с него.

— Но само до утре. Подай ръка на Греъм, татко.

— Не, няма, той не ми е приятел. Не си мислете, че ще ме умилостивите.

— О, да, да, вие сте приятели. — Греъм протегна дясната си ръка — татко подай и ти своята. А сега допрете ги. Татко, не се дърпай. Свой пръсти, бъди по-отстъпчив — браво! Но това не е ръкостискане, това е стискане. Татко, ръцете ти са като клещи. Ще счупиш ръката на Греъм, боли го!

И сигурно би наранил Греъм, защото тежкият му пръстен, обсипан с брилянти, се бе забил в плътта на Греъм и я бе разкървавил, но болката разсмя доктор Джон, тъй както вълнението го бе накарало да се усмихва.

— Ела с мен в моя кабинет — обърна се накрая мистър Хоум към доктора. Влязоха там. Разговорът им беше кратък, но решаващ. Кандидатът трябваше да бъде подложен на разпит и огледа по много въпроси. Макар понякога доктор Джон да изглеждаше повърхностен и в думите, и във външния си вид, в основата си той бе непоклатим. От отговорите му, както разбрах по-късно, се излъчваше мъдрост и почтеност. Той се бе грижил отлично за делата си, преминал бе през трудностите, сега бе на път отново да забогатее, доказал беше, че може да встъпи в брак.

Бащата и бъдещият жених отново се появиха в библиотеката. Господин Дьо Басомпие затвори вратата, протегна ръка към дъщеря си.

— Вземи я — каза той, — вземи я, доктор Бретън, и нека бог се отнесе към тебе, тъй както ти ще се отнасяш към нея!

Наскоро след това, около две седмици по-късно, видях трима души — конт Дьо Басомпие, дъщеря му и доктор Греъм Бретън — да седят на една пейка под огромно клонесто дърво в градината на двореца Боа л’Етанг. Дошли бяха тук да се насладят на лятната привечер. Каретата им чакаше отвън пред красивите порти да ги отведе у дома, зелените морави се разстилаха край тях спокойни и здрачни, дворецът се издигаше в далечината като бял зъбер, над него сияеше вечерницата, гора от цъфнали храсталаци правеше въздуха уханен, единствено тримата нарушаваха самотата на пейзажа.

Полина седеше между двамата мъже. Докато те разговаряха, малките й ръце се занимаваха с някакво ръкоделие. Отначало помислих, че свива букет от цветя. Но не, с малките ножички, които искряха в скута й, тя бе отрязала по един кичур от косите на мъжете до нея и сега сплиташе сивокосите къдри със златистите коси. Когато ги оплете, понеже нямаше копринен конец, с който да ги завърже, тя си послужи с няколко косъма от собствените си коси. Завърза ги на възел, сложи ги в един медальон и го спусна на верижката до сърцето си.

— Ето — заяви Полина, — този амулет ще бди над вашето приятелство. Докато го носа между вас няма да има раздор.

И наистина това бе чудотворен амулет, от него се излъчваше магия, която не позволи на враждата да се промъкне помежду им. За тях Полина беше живата връзка, благотворно влияние върху им, сърдечно съгласие. Тя извличаше своето щастие от тях двамата, а онова, което получаваше, връщаше им го стократно.

Наистина нима на земята може да съществува подобно щастие? Зададох си този въпрос, докато наблюдавах бащата, дъщерята, бъдещия съпруг, събрани тук, благословени и благославящи.

Да, съществува. То съществува не само в измислиците на повестите и в неосъществимите блянове. Някои действително изживяват в продължение на години щастие, дадено от небето, и аз мисля, че добрите хора, които са се радвали на такова съвършено щастие (защото щастието не спохожда лошия), завинаги запазват благодатното му въздействие. Колкото и тежки изпитания да последват, каквито и болки и болести да ги споходят, дори и в сянката на самата смърт изживените светли дни ги греят със своето сияние, разведряват страданията и хвърлят розови отблясъци и през най-гъстите облаци.

И не само това. Вярвам, че съществуват хора, които се раждат, отрастват и изживяват дните си — от меката люлка до спокойната и късно смърт, — без да ги е сполетяло тежко страдание, без буреносни дни в жизнения си път. Обикновено това не са разглезени егоисти, а избраници на майката Природа, същества хармонични и благи — мъже и жени с милосърдни сърца, олицетворение на божиите дарове.

Но нека по-скоро да кажа щастливата вест. Греъм Бретън и Полина Дьо Басомпие се ожениха и доктор Бретън се оказа именно такъв. Времето не го промени за лошо, недостатъците му се заличиха, достойнствата му се разцъфтяха, той издигна ума си, затвърди моралните си качества, утайките се филтрираха, бистрото вино отлежаваше, чисто и непомътно. Светла беше ориста на милата му съпруга. Тя задържа обичта на мъжа си, съпътствуваше го в неговото преуспяване, бе крайпътният камък на неговото щастие.

Двамата бяха наистина благословени, защото с външния успех времето им донасяше и душевна доброта; те даваха с широка ръка, но и с мъдрост. Естествено познаха и тегло, и разочарование, и трудности в своя път, ала ги понесоха достойно. Неведнъж трябваше да се вглеждат и в лицето на оная, която смъртните съзират едва когато се разделят с този свят, и те платиха своята дан на Повелителят на Ужасите. Господин Дьо Басомпие им бе отнет в най-зрялата си възраст, в достойна старост ги напусна и Луиза Бретън. Веднъж в дома им се разнесоха и стоновете на Рашел, оплакваща своите мъртви рожби, ала се родиха други, здрави и жизнени, които заместиха починалото. Доктор Бретън видя своя образ, повторен в сина си, който приличаше на него по външност и характер, а дъщерите му бяха стройни като него. Той възпитаваше децата си с добро, но твърда ръка и те израснаха хубави и достойни.

С две думи, казвам самата истина, като твърдя, че животът на тези двамата — Греъм и Полина — бе благословен като живота на любимия Яковов син с „благословен от небето над нас и благословен на дълбините, които се крият долу“. Стана така, защото бог видя, че са добри.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ОСМА

ЗАОБЛАЧАВАНЕ

Но това не е дадено всекиму. Тогава? Да бъде волята му, както и ще бъде, все едно дали сме склонни да превием глава, или не. Импулсът на творението го налага, волята на силите, видими и невидими, се изпълнява. Трябва да се дадат доказателства за живота в небитието. И тези доказателства ще се изпишат, ако трябва, с огън и с кръв. С огън и с кръв той насича нашия житейски път. Страдалецо, не унивай страхливо пред тези огнени доказателства. Уморени страннико, напрегни сетни сили, гледай нагоре, върви напред. Поклонници и измъчени братя, съберете се в своя път. Мрачна и тъмна през храсталаците на този свят се вие житейската пътека за повечето от нас. Нека стъпката ни бъде равна и решителна, нека кръстът бъде наше знаме. Тояга да ни бъде обещанието на бога, чиято „дума е изпитана, чийто път е съвършен“, навежда в страданията да ни е провидението на оня, който „дава щита на спасението, чиято доброта носи величие“, последно убежище да му бъде пазвата му, която е в „небесните висини“, а сетната ни награда да е славата, възвишена и вечна. Да живеем така, че да бъдем възнаградени, да приемаме трудностите като истински воини, да изживеем живота си, да опазим вярата си, уверени, че ще излезем победители. „Ти се вечен, господи, ние няма да умрем!“

Една сутрин, в четвъртък, всички бяхме събрани в клас за урока по литература. Часът беше настанал, чакахме учителя.

Ученичките от първи клас бяха притихнали; чисто написаните им домашни, зададени през последния урок, лежаха пред тях, завързани с панделки, в очакване да бъдат събрани от преподавателя при бързата му обиколка край чиновете. Беше юли, утрото беше прекрасно. Стъклената врата стоеше открехната, през нея подухваше свеж ветрец, а цветята на перваза се поклащаха, превиваха се, надничаха вътре и сякаш нашепваха драги обещания.

Господин Еманюел не беше сред най-точните. Не се учудвахме, когато закъсняваше, ала се изненадахме, когато вратата се отвори и вместо забързаната му и пламенна фигура към нас пристъпи тихо и предпазливо мадам Бек.

Тя отиде към масата на господин Пол, застана пред нея, притегли лекия шал, който увиваше раменете й. И подхвана с нисък, но твърд глас и втренчен поглед.

— Тази сутрин няма да имате урок по литература.

Следващото изречение долетя след около две минути:

— Вероятно уроците по литература ще се отложат за една седмица. Поне толкова ще ми е необходимо, за да намеря подходящ заместник на господин Еманюел. Междувременно ще трябва да запълним по най-полезен начин свободното време. Учителят ви, госпожици — продължаваше тя, — желае, ако е възможно, лично да се сбогува с вас. Но засега няма време за подобно нещо. Той се готви за дълго пътешествие. Неочаквана и важна работа го зове на дълъг път. Той реши да напусне Европа за неопределено време. Може би сам ще ви каже нещо повече. Госпожици, вместо обичайния урок на господин Еманюел тази сутрин ще имате урок по английски с госпожица Люси.

Тя кимна учтиво, притегли шала си и излезе от стаята.

Настъпи тежко мълчание, а сетне из стаята се разнесе шепот. Стори ми се, че някои ученички заплакаха.

Измина известно време. Шумът, шепотът, хлипанията станах по-силни. Усетих, че настъпва безредие, някакво объркване, сякаш ученичките ме разбираха, че няма надзор, е редът е напуснал класа ни. Навикът и чувствата ми за дълг ми помогнаха да се съвзема, да стана по обичайния си начин, да заговоря с обичайния си глас, да призова към ред и накрая да го въдворя. Накарах ги да се занимават задълбочено и продължително с английски. Не ги оставих да си поемат дъх през цялата сутрин. Спомням си, че към ученичките, които се бяха разплакали, изпитвах определено раздразнение. Всъщност чувствата им не бяха кой знае колко истински, това бе по-скоро етерична екзалтация. Казах им го направо. Подиграх ги. Бях безпощадна. Истината беше, че не можех да понасям сълзите им, техните хълцания, не можех да ги търпя. Една глуповата, бездушна ученичка хлипаше още, след като другите престанали. Безпощадната необходимост ме принуди и ми помогна да й заявя, че няма право да продължава с подобни демонстрации, че е длъжна да се овладее.

Това момиче чеше да е в пълното си право да ме намрази, ако след часовете, когато съученичките й вече си отиваха, не я бях накарала да остане; а като излязоха всички, сторих нещо, което никога не бях правила пред тях — притиснах я до сърцето си и я целунах по бузата. Но след като се бях поддала на импулса, бързо я отпратих от стаята, защото, развълнувана от постъпката ми, тя се разплака по-горчиво и от преди.

Запълних с работа всеки миг от този ден, бих искала да будувам и през нощта, ако можех да оставя запалената свещ. Нощта ми беше тежка и изморителна и не ми позволи да си отпочина за следващия ден, изпълнен с непоносими моменти. Естествено бе новината да се разисква от всички. Отначало внезапната вест ги караше да се въздържат. Но скоро се съвзеха. Устите се отвориха, езиците се раздвижиха, учители, ученички, прислужнички, всяка повтаряше това име — „Еманюел“. Той, чието име бе свързано с основаването на училището, той да напусне! Намираха го за невероятно.

Говореха толкова много, тъй продължително, тъй често, че накрая от цялото това многословие започнах да разбирам нещо. На третия ден дочух, че щял да замине след седмица и че тръгвал към Южна Америка. Вглеждах се в лицето на мадам Бек, търсех в очите й, очаквах да усетя някакво потвърждение, или отрицание на тази вест; оглеждах я от всички страни, за да науча нещичко, но тя си оставаше все така невъзмутима и непроницаема.

— Това напущане е голяма загуба за мене — призна си тя. — Не зная как ще намеря заместник. Тъй бях свикнала с моя роднина, той ми беше дясната ръка. Какво ще правя без него? Възпротивих се на решението му, но господин Пол ме убеди, че това било негов дълг.

Заяви го пред всички, на масата, по време на обяд, уж в разговор със Зели Сент Пиер.

„Защо да му е дълг?“ — искаше ми се да запитам. Понякога ми идваше да я спра, както спокойно минаваше край мен в класната стая, да протегна ръка, да я сграбча здраво и да й кажа: „Стой! Нека чуем истината. Защо да му е дълг да отива в изгнание?“ Но мадам се обръщаше все към друга някоя учителка, не ме погледна ни веднъж, ни веднъж сякаш не й мина през ум, че този въпрос ме вълнува.

Седмицата изтичаше. Не се спомена повече за това, дали господин Еманюел ще се сбогува с нас, а и никой, изглежда, не се питаше ще дойде ли той, или не, никой не изглеждаше разтревожен, че ще може да тръгне нечут и невидян, приказваха безспирно, ала ни веднъж не заговориха по този важен въпрос. Що се отнасяше до мадам, тя естествено можеше да се среща с него и да му казва каквото поиска. Какво я беше грижа дали щял да се яви в класната стая?

Седмицата свърши. Съобщиха ни, че заминавал в еди-кой си ден и че отивал в „Бас Тер, на остров Гваделупа“. Работата, която го зовяла там, била свързана с интересите на неговите близки, а не лично с неговите. Така и очаквах.

„Бас Тер, на остров Гваделупа.“ По онова време почти не спях, но всеки път, щом малко позадрямвах, бързо се стрясках, защото някой изричаше до главата ми „Бас Тер“ и „Гваделупа“ или ги виждах изписани край мене и пред мене в тъмнината с криви, ярки, червени или лилави букви.

За онова, което чувствах, нямаше лек, а и кой ли можеше да направи човека безчувствен? През последните дни господин Еманюел се бе отнасял много мило с мене, с всеки час той ставаше все по-мил и по-добър. Имаше вече месец, откакто бяхме изяснили религиозните си разногласия и оттогава насам не се бяхме спречквали нито веднъж. А и мирът, в който живеехме, се дължеше на безразличие, не бяхме отчуждени. Посещавал ме бе по-често, разговаряли бяхме по-дълго отпреди, прекарвал бе с мене цели часове по-лъчезарен, с кротост в погледа, смирен и тих. Приказвали си бяхме за приятни неща. Запитал ме бе за моите по-нататъшни планове и аз му ги казах. Проектът ми да отворя училище му се хареса, накарал ме беше да му го повторя, макар че го беше нарекъл плод на моите блянове. Вече не се дразнехме един друг, в сърцето ми нахлуха чувства на близост и надежди; обичта и дълбокото взаимно уважение пускаха корени в душите ни.

Колко спокойни бяха уроците, които ми преподаваше по това време! Нямаше ги обидите по адрес на моя „интелект“, нямаше ги заплахите за изпитания пред публика. Вместо ревнивите ухапвания и ироничните похвали аз получавах безмълвна, усърдна помощ, мили напътствия, приятелски прошки, които извиняваха грешките ми без присмех! Имаше дни, в които седяхме часове, без да говорим, а когато здрачът или дългът ни налагаше да се разделим, той ме оставяше с думи като: „Колко е сладка почивката! Колко безценно е тихото щастие!“

Една вечер, едва преди десетина дни, той се присъедини към мен, докато се разхождах по моята алея. Хвана ръката ми. Аз го погледнах. Стори ми се, че искаше да ми говори за нещо.

— Мила малка приятелко! — изрече нежно той. — Скъпа приятелко!

Ала в допира и думите му усетих някакво различно чувство и у мен се породи една нова мисъл. Възможно ли бе приятелските и братски чувства да се изместват в душата му от други? Не прочетох ли в израза му една доброта, която бе повече от братска обич и приятелство?

Многозначителният му поглед искаше да ми каже вещо друго, ръката му ме притегли към него, устните му се раздвижиха. Не. Не сега. По здрачната алея пред нас се появи препятствие, то се вдигна напреде ни двойна заплашително. Срещнахме две зловещи фигури — една жена и един свещеник — мадам Бек и отец Силас.

Никога не ще забравя лицето на отеца. В първия миг то изразяваше някаква дълбока чувствителност, извикана от изненада, но бързо потъмня от жлъчта на религиозната ревност. Той се обърна към мене с неискрен глас. Вгледа се в ученика си със строгост. А мадам Бек, естествено, все едно не бе видяла нищо — нищичко, — макар че родственикът й не пусна пред нея ръката на еретичката, а я стисна още по-здраво.

След всичките тези събития неговото внезапно заминаване ми се стори отначало невероятно. Всъщност единственото непрестанно повтаряне и това, че сто и петдесет души около мен го приемаха като нещо естествено, ме накара да повярвам. Що се отнася до онази напрегната седмица с празните й, но мъчителни дни, които не донасяха от него нито дума, нито обяснение, спомням си я, ала не съм в състояние да я опиша.

Настъпи последния ден. Сега вече той трябваше да ни посети. Трябваше да се появи, за да ни каже сбогом, защото другото означаваше, че ще изчезне безмълвен и никога вече няма да го видя.

Но за това, изглежда, не мислеше никой друг от цялото училище. Всички станаха в обичайния час, закусиха както обикновено; всички, без да споменат и да се замислят за някогашния си учител, подхванаха с безразличие обикновените си занимания.

Цялата къща тънеше в такава забрава, в такова спокойствие, всички така бяха привикнали към ежедневието си, че едва дишах от тази ялова, задушна атмосфера. Нямаше ли кой да заговори вместо мен? Никой ли освен мен нямаше желание да го види, да изрече думата, на която да откликна с „Амин“?

Виждала ги бях сплотени, когато ставаше въпрос за дреболии — за някое лакомство, за свободен ден, за отлагане на урок; ала сега не можеха, не искаха да се струпат край мадам Бек и да настоят за последна среща със своя учител, който бе обичан ако не от всички, то поне от някои — обичан, доколкото те умееха да обичат, защото всъщност какво представляваше любовта на мнозинството?

Знаех го къде живее, знаех къде бих могла да науча нещо за него, къде да го намеря. Беше на хвърлей място. Но и в съседната стая да се намираше, без да ме е повикал, все едно, нямаше да отида. Да преследвам, да търся, да напомням за себе си, да настоявам — не умеех ни едно от тези неща.

Господин Еманюел би могъл да мине на метър от ръката ми. Минеше ли мълчаливо и без да ме погледне, мълчалива и неподвижна щях да го пусна да си отиде.

Утринта премина. Настъпи следобедът и вече си мислех, че всичко е свършило. Сърцето ми трепереше в гърдите. Кръвта ми спираше в жилите. Чувствувах се болна и едва успявах да върша работата си и да стоя на мястото си. Малкият свят край мене вървеше безразличен по своя път, всички изглеждаха весели, без грижа, без страх, без тревожни мисли. Същите ученички, които само преди седем дни бяха хълцали истерично при внезапната вест, сякаш напълно бяха забравили тази вест, значението й, своите чувства.

Малко преди пет, часът за разпущането на ученичките, мадам Бек изпрати да ме повикат в нейната стая, за да й прочета едно писмо и да й напиша отговора на английски. Преди да започнем, видях я внимателно да затваря двете врати на стаята си, затвори дори и прозорците, макар денят да беше горещ и тя да обичаше свежия въздух. Защо бяха тия предпазни мерки? Острото подозрение, жестокото недоверие извикаха у мен тези въпроси. Дали не искаше да се изолира от външните звуци? Но какви звуци?

Вслушвах се както никога досега, вслушвах се както вълкът единак, който броди в зимните нощи, души в снега в очакване на плячката си и чува далечните стъпки на странника. Към средата на писмото чух нещо, което спря перото ми — чух стъпки в коридора. Не беше звъннал входният звънец; Розин — изпълняваща очевидно нечия заповед — бе предотвратила иззвъняването. Мадам забеляза, че спрях. Тя се изкашля, раздвижи се, заговори високо. Стъпките отминаха към класните стаи.

— Продължавайте — обади се мадам . Но моята ръка бе скована, слухът ми напрегнат, мислите ми бяха другаде.

Класните стаи бяха в друго здание, коридорът ги отделяше от жилищната постройка. Въпреки разстоянието и стените чух да се раздвижват, цял един клас стана на крака.

— Часът е свършил — обади се мадам.

Наистина време беше за това, но защо тази внезапна тишина, това състояние на глъчката?

— Почакайте, мадам, ще видя какво има.

Оставих перото и я напуснах. Напуснала съм я, как не! Тя не би позволила да я оставя. Безпомощна да ме задържи, тя стана и ме последва като сянка. Извърнах се на последното стъпало.

— И вие ли идвате?

— Да — отвърна тя и срещна погледа ми със странно изражение — очите й бяха мрачни, но решителни. Продължихме нататък, не една до друга, но тя ме следваше по петите.

Той бе дошъл. Видях го още щом влязох в първи клас. Там отново бе застанала позната фигура. Несъмнено опитали се бяха да го възпрат, но той беше дошъл.

Момичетата стояха в полукръг, той минаваше край тях и се сбогуваше, стискаше ръката на всяка, докосваше бузата на всяка с устни. Това последното се разрешаваше от чуждестранния обичай по време на раздяла — раздяла тъй сериозна, тъй продължителна.

Неприятно ми беше, че мадам Бек ме последва по този начин, че тъй отблизо ме следи. Шията и раменете ми потръпваха трескаво от дъха й, почувствувах страшен гняв.

Той приближаваше, обходил бе вече полукръга, стигна до последната ученичка, извърна се. Ала мадам ме изпревари и внезапно се изстъпи напред, сякаш тялото й се разду и дрехите й се удвоиха, засенчи ме, скри ме от погледа му. Тя знаеше моята слабост и моя недостатък, можеше да предугади душевната парализа, пълната липса на самочувствие, които ме обхващаха в подобни моменти. Тя избърза към своя сродственик, обсипа го с думи, привлече вниманието му, поведе го към вратата — стъклената врата, която се отваряше към градината. Той се огледа. Да бях срещнала погледа му, предполагам, че смелостта щеше да надвие смущението ми и вероятно щях да пристъпя напред, да намеря спасение, но в стаята вече цареше хаос, оня полукръг се беше разпръснал на малки групички и моята фигура се бе загубила сред тридесетина други, по-едри от мене. Мадам успя да се наложи. Да, отведе го и той не ме видя. Смяташе, че ме няма. Удари пет часът, прозвуча силният звънец на камбаната, известяваща края на заниманията, ученичките се разпръснаха, стаята се опразни.

Тогава, спомням си, връхлетяха ме мигове на пълен мрак и дълбоко отчаяние — неизразима скръб на една непоносима загуба. Какво да правя, о, какво да правя, когато едничката надежда в живота ми бе изтръгната тъй безмилостно от моето разкъсано, огорчено сърце?

Не зная на какво бях готова, когато едно момиченце — най-малкото в училището — се намеси със своята невинност и незнание в този бушуващ и безмълвен център на моя вътрешен конфликт.

— Госпожице — изфъфли тъничкото гласче, — нося ви ей това. Господин Пол ми нареди да ви търся из цялата къща, от тавана до мазето, и като ви намеря, да ви го дам.

И детето ми предаде една бележка. Малкият гълъб кацна на коленете ми с маслинено клонче ни мира. Нямаше ни адрес, ни име, само следните думи:

„Не смятах да се сбогувам с Вас, когато се разделях с останалите, но все пак се надявах да Ви видя в клас. Останах разочарован. Срещата се отлага. Бъдете готова за мен. Преди да замина, искам да Ви видя на спокойствие и да разговаряме дълго. Бъдете готова. Миговете ми са броени, а в момента — обсебени от други; освен това имам и една лична работа, в която никой друг не може да ми помогне, а не мога да я разкажа на никого, дори и на Вас.

Пол“

„Бъдете готова!“ Това би трябвало да означава още тази вечер. Нима нямаше да отпътува на другата сутрин? Но, да, в това бях сигурна. Видяла бях съобщението за отплуването на неговия кораб. А! Ще бъда готова. Но дали тази многоочаквана среща ще може да се осъществи? Времето беше тъй кратко, заговорниците бяха толкова бдителни, тъй действени и тъй враждебни. Проходът ми се струваше тесен като клисура, дълбок като бездна; над него бдеше Аполион и дъхът му бе огнен. Ще го надвие ли моят герой? Ще стигне ли при мене моят водач?

Кой би могъл да каже? И все пак обхвана ме смелост, почувствувах утеха. Усещах пулсът на неговото сърце да бие в ритъм с моя пулс.

Очаквах моя герой. След него пристъпваше Аполион със своите адски мъчения. Мисля, че ако вечността крие заплаха за терзания, те няма да се изразяват в огнени пламъци, нито в душевно отчаяние. Мисля, че в един определен ден в ония дни, които никога не се озаряват от утрото и никога не се осъществяват, един ангел пристъпва в пъкала, застава на прага, сияен в ангелския си блясък, усмихва се, изрича предсказания за опрощение, разпалва несигурната надежда за бъдещо блаженство, което няма да споходи грешника веднага, а в незнаен ден и час, описва изкусително благата на своето обещание — после полита нагоре, превръща се в звезда и изчезва в собствения си рай. След себе си оставя напрегнато очакване — благодат много по-страшна от отчаянието.

Чаках през цялата вечер, уповавайки се на маслиненото клонче, донесено ми от гълъба, но обхваната от дълбок страх в моята надежда. Страхът тегнеше зловещо над мене. Студен и особен, както го чувствувах, знаех, че предвещава нещо лошо. Първите часове ми се сториха дълги и безкрайни; обезверена отброявах всеки един от тях. А те минаваха като разкъсани облаци, подгонени от буреносен вятър.

Отминаха. Целият дълъг горещ ден изгоря като бъдник, изтля и последният отблясък от червената жар на деня; останах приведена сред хладните сини сенки, над бледите пепеляви въглени на нощта.

Мина вечерната молитва, съжителките ми се прибраха. А пък аз все още стоях в здрачната класна стая, забравила или по-скоро пренебрегнала правилника, както не го бях забравяла и пренебрегвала никога досега.

Колко време продължих да кръстосвам класната стая, не знам, трябва да съм била на крак дълги часове. Механично бях отместила от пътя си чинове и маси, проправила си бях пътечка от единия до другия край на класа. Разхождах се напред-назад; когато се уверих, че всичко край мен е заспало и никой не ме чува, накрая се разплаках. Доверила се на нощта, приласкана от самотата, вече не сдържах сълзите си, ни воплите си. Те пръснаха сърцето ми, пробиха си път навън. Но нима в този дом имаше място за самотна скръб?

Малко след единадесет — час много късен за улица „Фосет“ — вратата се отвори тихо, но не крадливо; светлината на лампа разсея лунния светлик. Мадам Бек влезе с едно спокойствие, като че ли в това нямаше нищо странно, като че ли влизаше в обичаен час. Вместо веднага да ме заговори, тя отиде до своята маса, отключи я и се престори, че търси нещо. Забави се там дълго, много дълго. Беше спокойна, твърде спокойна. Не издържах на тази преструвка. Разстроена дълбоко, от два часа насам аз бях отхвърлила нормите на въздържанието и страховете си. При нормални обстоятелства за мен бе достатъчен един поглед и един жест, за да се подчиня; сега обаче не можех да понасям никакво насилие, на нищо не се подчинявах.

— Времето за лягане мина отдавна — обади се мадам Бек. — Вие грубо нарушихте правилника.

Мадам не получи никакъв отговор. Аз не спрях. Когато се изпречи на пътя ми, изтласках я оттам.

— Позволете ми да ви успокоя, мийс, позволете ми да ви отведа в спалнята — кротко изрече тя.

— Не! — извиках аз. — Нито вие, нито който и да било друг е в състояние да ме успокои и да ме отведе оттук.

— Ще затоплим леглото ви. Готон още не си е легнала. Тя ще ви сложи да легнете. Ще ви даде успокоително.

— Мадам — казах, — вие сте чувствителна жена. Под цялата чиста, спокойна, сдържана външност се крие една дълбока чувственост. Направете собственото си легло топло и меко, вземете успокоително и яжте сладкиши, пийте ароматни и захарни сокове, засищайте се колкото желаете. Ако ви мъчат скърби и разочарования (може би имате — не, всъщност зная, че имате такива), търсете си успокоителни, които да ви утешават. Но мен ме оставете. Оставете ми, чувате ли!

— Ще трябва да изпратя някой да ви наблюдава, мийс, ще изпратя тук Готон.

— Забранявам ви. Оставете ме на мира. Не се докосвайте до мене, до моя живот, до моите тревоги. О, мадам! В тази ваша ръка се крият мраз и отрова. Вие отравяте и парализирате.

— Какво съм ви сторила, мийс? Вие не трябва да се омъжвате за Пол. Той не може да се ожени.

— О, егоистка! — възкликнах аз, защото знаех, че тя самата тайно желае да се омъжи за него. Наричаше го „нетърпим“, разправяше, че бил „отшелник“. Тя го обичаше, ала искаше да се омъжи, за да го привърже към своите интереси. Прозряла бях дълбоко в тайните замисли на мадам. Не зная как — по някаква интуиция или по някакво вдъхновение, което ме бе озарило по незнаен начин. По време на съжителството ни освен това постепенно бях научила, че към всички останали освен към по-долните от нея тя се държеше като съперница. С душата и сърцето си, макар и скрито, тя ме приемаше като съперница, въпреки че не го показваше с държането си и го знаехме единствено тя и аз.

Стоях надвесена над мадам цели две минути, усещайки я напълно в своя власт, защото в известни настроения като например настоящето, в известни мигове на дълбоко прозрение като този, обичайната й маска, доминото, зад което се криеше, се превръщаха за мен в мрежа на големи дупки; и аз съзирах отдолу едно същество безсърдечно, егоистично, подло. Тя безмълвно отстъпи от мен. Смирено и достойно, макар и смутена, каза:

— Щом не желаете да си починете, макар и неохотно, аз ще ви оставя.

И го стори начаса, по-облекчена, че се измъква, отколкото бях аз, че ме оставя.

Това бе единствената светкавична, разголваща истинска схватка между мен и мадам Бек, тази краткотрайна нощна сцена не се повтори вече. И с нищо не се промени държането й към мен. Нито се постара да си отмъсти. Не вярвам и да ме е намразила повече заради безпощадната ми искреност. Предполагам, прикрила се е зад нейната философия на силната си воля и е решила да забрави онова, което си спомняше с неприятно чувство. До края на нашето съжителство тя с нищо не намекна, нито повтори тази разгорещена разправия.

Нощта мина. Всички нощи — дори беззвездните нощи преди смъртта — имат край. Към шест часа — времето, по което домакинството се раздвижваше за новия ден, отидох на двора и измих лицето си със студена свежа кладенчова вода. На влизане в „карето“ огледалото на един от дъбовете шкафове отрази образа ми. Видях, че съм се променила. Страните и устните ми бяха мъртвешко бледи, очите ми лъщяха, клепачите ми бяха подпухнали и зачервени.

Когато се присъединих към другите, знаех, че всички ме оглеждат; сърцето ми, изглежда, бе разкрито пред тях, имах чувството, че съм се издала. Уверена бях, че и най-малките са разбрали защо и по кого страдам.

Изабел, момиченцето, за което се бях погрижила по време на болестта му, приближи. Дали и то ще ме подиграе?

— Колко сте бледа! Вие сте много болна, госпожице! — каза то с пръстче в устата и остана загледано в мене, натъжено и глупаво, израз, който в момента ми се стари по-приятен и от най-очебийната интелигентност.

Изабел не бе сама в проявата не слепота. Преди да е свършил денят, аз вече изпитвах чувство на благодарност към цялата заслепено множество. Тълпата си има други залисии, не се и сеща да проникне в страданията на сърцето и да тълкува мрачните предсказания. Който страда, трябва да разчита единствено на себе си, да бъде господар на тайните си. В течение на този ден за мен се потвърждаваше не само това, че причината за скръбта ми е неразгадана, но и че целият ми вътрешен живот през тези шест месеца си остава единствено мой. Не им беше известно, не бяха забелязали, че друг един живот за мен бе по-скъп от всичко. Одумките ми бяха отминали, любопитството ме бе пренебрегнало, и двете коварни влияния, витаещи неспирно наоколо, не се бяха спрели върху ми. Понякога човек може да живее в пламнала от тифус болница и да остане здрав. Господин Еманюел бе влизал и излизал. Беше ме учил и ме бе търсил, в най-неподходящи часове той ме бе викал при себе си и аз бях отивала. „Господин Пол вика госпожица Люси“, „Мис Люси е с господин Пол“ — това се чуваше ежедневно, но никой не обръщаше внимание, не проявяваше подозрение. Никой не подхвърляше двусмислици, никой не се присмиваше.

Мадам Бек разгада гатанката, и никой друг. Сегашното ми страдание бе назовано болест — главоболие. Приех да е така.

Но има ли физическа болест, тъй страшна като тази болест — увереността, че си е отишъл, без да ми каже сбогом, тази жестока сигурност, се съдбата и безжалостните фурии — женската завист и попските фанатизми — са направили тъй, че никога да не го видя? Какво чудно тогава, че и втората вечер ме завари както първата — неукротена, измъчена, отново да кръстосвам самотната стая, обхваната от непромененото терзание на безмълвното отчаяние?

Тази нощ мадам Бек не ме покани да си лягам, не ме и наближи. Изпрати ми Дженевра Фаншоу. Не би могла да намери по-подходящ човек за тази цел. Първите думи на Дженевра:

— Много ли ви боли глава тази вечер? (Защото и тя като останалите вярваше, че страдам от главоболие — непоносимо главоболие, което ме кара да бледнея и да съм неспокойна.) — Първите й думи, повтарям, извикаха у мен желанието да избягам където и да е, но далеч от нея. И онова, което последва — жалби за собственото й главоболие, — скоро постигна целта.

Качих се горе. След малко се намирах в леглото си — самотното ми легло, — населявано от отровни скорпиони. Едва бяха изминали пет минути, появи се друга пратеница. Готон ми донесе нещо за ядене. Изсъхвах от жажда. Изпих го на един дъх. Напитката беше сладка, но с вкус на успокоително.

— Мадам каза, че щяло да ви приспи, миличка — заяви Готон, когато й подавах празната чаша.

Аха — успяха да ме хванат. Бяха ми дали силен опиат. Поне за една нощ нямаше да им преча.

Всички си легнаха, запалиха нощната лампа, спалнята затихна. Скоро сънят ги завладя. Над тези възглавки сънят лесно взе надмощие — спокойна зацарува над умове и сърца, които не страдаха. Но отмина неспокойната.

Опиатът започна да действува. Не зная дали мадам бе увеличила или намалила обичайната доза, но резултатът не бе какъвто бе желала. Вместо да ме отпусне, напитката ме възбуди. Обладаха ме нови мисли — по-други мечтания. Призивен рог прозвуча в моите сетива, извика ги към действие в нечакан час. Въображението ми бе възбудено от дрямката, възправи се повелително и готово за действие. С презрение погледна материята, своя съжител.

„Стани — нареди то. — Лентай! Тази нощ ще бъде каквото определя аз, а не ти.“

„Но огледай се, виж колко е тъмно!“ — проплака тялото и когато вдигнах тежките завеси от близкия прозорец, Въображението с царствен жест ми посочи блясъка на луната в дълбоко и сияйно небе.

Накара стреснатите ми сетива да почувствуват колко непоносими са и мракът, и теснотията, и потискащата горещина в спалнята. Убеди ме да напусна тази бърлога и да го последвам навън, в росата, в нощния хлад и лунния блясък.

Нарисува пред погледа ми една непозната картина на среднощния Вийет. Особено привлекателно ми представи парка, летния парк с тихите му алеи, самотни, безопасни. Сред тях се намираше един голям каменен басейн — знаех този басейн, седяла бях край него под дълбоките сенки на дървесата, наслаждавала се бях на преливащата студена вода, бистра в зеленикавото, застлано с листа, обрасло с папур корито. Защо да не отида там? Но как? Вратите на парка сега бяха затворени, заключени, пазени от стражи, невъзможно бе да се влезе.

Невъзможно ли? — нека помислим; и докато размишлявах, аз механично се обличах. След като ми бе невъзможно да спя и да лежа спокойно, дълбоко възбудена, какво друго ми оставаше да сторя?

Вратите бяха заключени, пред тях стояха стражи. Но нима нямаше начин да се проникне в парка?

Предишния ден като минавах оттам, бях забелязала, без тогава да й обърна внимание, една пролука в оградата, един изваден кол. Отново видях пред себе си този отвор — видях го съвсем ясно, — тясната, неравна пролука, провиждаща се между липите, засадена стройно като колонада. Мъж не би могъл да се провре през този отвор, нито по-пълна жена, не и мадам Бек; но смятах, че аз мога да мина. Реших, че бих искала да опитам; в този час целият парк щеше да бъде мой — лунният среднощен парк!

Как дълбоко спяха всички! Какъв здрав сън! Какво равномерно дишане! Колко тиха бе цялата огромна къща! Колко ли беше часът? Искаше ми се да узная. Долу в класната стая имаше часовник. Какво ми пречеше да сляза и да видя? На лунната му светлина бялото му голямо лице и гарвановочерните му числа сигурно щяха да се различават ясно.

Можеше да ми попречи единствено изскърцването на вратата или на ключалката. В тези горещи юлски нощи задушният въздух беше нетърпим и вратата на стаята стоеше широко отворена. Дали дъските на спалнята биха издържали стъпките ми, без да ме издадат? Да. Знаех ги къде скърцат и щях да прекрача тези места. Дъбовата стълба изскърцва, докато слизам, но не силно; вече съм в „карето“.

Големите врати на класните стаи са плътно затворени, заключени са с резета. От другата страна, вратата към коридора е отворена. За мен класните стаи са като мрачни тъмници, запокитени далеч от оживените улици, изпълнени с привидения и непоносими спомени, налягали злощастни сред сламата и оковите. Коридорът ми предлага радостна гледка, защото извежда към високия вестибюл, който води направо към улицата.

Ш-т! Часовникът отброява часа. Макар тишината в този манастир да е призрачно дълбока, едва е единадесет. Докато слухът ми очаква да се възцари мълчанието след последния удар, откъм столицата, отвъд зидовете, до мен долита звукът на камбани или по-скоро на духова музика — звук сладостен, победен, отхвърлящ всяка скръб. О, как ми се ще да стигна по-близко до тази музика, да й се наслаждавам сама край обраслия с папур басейн! Пуснете ме да ида — о, пуснете ме да ида там! Но какво ми пречи, какво не ме пуща на свобода?

Ей тук, в коридора, висят градинските ми дрехи, голямата ми шапка, шалът. Огромната тежка външна врата няма ключалка, няма нужда да търся ключа. Тя се отваря с пружинено резе, не е възможно да се отвори отвън, но отвътре то може безшумно да се дръпне. Дали ще съумея? Резето се хлъзга под натиска на ръката ми, хлъзга се с благосклонна лекота. Обхваната съм от учудване, когато порталът се разтваря едва ли не отведнъж; учудвам се, когато прекосявам прага и пристъпвам на павираната улица — удивлявам се на странната лекота, с която можела да се разбие тази тъмница. Като че ли някой друг се грижеше за мене, сякаш някаква всеразтваряща сила бе тръгнала пред мене. Защото самата аз не бях направила никакво усилие.

Тихата улица „Фосет“. На нейното платно намирам онази примамваща странника лятна нощ, за която бях копняла; над себе си виждам луната, усещам нощната роса. Ала не бива да оставам тук. Все още съм твърде близо до старото свърталище, още съм до тъмницата и чувам стоновете на затворниците. Не този покой ми е нужен, него аз не мога да търпя. За мене по лицето на това небе е изписана смъртта на един свят. В парка също ще бъде спокойно — вярно, аз зная, че спокойствието на смъртта прониква навсякъде, — но по-добре да ида в парка.

Тръгвам по добре познатата улица и поемам нагоре към богатия и аристократичен квартал От Вий. Вероятно оттам е долитала музиката, която чух. Сега тя е замлъкнала, но сигурно отново ще засвири. Продължих да вървя. Не ме посрещнаха нито музика, нито музиканти; замести ги друг звук, шум като от голям прилив, от буйни води, който се засили, когато приближих. Блеснаха светлини, усетих раздвижване, дочух звън на камбани. Къде отивах? Стигнах до един голям площад и се озовах като по магия сред весела, буйна, празнуваща тълпа.

Вийет представляваше един огромен блясък, искряща илюминация, сякаш всички са излезли навън; няма я лунната светлина, скрило се е небето. Осветен от своите светлини, градът се наслаждава на собственото си великолепие; пъстри дрехи, големи екипажи, красиви коне и благородни ездачи изпълват осветените улици. Съзирам и някои маски. Сцената е странна, по-странна от сън. Сред този силен блясък в парка навярно е сенчесто и спокойно. Там поне сигурно не ще има факли, лампи, навалица?

Тъкмо си задавах този въпрос, когато край мене премина открит екипаж с познати лица. Тълпата му пречеше да се движи бързо; буйните коне пръхтяха, възпирани от юздата. Разгледах отблизо пътниците в екипажа. Те не можеха да ме видят или поне да ме разпознаят, както бях увита в големия шал, засенчена от сламената шапка (в тази пъстра тълпа всяка дреха изглеждаше на място). Видях конт Дьо Басомпие; видях кръстница в красиви дрехи, хубава и весела; видях тъй също Полина-Мери, обкръжена от тройната нимба на своята прелест, на младостта и на щастието. Гледах лицето й, излъчващо радост, очите й, отразяващи празнична светлина, и не можех да обърна достатъчно внимание на елегантната й рокля. Насреща й седеше Греъм Бретън. Лицето й грееше тъй, защото гледаше към него, светлините в очите й се излъчваха първо от неговите.

Изпитах странно удоволствие да следвам тези приятели, без те да ме виждат; наистина смятах да ги проследя чак до парка. Видях ги как слязоха (вътре не пущаха коли) сред неочакван и още по-голям разкош. Но какво е това? Железните врати между каменните колони бяха оградени от пламтяща арка, изработена от безброй звезди, и докато преминавах крадешком под тази арка — запитах се — къде се намирахме те, и аз?

В една страна на приказките, в една пищна градина в една равнина, осеяна с цветни метеори, в една гора, чиито листа се озаряваха от искрите на алени, червени и златни огньове, в една област, създадена не от дървета и от сенки, а от най-странна и невероятна архитектура — от олтари, храмове, от пирамиди и сфинксове. Колкото и да бе невероятно, чудесата и символите на Египет се бяха струпали в парка на Вийет.

Какво от туй, че пет минути по-късно успях да разгадая тайната — че знаех ключа на загадката, че илюзията се разпръсна? Какво от туй, че бързо различих материалите, от които бяха построени тези тържествени фрагменти — и дървото, и боята, и картонът? Неизбежните открития не успяха да разрушат очарованието, нито да намалят прелестта на тази нощ. Какво от туй, че сега намерих обяснение за това голямо празненство — празненство, от което обикновената улица „Фосет“ не бе и вкусила, макар за бе започнало от ранното утро и все още да продължаваше в късната нощ?

Историята разказва, че в далечното минало в съдбата на Лабасекур настъпила тежка криза, която застрашавала правата и свободите на неговите храбри жители. Пръснали се слухове за заплашваща война, имало дори и война — станали битки по улиците, настъпила суматоха, издигнали се барикади, започнали граждански междуособици, събрала се войската, замеряли се с тухли, разнесли се и изстрели. Историята разказва, че много патриоти паднали в жертва. В старинния квартал Бас Вий имало някаква гробница, в която се пазели свещените кости на мъчениците. По този случай един ден в годината се определяше за празненство в чест на патриотите и мъчениците от онова време; утринта бе за възпоменателна молитва в църквата „Свети Йоан Кръстител“, а вечерта — за представления, развлечения и илюминации като тези, които сега наблюдавах.

Докато съзерцавах образа на бял ибис, закрепен върху колона, докато се наслаждавах на дългата, осветена с факли улица, в чийто край се виждаше един пъстър сфинкс, загубих приятелите, които бях следвала от площада дотук — всъщност те изчезнаха пред погледа ми като привидения. В цялата сцена имаше нещо от съновиденията, всеки образ се люшкаше, всеки миг се стопяваше, всеки глас бе подобен на ехо — присмехулно и неясно. След като Полина и близките й си отидоха, трудно ми бе да кажа дали наистина ги бях видяла, а не ми и трябваха да ме водят сред хаоса, нито ми бяха нужни да ме пазят в нощта.

В тази празнична нощ дори детето беше в безопасност. Половината селячество от околностите на Вийет се беше изсипало тук, а почтените граждани се бяха стекли в парка, облечени в най-новите си дрехи. Сламената ми шапка се губеше сред бонета и жакети, къси фусти и дълги копринени палта, без някой да я забележи. За всеки случай привързах широката й периферия с панделка под брадичката си по цигански и скрих лицето си като под маска.

Невидяна преминавах по алеите, невидяна се смесвах с най-гъстата тълпа. Невъзможно ми беше да се удържа на едно място или да наблюдавам с безразличие. Наслаждавах се на гледката, жадно вдишвах мекия нощен въздух, шумотевицата, светлините, които ту гаснеха, ту блясваха отново. Що се отнася до Щастието и Надеждата, с тях се бях сбогувала, но засега отблъсквах Отчаянието по-далеч.

Смътната цел, към която бавно напредвах, бе каменният басейн с бистрата му вода и зелен бряг; за неговата хладина и сочна зеленина си мислех с неутолимата жажда на треската. Сред блясъка, блъсканицата, сред тълпата и шума все още тайничко и единствено копнеех да достигна до това кръгло кристално огледало и да издебна луната, докато оглежда там седефеното си лице.

Знаех пътя, но сякаш някой ми пречеше да стигна бързо там. Ту интересна сцена, ту примамлив звук ме отклоняваха в различните алеи. Вече съзирах гъстия ред на дървесата, които ограждаха онова вълнисто и нагънато огледало, когато откъм долчинката в дясно долетя музика, каквато, казах си, ще прозвучи, ако пред мен се разтворят вратите на рая — музика, каквато сигурно се е носила над Витлеем в нощта на благата вест.

Песента и нежният акомпанимент се подемаха като че отдалеч; но понесена на бързо криле, през сенките долетя такава буря от съзвучия, че ако нямаше наблизо дърво, на което да се опра, сигурно щях да падна. Стори ми се, че чувам множество гласове, неизброими инструменти, разнообразни и многобройни — различих ловджийски рог, корна, тромпет. Стори ми се, че цяло едно море е запяло с всичките си вълни.

Приливът плисна към мен, а сетне се отдръпна и аз го последвах. Поведе ме към една византийска сграда — нещо като беседка — близо до средата на парка. Наоколо се тълпяха хиляди хора, събрани да чуят големия концерт на открито. Онова, което бях чула, е било, изглежда, хор на ловците; нощта, откритото пространство, сцената и странното ми настроение бяха подсилили звучите и впечатлението от тях.

Видях дами, които светлината правеше още по-красиви. Някои носеха дрехи от воал, други от лъскави сатени; цветята и златистите им къдри трептяха, а воалите са развяваха край украсените им шапки, докато този огромен хор насищаше въздуха над тях с плътни звуци. Повечето от дамите седяха на градински столове, а зад и до тях стояха кавалерите им. В края на тълпата бяха обикновените граждани, простолюдието и полицаите.

Там се изправих и аз. Приятно ми беше да мога да остана безмълвна, непозната и неизвестна съседка на късите фусти и дървените сабо и отдалеч да наблюдавам конкретните рокли, кадифените наметки и шапките с пера. Драго ми бе тъй също да стоя сама — съвсем самичка сред това бурно оживление и радостни лица. Нямах нито желание, нито сили да си пробия път през множеството, затова останах в най-отдалечения край, където чувах, но почти нищо не виждах.

— Госпожицата е застанала на лошо място — обади се нечий глас до мене. Кой се осмеляваше да ме заговори — мен, самотницата? Извърнах се да го отблъсна, а не да му отвърна. Видях един мъж, гражданин, напълно непознат, както ми се стори в първия миг, но в следващия го познах — беше търговец, книжар, който снабдяваше улица „Фосет“ с книги и тетрадки, — човек, известен в нашия пансион като много сприхав и язвителен към нас, редовните му клиенти, но когото лично аз харесвах и смятах за учтив, а дори понякога — за добра душа. Навремето ми бе услужил и ми бе сменил пари. Беше интелигентен. Зад строгия му вид се криеше доброта. Казвала съм си, че по характер напомня господин Еманюел (с когото се познаваха отблизо — виждала бях учителя да стои край полиците на господин Мире и да поглежда новите списания); затова, изглежда, сега се отнесох дружелюбно към него.

Странно бе това, че ме позна под сламената шапка и плътно увития шал, и макар да опитах да отклоня предложението, той настоя да ми пробие път сред навалицата и да ме настани на по-хубаво място. Дори направи и друго — донесе отнякъде и стол. За сетен път се уверих, че сприхавите хора не са най-лошите представители на човешкия род, както най-смирените не всякога са добродушни. Този мил човек, изглежда, не намери за необичайно, че съм тук сама — за него това беше само основателна причина да се погрижи, доколкото може за моето удобство. След като ми намери място и стол, той се оттегли, без да ме разпитва, без да ми подмята, без са каже излишна дума. Нищо чудно, че учителят Еманюел с радост приемаше предложената пура и сядаше да прочете своя фейлетон в магазинчета на господин Мире. Двамата, изглежда, си подхождаха.

Изминаха не повече от пет минути, когато забелязах, че случайността и достойният ми познат отново ме бяха довели близко до една позната група. Точно пред мене седяха семейства Бретън и Дьо Басомпие. Протегнех ли ръка, можех да докосна едно ефирно същество, една царица на феите, облечена в блестящо бяло и горскозелено, като че в горски лилии и техните листа. Кръстница също беше толкова близо, че наведях ли се към нея, дъхът ми щеше да раздвижи панделката на шапката й. стоях прекалено близко. След като един почти чужд човек ме беше познал, чувствувах се неловко от съседството с тия приятели.

Едва не подскочих, когато мисис Бретън, извръщайки се към мистър Хоум, подтиквана от добронамереност, рече:

— Питам се какво ли бе казала моята кръщелница Люси за всичко туй, ако беше тук? Съжалявам, че не я доведохме, много щеше да й е приятно.

— Сигурно, сигурно, с присъщата й сдържаност и благоразумие. Жалко, че не я поканихме — отвърна любезният господин и додаде: — Драго ми е да я наблюдавам: благоразположена, сдържана, доволна.

Колко ми бяха мили; мили са ми и до днес, когато си ги спомням. Как биха могли да се досетят за разкъсващата болка, която бе хвърлила Люси в треска и я беше довела тук, без водач и без утеха, тревожна и упоена почти до лудост? Доиска ми се да се наведа към тях и да отвърна на добротата им безмълвно, с благодарност, изписана в очите. Господин Дьо Басомпие не ме познаваше добре, ала аз го познавах, уважавах го и се възхищавах на характера му — искрен, сърдечен и ентусиазиран. Вероятно бих го заговорила, но в този миг се извърна Греъм. Извърна се решително и достойно, с движение съвсем различно от нервното трепване на един дребен човек. Зад него се намираше огромната тълпа, очите му можеха да срещнат стотици очи и да се вгледат в тях. Защо тогава се втренчи в мен, защо ме затисна с цялата сила на своите големи, сини, проницателни очи? Защо, ако му се е приискало да погледне, не се задоволи с един само поглед? Защо се извърна на стола си, облегна лакът на гърба му и бавно ме заоглежда? Лицето ми не можеше да види; стоях приведена. Не ме бе възможно да ме познае. Свивах се, извръщах се, не исках да ме познае. Той стана, успя да ме приближи, след миг щеше да открие тайната ми. Щеше да сграбчи самоличността ми в своите приятелски, но властни ръце. Имаше само един начин да го избягна или да го спра. Показах му с умолителен жест, че желая да ме остави на мира. А след това, ако упорстваше, щеше да му се отдаде да види една разгневена Люси. Нито достойнството му, нито неговата доброта, нито пък любезността му (а Люси познаваше тези му качества докрай) щяха да бъдат в състояние да ме укротят или да ме превърнат отново в старата покорна сянка. Погледна ме, но отстъпи. Поклати хубавата си глава, но замълча. Върна се на стола си и вече не се върна, хвърли ми само един поглед, по-скоро загрижен, отколкото любопитен, в който прочетох нещо, което успокои сърцето ми, тъй както „южнякът укротява зимата“. Значи всъщност Греъм не бе тъй ледено безразличен към мене. Струва ми се, че в оня благороден господарски дом — неговото сърце — той е отделил едно кътче на тавана, където Люси би намерила подслон, ако станеше нужда. То не бе разкошно като стаите, в които приемаше приятелите си, не бе като вестибюла, където настаняваше своята благотворителност, нито като библиотеката, където приютяваше науката си, а най-малко приличаше на павилиона, в който се развихряше сватбеният му пир; и все пак малко по малко с продължителна и неизменна доброта той успя да ми докаже, че ми пази едно килерче, над чиято врата стоеше надпис „Стаята на Люси“. И аз му пазех място — чисто, което ни веднъж не се осмелих да измеря на дълбочина и ширина. Мисля, че бе като шатрата на арабина от „Хиляда и една нощ“. Цял живот я носих свита в дланта си, но ако я пуснах от затвора й, сигурно щеше да се разстеле и издигне в голям и гостоприемен дом.

Колкото и да бе снизходителен тази нощ, не ми бе възможно да остана наблизо. Трябваше да се откажа от това опасно място и този опасен стол. Издебнах момента, станах и се измъкнах. Можеше да си мисли, да бъде уверен, ако ще, че Люси се е свивала в оня шал и се е криела под онази шапка, ала не можеше да е сигурен докрай, защото не успя да види лицето ми.

Нима онова неспокойство още не ме е оставило? Нима не се бях наситила на преживелици? Не се ли чувствувах вече успокоена, уморена, не исках ли да се прибера у дома? Не. Леглото в общата спалня все още ми се виждаше по-омразно от всичко на света. Хващах се за всяко нещо, което бе в състояние да разсее мислите ми. Имах освен това чувство, че нощната дрямка едва започва, че това дотук е било само пролог. В този горски театър владееше някакъв дух на загадъчност, актьорите и следващите събития се таяха зад сцената. Така мислех; това ми подсказваше и предчувствието.

Вървях напосоки, поддавах се на тласъка на всеки минувач и тъй достигнах до едно място, където дърветата растяха на групи или се извисяваха самотни и разпръскваха гъстата тълпа. Музиката долиташе отдалече, беше и по-тъмно, но тишината не бе потискаща, а пълната луна светеше достатъчно силно. Тук се бяха настанили предимно семейства, граждани от простолюдието, а някои от тях, макар да беше късно, стояха с децата си и не смееха заради тях да се размесят с навалицата.

Три хубави стройни дървета, израснали едно до друго, почти преплели стебла, вдигаха гъста сенчеста корона над малкото зелено хълмче, увенчано с една пейка — пейка, на която можеха да се настанят неколцина, но бе заета само от един, а останалите членове на тази щастлива компания стояха пръснати наоколо; сред почитаемия кръг имаше някаква дама, хванала за ръка малко момиченце.

Когато спрях очи на момиченцето, то се въртеше на пета, теглеше се от ръката на жената и се мяташе напред-назад буйно и скокливо. Несдържаните движения привлякоха вниманието ми, напомниха ми нещо много познато. Когато се вгледах разпознах и облеклото на детето. Лилавото копринено палтенце, малката кожена якичка, бялата шапчица — целият празничен тоалет представляваше празнично облекло на едно ангелче — на жабчето Дезире Бек; и това бе наистина Дезире Бек или някоя дяволче като нея.

Бих могла да кажа, че гледката ме е поразила като гръм, но подобна хипербола ще е прибързана. Поразяващото откритие трябваше да се прояви много по-очебийно, преди нещата да стигнат до своя апогей.

На чия ръка би могла да се люлее малката Дезире тъй безнаказано, чия ръкавица би могла да дърпа тъй безразсъдно, чие рамо би си позволила да опъва тъй егоистично, чии поли би могла да настъпва тъй нахално, ако не ръката, ръкавицата, рамото и роклята на своята благородна майка? Там, увита в индийски шал, със светлозелена копринена шапка — свежа, достойна, весела и приятна, там стоеше мадам Бек.

Сигурно! Аз пък смятах, че мадам е в своето легло, Дезире също; че и в този късен час спят съня на праведниците сред недостъпните стени, сред пълната самота на улица „Фосет“. А и те не са си представяли „мисис Люси“ другояче; но ето ни и трите, дошли да се увеселяваме и в празнично осветения парк посред нощ!

Всъщност мадам постъпваше според напълно оправдания си навик. Чувала бях учителките да говорят — макар тогава да не бях обърнала внимание, че много често, когато всички мислеха, че спи, да излизала, елегантно облечена, да се забавлява било на опера, на театър или на бал. Мадам нямаше вкус към монашеския живот и полагаше грижи — постоянно, макар и тихомълком — да подслажда живота си със светски забавления.

Край нея стояха неколцина от приятелите й. познах двама-трима от тях. Там беше брат й, господин Виктор Кинт; имаше и друг един, с мустаци и дълга коса — тих, мълчалив мъж, чиито черти носеха отпечатък и прилика, която ме развълнува. Въпреки неговата сдържаност и спокойствие, въпреки разликата в характерите и и изражението у него имаше нещо, което ми напомняше за едно лице, подвижно, пламенно, живо — лице променливо, ту смръщено, ту оживено, — лице, откраднато от моя свят, загубено за моя поглед, лице, с което бяха минали най-прелестните и най-тъжни, и весели мигове в живота ми — онова лице, по което толкова често бях долавяла проява на гениалност, щото не ми бе възможно да обясня което пречи да засияе с целия си блясък оня безсъмнен огън, нещото, духът, самата тайна. Да, този Жозеф Еманюел, този кротък мъж, ми напомняше за пламенния си брат.

До господата Виктор и Жозеф видях още един познат. Третият стоеше в сянка и встрани; и той беше приведен, но облеклото му и плешивата му бяла глава го правеха най-личният сред групата. Беше духовник, бе отец Силас. Не си мисли, читателю, че присъствието му тук е било непривично. Това празненство не бе изява на Панаира на суетата, а годишнина на една патриотична саможертва. Църквата пламенно покровителствува подобни тържества. Тази нощ в парка имаше много свещеници.

Отец Силас стоеше приведен над пейката, над селската скамейка и над онова, което седеше на нея; то бе странно маса, безформена, но величествена. Наистина очертаваха се някакво лице и някакво изражение, но те бяха тъй мъртвешки и тъй странно поставени, защото човек почти си представяше, че главата е отрязана от тялото и случайно хвърлена върху купчина скъпи тъкани. Мътните лъчи на лампата озаряваха пъстри гердани, големи пръстени; нито разсеяната лунна светлина, нито далечните факли успяваха да приглушат ярките цветове на дрехите. Здравейте мадам Валравен! Този път повече от всякога приличате на вещица. И наистина уважаваната дама скоро доказа, че не е нито труп, нито пък привидение, а една свадлива и проклета старица; защото раздразнена от неспирното хленчене на Дезире Бек към майка й да й купи бонбони, гърбавата изведнъж вдигна бастуна с позлатената дръжка и я удари.

И тъй, там бяха мадам Валравен, мадам Бек, отец Силас, цялото съзаклятничество, тайната хунта. Видът на всички тях, сбрани заедно, ми подействува благотворно. Не бих казала, че се усетих безпомощна, стресната или объркана. Те бяха повече от мене, аз бях победена и срината в нозете им, но бях все още жива.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА

ЕДНА СТАРА И НОВА ПОЗНАТА

Хипнотизирана като от триглаво чудовище, нямах сили да оставя тази група, сякаш земята под тях не пускаше нозете ми. Короната на трите дървета хвърляше сянка, нощта ми обещаваше закрила, услужлива лампа, изпрати един само лъч, за да ми посочи близката закътана, скрита пейка, и след това изчезна. Сега искам да обясня на читателя, че през последните петнадесетина мъчителни дни аз тихомълком черпех от мълвата сведения за същността и целта на пътешествието на господин Еманюел. Разказът е кратък и не е нов. Неговата алфа е Сребролюбието, омегата му — Материалният интерес.

Мадам Валравен изглеждаше отблъскваща като индуски идол, но тъй също излъчваше за тия свои поклонници обаянието на истински идол. Истината бе, че мадам Валравен навремето била богата — много богата; и макар засега да нямаше пари, твърде вероятно бе един ден отново да забогатее. В Бас Тер, на остров Гваделупа, тя притежавала огромно имение, получено като зестра за брака й преди шестдесет години и секвестирано по време на финансовия банкрут на съпруга й; сега обаче то било освободено от задълженията и ако за него положел необходимите грижи някой способен човек, предполагало де, след няколко години щяло да носи големи печалби.

Отец Силас проявил интерес към тези бъдещи приходи в името на религията и на църквата, на която Малиор Валравен бе дълбоко предана. А мадам Бек, далечна роднина на гърбавата старица, като знаеше, че тя няма никакви други наследници, обзета от майчински чувства, хранеше надежда за някакво неочаквано наследство и въпреки недружелюбното отношение на мадам Валравен продължаваше да я ухажва в името на материалните си интереси. Тъй че мадам Бек и свещеникът по финансови съображения бяха еднакво искрено заинтересувани в разработването на имението.

Но разстоянието беше голямо, а климатът — тежък. Оня способен и доверен управител трябваше да бъде сигурен човек. Точно такъв човек притежаваше мадам Валравен на своя служба от двадесет години насам, разбила бе живота му, а след това бе живяла на негов гръб като стара плесен; такъв човек бе отгледал и отец Силас, възпитал си го беше, привързал го бе към себе си с връзките на благодарността, на навика, на вярата. Такъв един човек имаше и мадам Бек и знаеше, че до голяма степен може да му въздействува. „Моят ученик, казваше отец Силас, рискува да се превърне във вероотстъпник, ако остане в Европа, защото се е забъркал с една етеричка.“ Мадам Бек също си имаше тайни съображения и тайно в сърцето предпочиташе да го отстрани оттук. Онова, което тя не можеше да притежава, не трябваше да стане притежание на друга; по-скоро беше готова да го унищожи. Що се отнасяше до мадам Валравен, тя си искаше парите и земята и знаеше, че Пол, ако реши, може да бъде най-предания и най-верен служител. Тъй тримата егоисти бяха обвързали и хванали в ръцете си човека, лишена от всякакъв егоизъм. Те го бяха убеждавали, призовавали го бяха, бяха го умолявали; заявили му бяха, че зависят от неговата милост; накарали го бяха да повярва, че благополучието им е в неговите ръце. Единственото, което искаха, беше да им посвети две-три години от своя живот; след това щяха да го оставят да прави каквото желае. А единият от тях може би се надяваше, че междувременно той ще загине.

Всеки, който бе помолил за помощ господин Еманюел, знаеше, че той няма да се отвърне от проявеното доверие, нито ще отблъсне молителя. Но с каква скрита болка или нежелание ще напусне Европа, какви са личните му планове за бъдещето — за това никой не го бе попитал, никой не знаеше, никой не бе споменал. Всичко това ми беше неизвестно. Можех да се досетя за разговорите му с неговия изповедник; ролята, която играеха за него чувството за дълг и религията — тях можех да ги предположа. Той беше заминал без да ми се обади. Знаех само това.

Свела глава и склонила чело на ръце, седях зад сплетените стволове и зашумени храсти. Ако исках, можех да чуя всичко, което си говореха съседите ми — достатъчно близко бях; но за известно време нямаше смисъл да ги слушам. Приказваха си за дрехи, за музиката, за илюминациите, за хубавата нощ. Очаквах да кажат: „Пътува в спокойно време; «Антигуа» (корабът му) ще има спокойно плаване“. Нищо подобно; не споменаха нито „Антигуа“, нито курса му, нито пасажерите.

Очевидно бе, че техните брътвежи не интересуваха и мадам Валравен. Тя беше спокойна, извърташе глава ту наляво, ту надясно, взираше се пред дърветата и сред тълпата, сякаш очакваше някого и се дразнеше, че закъснява. „Къде са? Защо не идват вече?“ — чух я да повтаря; накрая, решена сякаш са получи отговор на въпросите си, на които до този момент никой не обръщаше внимание, тя изрече гласно следната фраза:

— Госпожи и господа, къде е Жустин-Мари?

Жустин-Мари! Какво беше пък това? Жустин-Мари — мъртвата монахиня, — къде беше тя? Но в гроба си, мадам Валравен. Защо ви е? Вие ще отидете при нея, тя няма да се върне при вас.

Така бих отговорила, ако зависеше от мен. Ала никой, изглежда, не мислеше като мен, никой не се изненада, не се стресна, не изпадна в недоумение. Най-обикновен отговор последва този странен, смущаващ мъртвите, чудовищен въпрос на гърбавата.

— Жустин-Мари — отвърна й някой — ще дойде ей сега. Тя е в павилиона. Сега ще дойде.

Този въпрос и отговорът му промениха характера на брътвежа — защото разговорите им все още бяха празен брътвеж — небрежен, объркан, семеен брътвеж. Намеци, подмятания, коментари се подхвърляха от един на друг, но тъй несвързани, отнасящи се до личности, които не се споменаваха, до обстоятелства, които не се уточняваха, че колкото и внимателно да слушах — защото сега вече слушах с несдържан интерес, — не можех да разбера повече от това, че се изготвяше някакъв план, който се отнасяше до тази жива или мъртва Жустин-Мари. Семейната хунта бе сключила прегръдката си около нея, ставаше дума за женитба, за някакво богатство, но за кого щеше да се омъжи, не разбрах — може би за Виктор Кинт или за Жозеф Еманюел — и двамата не бяха женени. По едно време ми се стори, че шегите и намеците са насочени към един млад русокос чужденец от групата, когото наричаха Хайнрих Мюлер. Сред тези задевки мадам Валравен все още от време на време вмъкваше по някоя от своите хрипливи, язвителни забележки, като отвличаше вниманието си единство за да сплаши с бастуна укротената вече Дезире.

— Ето я! — възкликна внезапно един от господата. — Ето, Жустин-Мари идва!

За мен този миг беше странен. Спомних си портрета на монахинята; не бях забравила и тъжната любовна история; мислено си представих привидението на тавана, в алеята, странното същество, което се появи пред беседката. Усетих, че сега ще открия нещо, че най-сетне ще си обясня загадката. Ах! Развихри ли се веднъж въображението ни, то не може да се спре. Всяко голо и безлистно зимно дърво, всяко безвредно животно, навело се да пасе кротко крайпътните храсти, може да бъде превърнато от Въображението, от минаващия облак и случайния лунен лъч в страшен фантом.

Очакването да разгадая загадката изпълваше гърдите ми. Досега бях виждала този призрак неясно, сега щях да го срещна очи в очи. Наведох се напред, взрях се внимателно.

— Идва! — извика Жозеф Еманюел.

Кръгът се разтвори, за да приеме сякаш нов и очакван приятел. В този миг наблизо мина някой с факла в ръка; светлината й допълни лунния светлик и озари ярко сцената на предстоящата развръзка. Сигурно и онези край мене са били обхванати от напрежението, което изпитвах аз. В тази група и най-хладнокръвният вероятно е „затаил дъх поне за миг“! Що се отнася до мене, аз просто замрях.

Свърши се. Моментът отмина, монахинята се появи. Кризата и развитието стигнаха до своя край.

Факлата все още свети наблизо в ръката на един от пазачите; дългият й огнен език сякаш ближе силуета на очакваната — ето я, стои изправена пред очите ми! Как изглежда? С какво е облечена? Коя е тя?

Тази нощ в парка имаше толкова много маски и в късния нощен час човек е обхванат от такова странно чувство на веселие и загадъчност, щото ти сигурно би ми повярвал, читателю, ако ти кажа, че тя е същата като монахинята от тавана, че има черна пола и бяла забрадка, че прилича на изправен труп и е възкръснало привидение.

Нищо подобно! Безсмислено е да разговаряме така. Нека бъдем правдиви и да продължим както досега да говорим само обикновената истина.

Макар „обикновена“ да е неподходяща дума. Онова, което виждам пред себе си, едва ли е „обикновено“. Там стои една девойка от Вийет — девойка, току-що завършила гимназия. Тя е много приятна наглед, с една красота, характерна за тази страна. Изглежда добре охранена, руса и дебела. Бузите й са кръгли, очите — добри; косата й е буйна. Облечена е елегантно. Тя не е сама, придружават я трима души, двама от които са възрастни. Към тях се обръща с „чичо“ и „лельо“. Тя се смее, разговаря; весела и пълничка, цъфтяща, отговаря на всички изисквания за една „буржоазна хубавица“.

Но стига за Жустин-Мари, за привиденията и загадките. Макар че всъщност загадката не се разгада. Това момиче не е моята монахиня. Оная, която бях виждала на тавана и в градината, бе много по-висока.

Огледахме градската хубавица. Хвърлихме любопитен поглед и на достопочтените чичо и леля. А сега бихме ли хвърлили крадлив поглед и към третия член на тази компания? Ще му отделим ли поне един миг? Длъжни сме да го сторим, читателю. Той ни е познат, не го срещаме за първи път. Стиснах силно ръце и поех дълбоко дъх. Въздържах вика, потиснах възклицанието, не си позволих да трепна, не проговорих, не се помръднах, заковах се като камък, но разпознах оня, към когото гледах. Очите ми, замрежени от сълзите на дългите и многобройни нощи, го познаха. Разправяха, че бил заминал с кораба „Антигуа“. Тъй каза мадам Бек. Излъгала беше или бе казала онова, което е било истина, но се бе въздържала да го опровергае, когато се бе превърнало в лъжа. „Антигуа“ бе отплавал, а господин Пол Еманюел беше тук.

Зарадвах ли се? Огромен товар се свали от мене. Това предвещаваше ли ми радост? Не знаех. Попитайте първо какви обстоятелства бяха предизвикали това отлагане. Доколко ме засягаше това забавяне? Дали нямаше други, които това облагодетелствуваше по-отблизо.

Всъщност коя можеше да бъде тази девойка, тази Жустин-Мари? Тя не ми бе непозната, читателю. Знам я, тя идва от улица „Фосет“, често присъства на обедите, давани там от мадам Бек. Роднина е и на семейство Бек, и на Валравен; носи името на монахинята светица, която щеше да й бъде леля, ако беше жива; презимето й е Совьор . Тя е богата наследница и сираче, а господин Еманюел й е настойник — някои казват, че й бил кръстник. Семейната хунта иска тази богата наследница да се омъжи за някой от техните. Кой е той? Жизнен въпрос — кой е той?

Сега се радвах, че опиатът, който погълнах със сладката отвара, ми бе подействувал тъй, че да не помисля за сън. Всякога, през целия си живот съм се стремяла да проникна до самата истина, обичам да преследвам богинята до самия й храм, да отмахвал булото и да се опълчвам на ужасния й поглед. О, ти, титанко сред божествата! Забуленият ти лик често ни ужасява със своята неяснота. Разкрий ни поне една твоя черта, покажи ни твоя облик, колкото и да е ужасен в своята неискреност; ние ще се задъхваме ужасени, но задъхвайки се, ще вкусим от твоята божественост. Сърцето затреперва, струните му се блъскат бурно като река, разтърсена от земетресение, но ние сме поели живителни сили. Да видиш и да познаеш най-лошото, значи да ограбиш страха от неговите предимства.

Компанията на Валравен, сега по-многобройна, се развесели. Господата купиха напитки от лавката. Всички насядаха по тревата под дърветата; вдигаха наздравици и изричаха благопожелания, смееха се, разменяха си шеги. Господин Ематюел стана прицел на насмешки, полушеговити и както ми се стори — полузлобни, от страна на мадам Валравен. Скоро разбрах, че отпътуването му било отложено временно по негово желани, не по настояване и въпреки съветите на приятелите му. Оставил „Антигуа“ да отплува и си взел място на „Павел и Виржиния“, който тръгвал след две седмици. Всички се мъчеха да измъкнат от него причината за това забавяне, а той я определяше неясно като „уреждане на една работа, в която съм вложил цялото си сърце“. Какво работа? Никой не знаеше. Все пак тук имаше една, която поне отчасти споделяше тайната му; размениха си многозначителен поглед с Жустин-Мари. „Моята малка помощница — нали?“, каза й той. Отговорът бе утвърдителен.

— Разбира се, помагам ви от цялото си сърце. Ще направя за вас всичко, което ми поискате, мили кръстнико.

И този мил кръстник взе ръката й в своята и я вдигна към благодарните си устни. При тази демонстрация видях как русокосият млад тевтонец Хайнрих Мюлер се размърда неспокойно, сякаш това го подразни. Дори измърмори някакви думи, на които господин Еманюел му се изсмя в лицето и с тържеството на уверен победител притегли своята повереница към себе си.

Тази нощ господин Еманюел беше наистина много весел. Очевидно предстоящата промяна на обстановката и на работата не го притесняваше. Той беше душата на компанията — може би малко деспотичен, твърдо решен да бъде център на веселбата, както и в работата си, и с всеки миг доказваше по неоспорим начин правото си да командува. Той беше най-остроумен, анекдотите, които разказваше, бяха най-приятни, най-искрен беше неговият смях. Всякога неспокоен, какъвто си беше, той сякаш имаше сто ръце, услужваше на всички; но, боже мой, видях коя бе любимката му. Видях в чии нозе лежеше на тревата, видях коя завиваше, да не настине от влажния въздух, за коя се грижеше, коя наблюдаваше и коя му бе скъпа като зеницата на окото.

Шеговитите подмятания продължаваха да се сипят и аз разбрах, че докато господин Пол отсъствува, за да работи за другите, тези други, изпълнени с благодарност, щяха да пазят за него съкровището, което той оставяше в Европа. Той щеше да им донесе голямо богатство; а в замяна на това пък те щяха да му дадат една млада невеста и една богата наследница. Що се отнася до свещения обед, до клетвата за вярност, това беше забравено; младият и очарователен подарък засенчваше миналото и монахинята най-сетне щеше да бъде погребана в мир.

Така трябва да е. Развръзката наистина бе настъпила. Предчувствието не ме беше излъгало. Има предчувствия, които никога те лъжат. Аз просто за миг бях сбъркала в пресмятанията. Недоразбрала смисъла на предсказанието, мислех, че се е отнасяло до игра на въображението, а то предвещавало действителността.

Може би е трябвало да обмисля по-продължително онова, което бях видяла; може би трябваше да преценя по-дълго, преди да стигна до заключения. Други може би щяха да приемат предпоставките с недоверие, доказателствата щяха да бъдат недостатъчни, скептиците сигурно биха си казали, че е твърде невероятно един беден и безкористен четиридесетгодишен мъж да се ожени за своята богата осемнадесетгодишна повереница, но аз не търпях подобни хитрини и половинчати обяснения, не си затварях очите пред видяното, не обичах да бягам от действителността, мразех страхливото стъписване пред неприятните, вестоносни, налагащи се факти, не ми беше по вкуса безволевото преклонение пред единствената господарка, не виждах смисъл да се свивам мекошаво и бездушно пред силата, чиято воля е да върви напред победно и да побеждава, ненавиждах предателството на Истината.

Не. Аз избързах да повярвам на целия този план. Протегнах ръка и го придърпах. Притеглих го близо с гневна бързина и го увих около себе си тъй, както раненият на бойното поле воин обвива край гърдите си бойното знаме. Призовах Убеждението да прикове към мен тази увереност, макар и погнусена от нейната прегръдка, да я забие в мене с най-острите си стрели и с най-силните си удари, и когато желязото проникне дълбоко в душата ми, аз се изправих, както си мислех, вече друг човек.

В своето заслепение си казах: „Истино, ти си добра господарка за верните си слуги. Докато ме потискаше лъжата, страдах дълбоко! Дори докато измамата бе все още сладка, ласкателна за въображението ми, затопляше чувствата ми, тя ме изнудваше ежечасно. Надеждите, подхранвани от чувството, бяха проникнали от ужаса, че при следващото превъртване на колелото всички ще бъде загубено. Истината свали труфилата на лъжата, на ласкателството, на очакваното и ето ме сега — съвсем свободна.“

Не ми оставяше вече друго, освен да отнеса свободата си в моята стая, да я сложа до мене в леглото и да видя какво да правя с нея. Всъщност играта още не беше изиграна до край. Би трябвало да почакам и да наблюдавам по-дълго любовната сцена под дърветата, горското ухажване. Дори да не бе имало и следа от любовно чувство в онази демонстрация, въображението ми в този час бе толкова щедро, тъй тържествено, че бе в състояние да й придаде най-очебийни очертания, да й припише дълбока жизненост и буйна страст. Но аз не желаех да гледам, решението ми бе взето, безсмислено бе да се измъчвам. И тогава нещо тъй ме захапа под моя шал, тъй болезнено се впи в сърцето ми, хищникът беше с тава свирепа човка и остри нокти, че само насаме можех да се преборя с него. Струва ми се, за пръв път тогава почувствувах какво е ревност. Не беше същото като да понасям нежностите между доктор Бретън и Полина, при които някак си успявах да затворя очи, да запуша уши, да отклоня мислите си, но да оставя чувството ми за хармония да си признае, че в тях се крие някакво очарование. Това беше необуздан изблик. Любовта, родена от красотата, не ми принадлежеше, аз нямах нищо общо с нея, нямах право да се намесвам в нея. Но другата любов, родила се страхливо на белия свят след продължително познанство, закалена в страдание, запечатана с печата на постоянството, споено с чистата и трайна спойка на обичта, подчинена на интелекта чрез изпитните на самия интелект и изваяна в този процес в съвършена форма. Любовта, която се присмиваше на Страстта, на нейните внезапни изблици и пламенния й и бърз край — в тази Любов аз бях вложила всички и всяко нещо, което се опитваше да я доразвие или да я разруши, не ми беше безразлично.

Отвърнах се от групата дървета и от веселата компания в тяхната сянка. Отдавна беше минало среднощ, концертът беше свършил, тълпата се разотиваше. Тръгнах с отлива. Напуснах лъчезарния парк и добре осветения От Вий (все още добре осветен; това, изглежда, щеше да бъде бяла нощ във Вийет) и поех към мъждивите лампи на долната градска част.

Не трябваше да казвам „мъждиви“, защото красотата на лунната светлина — забравена в парка — тук отново напомняше за себе си. Месецът се носеше високо горе и светеше спокойно и равно. Музиката и веселието на празненството, огънят и лъчистите отблясъци от лампите го бяха пропъдили и затъмнили за около час, но сега отново се бе възцарила неговата слава и неговата тишина. Съперниците лампи умираха, а той продължаваше пътя си като някаква бяла съдба. Барабаните, тромпетите, роговете бяха възгласили своя звън и бяха забравени; с лъчите си — молитви, той изписваше по небето и по земята летописи за вечните архиви. Месецът и звездите изведнъж ми се сториха като свидетели на вечната истина. Нощното небе озаряваше царството й; с бавния вървеж на звездите оприличих настъпването на нейната победа — това движение напред, което е било, е и ще пребъде во веки веков.

Тези улици, осветявани от газовите лампи, са много тихи; харесвам ги, защото са скромни и мирни. Изпреварват ме граждани, запътени към домовете си, но компаниите от пешеходци не вдигат шум и бързо се разотиват. Толкова обичам Вийет в сегашния му облик, че не ми се иска да се върна под покрив, ала съм решена да доведа странното приключение до благополучен край и безшумно да се вмъкна в леглото си в голямата спалня преди завръщането на мадам Бек.

Само една пречка ме дели от улица „Фосет“. Когато влизам в нея, за пръв път звукът на карета раздира дълбоката тишина на този квартал. Идва насам — върви много бърже. Как силно ехти тропотът по павираната улица! Тясно е и аз внимателно се отдръпвам на тротоара. Каретата прогърмява край мене, но какво виждам, или си въобразявам, че виждам, когато колата профучава? Нещо бяло се развя от прозорчето — нечия ръка размаха бяла кърпичка. За мен ли беше този знак? Познаха ли ме? Кой би могъл да ме разпознае? Това не е каретата на господин Дьо Басомпие, нито пък на мисис Бретън, освен това нито хотел „Креси“, нито „Терасата“ са някъде наблизо. Но нямам време за догадки, трябва да бързам към дома.

Когато стигнах на улица „Фосет“ и влязох в пансиона, всичко тънеше в тишина. Нямаше никакъв фиакър, нямаше ги мадам и Дезире. Оставила бях голямата порта открехната; дали ще я намеря пак така? Вятърът или нещо друго биха могли да я затръшнат достатъчно силно, за да се отпусне пружиненото резе. Тогава как ще вляза? Приключението ми щеше да свърши с катастрофа. Леко натиснах тежкото крило. Ще поддаде ли?

Да. Безшумно, без съпротива, сякаш някой благосклонен дух бе искал да изрека магическото „Сезам, отвори се!“ Вмъкнах се със затаен дъх, заключих отново, изкачих стълбата на пръсти, влязох в спалнята и стигнах до леглото си.

Да! Стигнах до него и отново си поех свободно дъх. Но в следващия миг едва сдържах вика си — едва.

В общата спалня, а и в цялата къща в този час царуваше тишината на смъртта. Всички спяха така безшумно, сякаш не дишаха. Прострени на деветнадесетте легла, лежаха деветнадесет тела, изпънати и неподвижни. На моето — двадесетото — не би трябвало да лежи никой. Оставила го бях празно, пак празно трябваше да го намеря. Какво бе тогава онова, което съзирах през полуспуснатите завеси? Каква бе тази тъмна, нахална фигура, изопната, дълга и странна? Дали не бе крадец, промъкнал се през отключената врата, залегнал в очакване? Изглежда много черно — не ми приличаше на човешко очертание. Дали не е скитащото куче, пропълзяло и сгушило се там? Дали няма да се хвърли, дали няма да скочи върху мен, ако го приближа? Но аз трябва да приближа! Смелост! Още една крачка!

Главата ми се замая, защото на неясната светлинка от нощната лампа съзрях простряна на леглото си старата сянка — МОНАХИНЯТА!

Ако бях изкрещяла в този миг, щях да се проваля. Каквото и да беше там, не можех да си позволя нито да се ужасявам, нито да викам, нито да припадам. А освен това не загубих присъствие на духа. Калени от последните събития, нервите ми издържаха. Сгряна от илюминациите, от музиката, от навалицата, пребита до смърт от един нов бич, аз се надсмивах на привиденията. В следния миг, без да издам звук, се хвърлих върху призрака на леглото. Нищо не скочи върху мене, не ме нападна, не помръдна. Движех се единствено аз, живеех само аз, истинска бе единствено реалността, материята, живата сила. Разкъсах натрапницата! Вдигнах го високо това привидение! Разтърсих я здраво тази загадка! И тя се разпадна в ръцете ми, разпадна се на парчета и парцали; тогава аз я стъпках.

Гледай го ти, безлистното дърво, бездомния Росинант, облачната пара, играта на лунния лъч! Дългата монахиня се оказа една дълга възглавница, облечена в дълга черна одежда, умело увенчана в бяла забрадка. Дрехите, колкото и да е странно, бяха истински одежди на монахинята, и някой сръчно ги бе нагласил да изглеждат като живи. Откъде бяха тези дрехи? Кой бе замислил тази измама? Не можех да отговора на ни един въпрос. Към забрадката бе забодена бележка, с молив на нея бяха написани следните игриви думи: „Монахинята от тавана завещава на Люси Сноу своите дрехи. Тя няма повече да се вестява на улица «Фосет»!“

Но коя беше тя, която ме бе преследвала така — коя бе онази, която бях видяла на три пъти? Нито една от познатите ми жени не беше висока колкото привидението. То беше по-едро от всякаква жена. Аз не се сещах за ни един от познатите ми мъже, комуто да припиша тези деяния.

Все още дълбоко объркана, но цялостно и внезапно облекчена от страховете за привидения и ужасии, без всякакво желание да си блъскам ума с разрешаването на тази очевидно проста, но неразгадаема загадка, аз просто събрах накуп одеждата, забрадката и колана, мушнах ги под възглавницата, легнах, ослушах се, докато чух колелата на фиакъра, с който се прибра мадам, сетне се обърнах на другата страна и изтощена от дългите нощни бдения, победена вероятно от замайващия ме вече опиат, дълбоко заспах.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА

ЩАСТЛИВАТА ДВОЙКА

Денят, последвал онази забележителна лятна нощ, се оказа също тъй необикновен. С това не искам да кажа, че е донесъл поличба от небето или заменена от долния свят, не намеквам за метеорологични явления като бури, наводнения и урагани. Обратно — слънцето изгря весело, с радостен юлски лик. Зората се бе накичила с рубини и тъй бе препълнила полите си с рози, че те се сипеха обилно, постилайки пътеката й с цветове. Часовете се раждаха свежи като феи, изливаха мускалчетата си с роса по сънните хълмове и тръгваха на път, отърсили от себе си повесмата от утринните мъгли; нетленни, прозрачни и победени, те гонеха слънчевите жребци по техния огнен, безоблачен път.

Накратко, денят бе от най-хубавите летни дни, ала, струва ми се, аз бях единствената в пансиона на улица „Фосет“, която го почувствува и обърна внимание та този приятен факт. Друга мисъл вълнуваше всички останали — мисъл, която всъщност занимаваше отчасти и мен. Но тъй като за мен тя не беше нова, внезапна и най-вече толкова неразгадаема, както бе за останалите, не ме владееше изцяло и ми позволяваше да забелязвам и да се вълнувам и от други неща.

Все пак, докато се разхождах из градината, докато се наслаждавах на слънцето и и се радвах на разцъфтелите и избуяли цветя, аз размишлявах над въпроса, който се обсъждаше от всички край мен.

Какъв бе този въпрос?

Ето какъв. Когато се събрахме за утринна молитва, сред пансионерките имаше едно празно място. Когато сервираха закуската, една от чашите остана непотърсена. Когато прислужничката оправяше леглата, намери в едно от тях дълга възглавница, поставена напряко, облечена в нощница и нощна шапка; а когато учителката по музика пристигна рано-рано, за да предаде урока на мис Фаншоу, тази безупречна и многообещаваща млада личност, ученичката й, изобщо не се появи.

Търсиха мис Фаншоу навсякъде, къщата бе претърсена от тавана до мазето — напразно. Не се намери нито следа, нито знак, никаква бележка. Нимфата беше изчезнала, погълната от изминалата нощ, подобно от падаща звезда, погълната от мрака.

Смайването на учителката надзирателка бе дълбоко, дълбок ужас бе обхванал провинената директорка. За пръв път виждах мадам Бек толкова бледа и тъй развълнувана. Ударът бе нанесен в най-незащитената част, в слабото й място, бяха засегнали нейния интерес. Но как се бе случило това злощастно събитие? Откъде се бе измъкнала бегълката? Всички прозорци бяха затворени, нямаше ни едно счупено стъкло, вратите бяха здраво залостени. До този ден мадам Бек не е разбрала как е станало това, не го е разбрал никой друг освен Люси Сноу, която не може да забрави, че за да осъществи едно свое начинание, бе открехнала леко външната порта, сетне я бе притворила, ала не беше пуснала резето. Веднага си припомних громолящата карета, която срещнах на пътя си, както и загадъчния знак — развятата кърпичка.

От тази предпоставка, както и от няколко други, за които знаех само аз, можех да си извадя едно-единствено заключение. Това очевидно бе любовно бягство. Уверена в заключенията си и забелязала дълбоко объркване на мадам Бек, накрая споделих с нея своите мисли. Когато намекнах за ухажването на господин Дьо Амал, открих, както и бях очаквала, че мадам Бек знае за любовното увлечение. Тя отдавна била разговаряла с мис Чолмондли по въпроса и прехвърлила своята отговорност върху споменатата дама. Затова веднага се отнесе до мис Чолмондли и до господин Дьо Басомпие.

Открихме, че в хотел „Креси“ вече знаят за случилото се. Дженевра била писала на братовчедка си Полина и намекнала за намеренията си да встъпи в брак. Влязло се във връзка и със семейство Дьо Амал. Господин Дьо Басомпие беше по следите на бегълците. Но ги залови твърде късно.

През седмицата пощата ми донесе писмо. Най-добре да го цитирам, защото в него се изясняват няколко неща:

Мила ми стара Тиме (съкратено от Тимон), както виждаш, поех по пътя — излетях като изстрел. Алхред и аз още от самото начало си бяхме намислили да се оженим така; никога не сме смятали да се бракосъчетаем по скучния обичаен начин. Алхред е прекалено темпераментен за подобни обреди, а и аз също — слава на бога! Знаеш ли, Алхред, който отначало те наричаше „Дракона“, толкова се привърза към теб от честите ви срещи през последните месеци, че вече е много приятелски настроен. Той се надява да не ти липсва, след като вече го няма, моли те да го извиниш за малките тревоги, които може би ти е създал. Страхува се, че доста те е пообъркал веднъж, когато сте се сблъскали на тавана тъкмо когато си четяла някакво писмо, очевидно от по-особен характер, ала не устоял на изкушението да те поизплаши, толкова си била захласната от твоя кореспондент. Но ти пък от своя страна веднъж си го стреснала, когато си се втурнала да си търсиш дреха или шал, или някаква друга одежда в мига, когато той тъкмо се канел, докато ме чакал, да изпуши една пура.

Започваш ли вече да разбираш, че господин конт Дьо Амал е монахинята от тавана и че е идвал там, за да се среща с твоята покорна робиня? Сега ще ти кажа как го правеше. Знаеш, че „Атене“ се намира от другата страна на високия зид, който граничи с твоето място за разходка, „забранената алея“. Алфред умее да се катери тъй добре, както умее да танцува и да се фехтува. Забавно му беше да се промъква в нашия пансион, като първо изкачваше стената, след това по онова високо дърво над голямата беседка, което опира клони о покривите на по-ниските наши сгради, се прехвърляше над стаята на първи клас и над голямата зала. Впрочем една нощ паднал от това дърво, счупил клони, едва не си прекършил врата и накрая, докато бягал, щял да умре от страх, защото едва не се натикал в ръцете на двама души — мадам Бек и господин Еманюел, — които се разхождали по алеята. От голямата сграда не е трудно да се стигне до най-високото здание, а оттам — на тавана. Прозорецът на покрива, както знаеш, е отворен денонощно, той влизаше оттам. Преди година случайно му бях споменала нашата легенда за монахинята. Това ни подсказа романтичното хрумване да се преоблече като привидение — нещо, което, трябва да признаеш, много умело успя да стори.

Ако не беше черната монашеска роба и бялата забрадка, щеше да бъде заловен на няколко пъти както от тебе, така и от оня йезуитски тигър, господин Пол. Той смята и двама ви за първенци по виждането на духове и големи смелчаци. Но онова, на което се учудвам, е не твоята смелост, а умението ти да пазиш тайна. Как можеш да понасяш посещенията на това едро привидение, без да изкрещиш, без да кажеш никому, без да вдигнеш на крак цялата къща и всички съседи?

Ах, да — а хареса ли ти монахинята за другарка по легло? Аз я облякох. Нали беше сполучлива? Изпищя ли, като я видя? Ако бях аз, щях да си загубя ума, но твоите нерви са като въжета — като желязо! Уверена съм, че не си и трепнала. Ти не притежаваш чувствителността на хората като мене. Безчувствена си и към болките, и към страха, и към скръбта. Ти си един истински стар Диоген.

А сега кажи, старо, не ми ли се сърдиш за лунното ми бягство и тайния ми брак? Уверявам те, много е забавно и аз го сторих отчасти за да подразня тази кокетка, Полина, и оная мечка, доктор Джон — да им покажа, че въпреки всичките им фасони и аз като тях мога да се омъжа. Отначало господин Дьо Басомпие много се разгневи на Алфред, заплаши да го даде под съд за „отвличане на малолетна“ и тям подобни. Беше толкова дълбоко разтревожен, че се принудех да разиграя една малка мелодрама — паднах на колене, ридах, плаках, наквасих три носни кърпички. Естествено милият чичо накрая се предаде; а какъв беше тогава смисълът да вдига толкова шум? Сега съм омъжена и това е всичко. Ако той продължава да си разправя, че бракът ни бил незаконен, защото не съм била пълнолетна — как не! Сякаш това има някакво значение! Омъжена съм по същия начин, като да съм на сто години. Но, тъй или инак, отново ще се оженим, и аз ще получа зестра, а мис Чолмондли ще поеме грижата за сватбата. Има дори надежда господин Дьо Басомпие да ми даде нещичко, а това няма да е лошо, тъй като милият ми Алфред не притежава друго освен благородническата титла, лична и наследствена, и своята заплата. Съжалявам само, че чичо поставя условия, а не постъпва като истински щедър, благороден човек; заяжда се и казва, че щял да ми даде зестра само ако Алфред му представел писмено обещание от деня, в който му се дадат парите, никога вече да не играе карти и зарове. Обвиняват моя ангел, че обичал хазарта. Не зная нищичко за това, но зная, че той е едно мило, обожаемо същество.

Трудно ми е да ти опиша достатъчно красноречиво начина, по който Дьо Амал организира нашето бягство. Колко умно постъпи, като избра нощта на празненството, когато мадам (защото той познава навиците й), според него непременно щяла да отиде на концерта в парка. Ти, изглежда, си отишла с нея. Наблюдавах те, когато стана и излезе от спалнята към единадесет. Защо обаче се върна сама и пеша, не можах да разбера. Нали тебе срещнахме на тясната стара улица „Свети Йоан“? Видя ли ме, като ти махнах от прозореца на каретата?

Сбогом! Радвай се на моя успех, поздрави ме за огромното ми щастие и ми повярвай, мили цинико и мизантропе, че оставам твоя в добро здраве и добър дух

Дженевра Лора дьо Амал,

по баща Фаншоу

П. П. Не забравяй, че сега съм контеса. Татко, мама и сестрите ми ще бъдат възхитени. „Дъщеря ми контесата! Сестра ми, контесата!“ Браво! Това звучи доста добре, отколкото мисис Джон Бретън, нали?

Сигурно читателят, опитвайки да си представи живота на мисис Фаншоу, очаква да чуе как накрая тя горчиво е съжалявала за младежкото си безразсъдство. Естествено, бъдещето й е приготвило доста страдания.

С няколко думи ще разкажа онова, което знам за по-нататъшната й съдба.

Видях я към края на медения й месец. Тя посети мадам Бек и повика и мен в салона. Засмяна се хвърли в прегръдките ми. Изглеждаше цветуща и красива. Къдрите й бяха по-дълги, бузите й по-румени от всякога; бялата й шапчица и фламандския й воал, оранжевите й цветя и булчинската й рокля много й подхождаха.

— Получих си зестрата — викна ми тя веднага (Дженевра всякога се интересуваше от материалните въпроси; винаги съм си казвала, че притежава таланта на търговка, колкото и да ненавиждаше „буржоазията“) — и чичо Дьо Басомпие почти ми прости. Нищо, че нарича Алфред „хапльо“ — това е от лошото му шотландско възпитание; а освен това сигурна съм, че Полина ми завижда и че доктор Бретън е луд от ревност — готов е дори да се гръмне, а пък аз съм толкова щастлива! Струва ми се, че няма какво повече да желая освен една карета и един „хотел“! О! Чакай да те представя на моя съпруг. Алфред, ела тук!

И Алфред се появи откъм вътрешния салон, където разговаряше с мадам Бек и приемаше многословните поздравления и порицания на тази дама. Представиха ме с многобройните ми имане — Дракона, Диоген, Тимон. Младият полковник беше много учтив. Изрече любезни, красноречиви извинения за посещенията на привидението и т. н., завърши с думите: „Най-доброто извинение за всички мои злодеяния е пред вас“, и посочи към своята съпруга.

После съпругата му го отпрати обратно при мадам Бек, а тя се обърна към мен и продължи буквално да ме задушава със своята неизчерпаема жизненост и момичешките си, лекомислени, несвързани брътвежи. Въодушевено ми показа брачната си халка, нарече се мадам контеса Дьо Амал, запита харесвам ли името й, повтори въпроса си. Аз останах сдържана. Не се отпуснах. Тя и не очакваше повече от мене, познаваше ме достатъчно, за да не се надява на комплименти. Сухите ми сарказми й харесваха и колкото по-недостъпна и по-хладна се показвах към нея, толкова повече се развеселяваше тя.

Скоро след сватбата си господин Дьо Амал бе увещан да напусне войската като най-сигурния начин да бъде откъснат от някои неподходящи познати и лоши навици; назначиха го за аташе и той заедно с младата си жена замина за чужбина. Мислех си, че сега вече тя ще ме забрави, ала не стана така. В продължение на дълги години Дженевра продължи да ми пише, макар и нередовно. През първите една-две години пишеше само за себе си и за Алфред; после Алфред изчезна на заден план; разказваше за себе си и за своето бебе; един Алфред Фаншоу дьо Басомпие дьо Амал започна да царува вместо баща си. Много хвалби се изричаха за тази личност, невероятно възхищение от чудотворното му ранно съзряване, примесени с яростни укори за апатичното недоверие, които ги възприемаха. Не съм знаела „какво е да си майка“, „каквато съм била нечувствителна, вълненията на майчинството за мен били неразбираеми“ и тъй нататък. С течение на времето този млад господин премина пред изпитните на израстващите зъби, на шарката, на магарешката кашлица. За мен това беше ужасно време. Майчините писма се превърнаха в злочести стенания; тя била жената, постигната от най-големи беди; тя се нуждаела от най-голямо съчувствие. Отначало се уплаших и й отвърнах развълнувано, но скоро открих, че това е много шум за нищо, и отново се върнах към жестоката си нечувствителност. Що се отнася до младия страдалец, той се справяше с всяка буря като истински герой. Пет пъти този младеж беше „в лапите на смъртта“ и пет пъти оцеля като по чудо.

С течение на годините до мен стигнаха знаменателни оплаквания от Алфред Първи. Призована бе намесата на господин Дьо Басомпие, трябваше да си изплащат дългове, някои от тях от рода на печалните и унизителни „дългове на честта“; срамните оплаквания и затруднения зачестиха. При всеки облак, все едно от какъв характер, Дженевра, както на времето, издаваше жален зов за съчувствие и помощ. И през ум не й минаваше, че би могла да посрещне отчаянието си сама. И все пак от едно или друго място съумяваше да получи облекчение; тъй продължи да се сражава в битката на живота с чужда помощ и общо взето, да страда по-малко от всеки друг.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА

ПРЕДГРАДИЕ „КЛОТИЛД“

Нужно ли е, преди да свърша, да разкажа за онази свобода и онова обновление, които придобих в нощта на празненството? Трябва ли да опиша как аз и двамата мои неустрашими спътници, които доведох у дома от осветения парк, издържахме на проверката на близкото познанство?

Подложих ги на изпитание още на другия ден. Докато ме измъкваха от любовта и нейното робство, те гръмко бяха възхвалявали своята сила, ала когато поисках да я докажат на дело, когато пожелах да изпитам истинското успокоение, да се уверя, че животът ми вече наистина ще е по-приятен, Свободата се извини — заяви ми, че тъкмо сега била уморена и нямала сили да ми помогне, а Обновлението изобщо не продума, през нощта то бе издъхнало внезапно.

И тогава не ми остана друго освен тайничко да вярвам, че възбуденото ми въображение ме е подвело да преживявам мъчителни часове, да си припомням обезобразяващата и унищожителна магия на ревността. След кратка и напразна борба, намерих се пак пленница на терзанията на очакването, прикована и завладяна от непоносимо напрежение.

Ще го видя ли, преди да замине? Ще си спомни ли за мене? Смята ли да дойде? Дали този ден — дали този час ще ми го доведе? Или отново ще изпитам разяждащата болка на дългото очакване, жестоката агония на раздиращата раздяла, онази безмълвна, смъртоносна мъка, която, изкоренявайки едновременно и надеждата, и съмнението, разтърсва живота из основи, а ръката, причинила тази жестокост, не може да бъде умилостивена, защото отсъствието е спуснало своята бариера?

Беше Успение Богородично, училището празнуваше. Пансионерките и учителките след сутрешната литургия бяха излезли на дълга разходка в полето и щяха да закусват в някакъв чифлик. Не тръгнах с тях, защото оставаха само два дни до отплаването на „Павел и Виржиния“ и аз се държах за тази последна възможност, тъй както изтощеният корабокрушенец със сетни сили се стиска за потъващия сал.

В стаята на първи клас очаквахме дърводелец, за да поправи чиновете и пейките. Празничните дни често се използуваха за подобни работи, които не можеха да си извършват, когато в стаите имаше ученички. Седях сама — готвех се да изляза в градината, за да освободя стаята, но нямах сили да го сторя, — когато чух работниците да идват.

Чужденците — занаятчии и прислужници — всякога работят по двама. Дори да забият един пирон, в Лабасекур вървят по двама. Докато си слагах шапката, която досега висеше небрежно на ръката ми, смътно и за миг се учудих, че чувам стъпките само на един. Забелязах освен това — тъй както затворникът в тъмницата в своето ужасяващо безделие обръща внимание и на най-малката дреболия, — че този човек носи обувки, а не сабо. Реших, че е главният дърводелец, дошъл да огледа работата, преди да прати своите хора. Сложих си шала. Оня приближаваше, отвори вратата. Стоях с гръб. Усетих леко вълнение, някаква странно чувство, твърде кратко, за да го анализирам. Извърнах и както си въобразявах, се озовах пред погледа на майстора дърводелец. Поглеждайки към вратата, видях очертаната там фигура и очите отпечатаха върху ума ми образа на господин Еманюел.

Хиляди от молитвите, с които отегчаваме небето, не се изпълняват. Веднъж в живота златния дар пада неочаквано в нашия скут — дар пълноценен и лъчезарен, направо от рога на изобилието.

Господин Еманюел бе облечен в дрехите, с които очевидно възнамеряваше да отплава — сюртук, обрамчен с кадифе. Стори ми се готов за незабавно отпътуване, а до тръгването на кораба, както бях разбрала, оставаха още два дни. Изглеждаше елегантен и в добро настроение. Стори ми се приветлив и доброжелателен. Влезе забързано; след миг се озова до мене; от него се излъчваше дружелюбност. Може би сватбеното настроение го развеселяваше. Но каквато и да беше причината, не биваше да срещам тези слънчеви лъчи мрачна като облак. Ако това бяха последните ми мигове с него, не исках да ги изхабявам с насилена, неестествена хладина. Много го обичах — обичах го дотолкова, че да пропъдя от пътя си дори и Ревността, която се канеше да попречи на приятелската ни раздяла. Една сърдечна дума от устните му или един мил негов поглед щяха да са достатъчни за целия ми по-нататъшен живот. Те щяха да са ми утеха в самотата. Готова бях да го приема — исках да вкуся елексира и нямаше да позволя на Гордостта да разсипе чашата.

Разговорът естествено щеше да бъде кратък. Сигурно ще ми каже същите думи, каквито бе казал на всяка от ученичките. Ще докосне страните ми с устните си за пръв, единствен и последен път, а подир това — край. Следваше раздялата, дългото отсъствие, оная огромна пропаст, която не можех да прекрача, за да го придружа, отвъд която най-вероятно той нямаше да се извърне, за да си спомня за мене.

Той взе ръката ми в едната си ръка, с другата свали шапката ми. Вгледа се в лицето ми, лъчезарната му усмивка угасна, устните му изразяваха нещо, наподобяващо беззвучните думи на майката, когато забелязва у детето си голяма и внезапна промяна, вижда го съсипано от болест или изтощено от недохранване. Но ни попречиха.

— Пол, Пол! — обади се задъхан женски глас откъм коридора. — Пол, елате в салона. Имам още много неща да ви казвам — няма да стигне целия ден, — а и Виктор също, и Жозеф е тук. Елате, Пол — елате при своите приятели.

Мадам Бек, доведена насам от проницателния си взор или от своя непогрешим инстинкт, приближи толкова, че едва не се вряза между мен и господин Еманюел. „Елате, Пол!“ — настояваше тя, а очите й ме прободоха като остра стомана. Тя подбутна своя роднина. Стори ми се, че той се поддава; помислих си, че тръгва. Пронизана по-надълбоко, отколкото бях в състояние да понеса, неспособна да скрия чувствата си, аз извиках:

— Сърцето ми ще се пръсне!

Почувствувах, че то наистина ще се пръсне, но друга една потискана струя избликна от това напрежение. Две думички на господин Пол, прошепнатите слова: „Имайте вяра в мене!“, отключиха едва сдържания напор и го пуснаха да се излее на воля. С дълбоки хълцания, разтреперана от ледени тръпки, разтърсена, но облекчена, аз се разплаках.

— Оставете я на мене, това е нервна криза. Ще й дам успокоително и ще й мине. — обади се хладнокръвната мадам Бек.

Да бъда оставена на нейните грижи и на нейното успокоително, за мен бе равносилно да ме изпратят на отровителката и смъртоносната й чаша. Когато господин Пол отвърна глухо, рязко и кратко: „Оставете ме!“, в тия строги звуци аз долових някаква странна, силна и живителна музика.

— Остави ме! — повтори той, а ноздрите му се разшириха и мускулите на лицето му заиграха.

— Но това няма да помогне — отвърна строго мадам. Роднината й отвърна още по-строго:

— Излезте оттук!

— Ще пратя да повикат отец Силас, веднага ще пратя да го извикат — заплаши го тя упорито.

— Жено! — викна учителят, но вече не с глух глас, а гръмко и развълнувано: — Жено! Излез оттук веднага!

Беше разгневен и в гнева му аз го обичах с непозната за мен страст.

— Постъпвате погрешно — настояваше мадам, — това е постъпка, типична за мъже с вашия нервен, избухлив характер, това е стъпка импулсивна, неразумна, нелогична — постъпка дразнеща, погрешна в очите на хора, по-уравновесени и решителни от вас.

— Вие не подозирате колко уравновесен и решителен мога да бъда, когато поискам — отвърна той, — но аз ще ви покажа, този случай ще ви го покажа. Модест — продължи той по-меко, — бъдете добра, бъдете милостива, бъдете жена. Погледнете това нещастно лице и се смилете. Знаете, че съм ваш приятел и приятел на вашите приятели; въпреки заплахите ви знаете, че можете да ми вярвате. Аз лесна се жертвувам, но сърцето ме боли от това, което виждам тук. Аз трябва да получа и трябва да даря утеха. Оставете ме!

Този път това „оставете ме“ прозвуча горчиво и тъй заповедно, щото аз се учудих, че дори мадам Бек не се подчини на часа. Но тя не мърдаше, гледаше го неустрашима, срещна погледа му сурова и неотстъпчива като камък. Отваряше уста да възрази. Видях как по лицето на господин Пол внезапно блясват светлина и огън. Не мога да си обясня как го направи. Не изглеждаше разгневен, изразът ме се запази учтив. Той й подаде ръка, едва докосна нейната; тя побягна, изхвърча от стаята; отиде си, вратата бе затворена зад нея — всичко това в един-единствен миг.

Гневният проблясък изчезна веднага. Той се усмихваше, когато ми каза да избърша сълзите си; изчака спокойно, докато се съвзема, утешавайки ме от време на време с по някоя мила дума. Скоро седях до него овладяна — уверена, забравила отчаянието, забравила мъката си; дружелюбна, изпълнена с надежда, доволна от живота, забравила за смъртта.

— Значи сте много тъжна, че ще загубите приятеля си?

— Мисълта, че са ме забравили, ме убива, господине — отвърнах. — През всички тези мъчителни дни не чух от вас нито дума и бях съсипана от вероятността, превърнала се вече в увереност, че ще тръгнете, без да се сбогуваме.

— Нужно ли е да ви повторя онова, което казах на мадам Бек, че не ме познавате? Нужно ли е да ви показвам и да ви обяснявам моя характер? Нима искате доказателства, че мога да бъда верен приятел? Без истинско доказателство тази ръка не би могла да лежи спокойно в моята, не може да се отпусне уверена на рамото ми, така ли е? Добре. Доказателството е готово. Идвам, за да ви покажа какъв съм.

— Кажете ми каквото искате, научете ми каквото искате, докажете ми каквото искате, господине, сега вече мога да ви слушам.

— Тогава преди всичко трябва да излезете с мен, за да отидем в другия край на града. Дошъл съм нарочно да ви взема.

Без да питам защо, без да се интересувам от намеренията му, без да му възразявам, отново вързах панделката на шапката си. Бях готова.

Пътят, по който ме поведе, минаваше през булевардите. На няколко пъти той ме накара да седна на пейките под големите липи; не ме попита дали съм уморена, а само ме поглеждаше и си правеше заключения.

— През всичките тези мъчителни дни — каза той, повтаряйки моите думи, подражавайки мило и дружелюбно на моя глас и на моята чуждестранна интонация, нещо, което не правеше за пръв път, чиято игрива подигравка никога не дразнеше, дори когато с това искаше да подскаже, че колкото и съвършено да пиша на езика му, никога не ще мога да го говоря съвършено и уверено, — през всичките тези мъчителни дни аз нито за миг не съм ви забравил. Верните жени бъркат, когато си мислят за единствените верни божи създания. Самият аз доскоро не смеех да очаквам истинност и вярност към мене, но — погледнете ме.

Вдигнах щастливи очи. Те наистина изразяваха щастие, защото чрез тях говореше сърцето ми.

— Добре — обади се той, след като се вгледа в тях, — в прочетеното тук няма лъжа. Трудно ли беше да се изпише?

— Страшно болезнено — отвърнах аз. — Отдръпнете ръката му, господине, не мога да понасям вече болката от перото му.

— Колко е бледа — прошепна той на себе си, — колко е отслабнала.

— Ах, не съм приятна гледка.

Не успях да сдържа думите, изтървах ги неволно. Винаги съм се ужасявала от грозотата си, а този път ужасът ми бе особено голям.

По лицето му се разля мекота, шеговитите му очи се навлажниха и заблестяха под гъстите му испански мигли. Той стана.

— Да вървим.

— Много ли дразня погледа ви? — осмелих се да запитам. Въпросът бе много важен за мене.

Той спря и се отвърна кротко и внушително — отговорът му ме накара да замълча, укроти ме и напълно ме задоволи. Оттогава насам вече зная какво съм била за него, а какво съм за останалия свят, не ме е грижа. Нима бе проява на слабост, гдето толкова държах на външния си вид? Може да е било така, може да беше така, ала това не се дължеше на слабост. Страхувах се, че не мога да отблъсна господин Пол, а толкова исках да му се харесам!

Не знаех накъде вървим. Пътят ни беше дълъг, а ми се стори къс; улиците бяха приятни, денят бе чудесен. Господин Пол говореше за своето пътуване. Възнамерявал да стои там три години. Когато се върнел, щял да се освободи от всякакви задължения и да заживее свой живот.

— А вие какво ще правите, докато ме няма?

Веднъж съм му споменала, напомни ми той сега, за желанието да заработя самостоятелно и да си открия малко училище; дали не съм се отказала от намеренията си?

— Не, не съм. Полагам усилия да спестя достатъчно, за да ги осъществя.

— Не искам да ви оставям на улица „Фосет“, страхувам се, че много ще ви липсвам там. Ще се чувствувате самотна, ще станете много тъжна.

В това не се съмнявах, но обещах да сторя всички по силите си, за да не унивам.

— И все пак — каза той тихо — имам и друго възражение срещу сегашното ви местожителство. Понякога ще искам да ви пиша. Не бих желал да чуя дали ще ми получите писмата, а пък на улица „Фосет“… С две думи, нашата католическа дисциплинираност, макар да е справедлива и полезна, понякога по известни въпроси, при особени обстоятелства може да бъде опорочена, дори осквернена.

— Но ако вие ми пишете — казах, — аз трябва да получавам писмата ви и ще ги получавам. Десет директори, двайсет директоре не биха могла да ми попречат. Аз съм протестантка, няма да търпя подобна дисциплинираност. Господине, няма да я търпя!

— По-спокойно, по-спокойно — отвърна той, — ще си измислим някакъв план. Ще намерим средство, успокойте се.

И като каза тези думи, замълча.

В това време вече се връщахме от дългата разходка. Достигнали бяхме до центъра на едно чисто предградие, където къщичките бяха малки, но приятни на вид. Господин Пол беше спрял пред белия праг на някакво много красиво жилище.

— Ще се отбия тук — рече той.

Не почука, а извади от джоба си ключ, отвори и влезе веднага. Покани ме и мене и затвори вратата зад нас. Не се яви никакъв прислужник. Антрето беше малко като самата къща, но скоро и с вкус боядисано; в дъното завършваше с голям френски прозорец, обвит от лоза, чиито ластари опираха о стъклата, а зелените лозови листа се целуваха. В този дом цареше тишина.

Като отвори вътрешната врата, господин Пол ми показа една гостна или „салон“, много малък, но както ми се стори, много красив. Стените бяха като поруменели, подът беше намазан с восък, квадратен светъл килим покриваше средата на стаята, кръгла масичка блестеше като огледалото над камината, имаше френски часовник, лампа, имаше украшения от неглазиран порцелан, нишата на единствения прозорец се изпълваше от поставка за цветя, на която стояха три красиви саксии с красиви цветове; в единия ъгъл стоеше еднокрака кръгла масичка с мраморна повърхност, а на нея — кошничка за ръкоделие и една ваза с виолетки.

Прозорецът на стаята беше отворен, въздухът нахлуваше отвънка свеж, а виолетките ухаеха.

— Ах, какво прелестно, какво прелестно място — възкликнах аз. Господин Пол се усмихна, зарадван, че ми е харесало. — Сигурно трябва да поседнем тук и да почакаме някого? — запитах шепнешком, смирена от възцарилата се тишина.

— Първо ще надникнем в една-две от гънките на тази орехова черупка — отвърна той.

— Имате ли смелост да се разхождате наоколо сам?

— Да, имам — бързо отговори той.

Поведе ми. Показа ми една кухничка с малка печка и фурна, с малко на брой, но лъскави нови съдове, с два стола и маса. В малкия долап имаше сервизи, не кой знае колко, но достатъчно.

— В салона има по-елегантен сервиз от порцелан — обясни господин Пол, когато видя да разглеждам шестте зелени, декорирани с бяла чинии за ядене, четирите купи, чашите и каничките.

Качихме се на по-тясното чисто стълбище и аз видях две малки спални. Накрая отново бях отведена долу, където спряхме доста тържествено пред друга врата, по-голяма от онези, които бяхме отваряли вече.

Господин Еманюел измъкна втори ключ и го сложи в ключалката. Отвори и ме тласна пред себе си.

— Ето! — извика.

Намерих се в доста голямо помещение, извънредно чисто, макар и по-голо в сравнение с апартамента, който бяхме напуснали. Дъските не бяха застлани. Там имаше два реда зелени пейки и чинове, по средата пътека довеждаше до подиум, стол и маса за учителя; зад тях — черна дъска. На стената висяха две картини, на прозореца цъфтяха няколко градински цветя — накратко, това беше миниатюрна класна стая, обзаведена, спретната и приятна.

— Значи това е училище — казах аз. — А кой го ръководи? За пръв път чувам за някакво училище в това предградие.

— Ще бъдете ли така добра да разпратите няколко проспекта от името на моя близка? — запита той, като измъкна от джоба на сюртука си няколко екземпляра от този документ и ми ги даде. Прочетох, отпечатано с ясни букви, следното:

Училище за млади девици. Предградие „Клатилд“. Директорка мадмоазел Люси Сноу.

А какво отговорих аз на господин Пол Еманюел?

Има събития в живота, които трудно се възстановяват в паметта. Известни силни изживявания, кризи, известни чувства, радости, скърби и удивления, когато си ги спомняме, ни се струват невероятни и зашеметяващи, неясни като колело на чекрък в лудешки бяг.

Не си спомням ясно мислите, нито думите, разменени в последните десет минути, тъй както не помня преживелиците си от най-ранното си детство; единственото, което зная, е че заговорих много бързо и непрестанно повтарях:

— Вие ли направихте това, господин Пол? Ваш ли е този дом? Вие ли го наредихте? Вие ли поръчахте тези проспекти? Има ли друга Люси Сноу? Кажете ми. Проговорете.

Но той не пожела да говори. И сега виждам пред себе си мълчаливото му доволно лице, усмихнатия му сведен поглед, радостното му изражение.

— Обяснете ми! Аз трябва да знам всичко — всичко!

Пакетът с проспектите падна на пода. Той бе протегнал ръка и аз я хванах, забравила всичко останало.

— Ах! Вие ми разправяте, че съм ви бил забравил през всички тези мъчителни дни — обади се той. — Бедният стар Еманюел! Ето благодарността, загдето цели три ужасни седмици съм се блъскал да тичам от бояджията до тапицера, от мебелиста до чистачката — единствената мисъл в главата ми е било Люси Сноу и Люсината къщичка.

Просто не знаех какво да правя. Първо погалих кадифето на маншета му, а сетне помилвах ръката му. Неговата предвидливост, добротата му — мълчаливата му, силна, действена доброта, — те ме поразиха с реалните си доказателства. Увереността в дълбокия му безкористен интерес към мене проблесна пред очите ми като небесна светлина; неговият — осмелявам се да го кажа, — неговият любещ, нежен поглед ме разтърси неописуемо. Но в този момент насилих себе си да погледна нещата от материалната им страна.

— Ах, колко труд! — извиках. — И колко средства! Но имахте ли пари, господин Пол?

— Имах много пари! — отвърна той сърдечно. — Широките ми връзки на учител ми осигуриха една голяма сума. С част от нея реших да си доставя най-голямата наслада, която съм имал и ще имам. Това ми е приятно. Очаквам този час от дни и нощи насам. Не желаех да ви наближавам, защото щях да се издам. Сдържаността не е нито мое качество, нито мой порок. Ако ви бях видял и ако започнехте да ме разпитвате с думи и поглед: „Къде бяхте, господин Пол? Какво правехте през тези дни? Какво криете от мене?“ — моята самотна първа и последна тайна щеше да се разпилее на скута ви. А сега — продължи той — вие ще живеете тук и ще ръководите това училище, сама ще си бъдете господарка, докато съм в чужбина; понякога ще си мислите за мене, ще се грижите за здравето и доброто си настроени заради мене, а когато се върна…

Той замълча.

Обещах да сторя всички, което ми бе наредил. Обещах да се трудя усилено и с удоволствие.

— Ще ви бъда вярна служителка — казах. — Вярвам, че докато се върнете, сметките ми ще бъдат в ред. Господине, господине, вие сте прекалено добър!

С подобни безизразни слова чувствата ми правеха мъчително усилие да си намерят израз. Но не успяваха. Речта, крехка и тромава и твърда като лед, се стапяше или трепереше под напора на усилието. Той ме наблюдаваше мълчаливо; нежно вдигна ръка да погали косите ми; вдигайки я, тя докосна устните ми; аз ги прилепих о нея, отдадох й благодарността си. Той беше моят повелител. Щедра бе към мене тази негова ръка; да му се преклоня, за мене беше и радост, и дълг.

Следобедните часове отминаха и кротката вечер хвърли сенки върху предградието. Господин Пол пожела да му окажа гостоприемство. Зает, на крак от сутринта, той имаше нужда да похапне; заяви, че трябвало да му предложа чаша шоколад в красивия си бял порцеланов сервиз с хубава позлата. Излезе и поръча необходимата храна от ресторанта; изнесе малката кръгла масичка и два стола отвън на балкона, пред френския прозорец, под сянката на лозите. С каква стеснителна радост пиех ролята си на домакиня, наредих таблата, обслужих своя гост благодетел!

Този балкон бе откъм задната страна на къщата; край нас се простираха градините на предградието, отвъд лежаха полята. Въздухът беше тих, топъл и свеж. Над тополите, лаврите, кипарисите и розите надничаше луната, красива и тъй лъчезарна, че сърцето трепереше от нейната усмивка; до нея светеше една звезда и с единствения си лъч се мъчеше да я засенчи. В близката градина бликаше водоскок, а над разиграните води се надвесваше бледа статуя.

Господин Пол започна да ми говори. Гласът му беше толкова благозвучен, че се примесваше с шепота на сребристите струи, с ромона, с тихите въздишки, с които лекият ветрец, водоскокът и листакът пригласяха на вечерната песен.

Час на щастието, не си отивай, приглади перата си, отпусни криле, склони небесното чело до моето! Ангел бял, задръж тук своето сияние, остави го да озарява прииждащите облаци, завещай мъничко от тази благодат за времето, когато аз ще се нуждая от спомените, озарени с нея!

Вечерята ни беше скромна. Чаша шоколад, кифли, чиния свежи, летни плодове — череши и ягоди, наредени в зелени листа, — това беше всичко, но и двамата го предпочитахме пред пищната трапеза и за мен бе неописуемо удоволствие да се грижа за господин Пол. Запитах го дали приятелите му, отец Силас и мадам Бек, знаят какво е сторил и дали са виждали моята къща.

— Приятелко моя — отвърна той, — никой не знае какво съм направил освен вие и аз; удоволствието е само за нас двамата, несподелено и цялостно. Да си призная това за мене беше такова истинско удоволствие, че не бих искал да го опорочавам, споделяйки го с другиго. Освен това — той се усмихна, — освен това исках да докажа на мис Люси, че съм способен да пазя тайна. Веднъж ли, дваж ли ме е укорявала, че не съм умеел да проявявам достойна сдържаност и нужната предпазливост! Веднъж ли, дваж ли хапливо ми е намеквала, че тайните ми били като тайните на Полишинел!

Това беше вярно. Не го бях щадила по този въпрос и въобще никога, когато се бе провинявал. Великодушният ми, сърдечен, мил, несъвършен малък човек! Ти заслужаваше само искреност и от мен винаги си я получавал.

Продължавайки да разузнавам, аз го запитах на кого принадлежи тази къща, кой е моят хазяин, какъв е наемът. Той веднага ми даде всички подробности, написани на лист; предвидил беше и бе приготвил всичко.

Както и предполагах, къщата не принадлежеше на господин Пол, той не бе от хората, които имат имоти. Уверена бях, че е неспособен да пести. Можеше да получава, но не и да задържа за себе си; трябваше му ковчежник. Сградата следователно беше на един гражданин на Бас Вий, състоятелен човек, както се изрази господин Пол. Стресна ме с определението: „Ваш приятел, мис Люси — човек, който много ви уважава.“ И за моя голяма изненада открих, че хазаинът е не друг, а господин Мире, избухливият и добродушен книжар, който така любезно ми бе намерил място през оная изпълнена със събития нощ в парка. Оказа се, че господин Мире бил богат и много уважаван и притежавал няколко къщи в предградието. Наемът беше умерен — на половината на онова, което се плащаше за подобна къща в центъра на Вийет.

— И ако — обясни господин Пол — щастието не ви закриля — нещо, което не вярвам, ще бъда спокоен, че сте в сигурни ръце. Господин Мире няма да ви насилва. Наемът за първата година го имате вече в спестяванията си, а след туй мис Люси трябва да се уповава на бога и на себе си. Ами какво ще правите за ученички?

— Ще раздам проспектите.

— Точно така. За да не губим време, аз вчера дадох един на господин Мире. Ще имате ли нещо против да започнете с три малки буржоазки, госпожиците Мире? Те са на ваше разположение.

— Господине, вие не забравяте нищо, вие сте чудесен. Да имам нещо против? Нима имам право? В началото и не очаквам в моето малко дневно училище да учат аристократки и все ми е едно дали изобщо ще ме навестят. С гордост ще приема дъщерите на господин Мире.

— Освен това — продължи той — има една друга ученички, която всеки ден ще идва, за да я учите на английски; и понеже е богата, щедро ще ви заплаща. Имам предвид моята кръщелница и повереница Жустин-Мари Совьор.

Какво се крие в едно име? Какво може да се крие в три думи? До този миг бях слушала с нестихваща радост, отвръщала бях с весело оживление. Едно име ме смрази, три думи ме накараха да занемея. Реакцията ми не остана скрита, а и аз не опитах да се сдържам.

— Какво има? — запита господин Пол.

— Нищо.

— Нищо! Лицето ви се измени, пребледняхте и очите ви посърнаха. Нищо! Трябва да сте болна, нещо ви мъчи. Кажете какво е!

Нямаше какво да му кажа.

Той придърпа стола си към мене. Не се ядоса, макар аз са останах мълчалива и студена. Опита се да ме заговори; умоляваше ме настоятелно, очакваше търпеливо.

— Жустин-Мари е добро момиче — рече той, — послушна и дружелюбна — не е особено схватлива, но ще ви се хареса.

— Не вярвам. Смятам, че не трябва да идва тук. — Тъй му отговорих.

— Защо ме озадачавате? Познавате ли я? Ясно е, че тук се крие нещо. Пак пребледняхте като онази статуя доверете се на Пол Карлос. Кажете му какво ви тревожи!

Столът му се опря о моя, ръката му, кротко притегната, ме извърна към него.

— Познавате ли Жустин-Мари? — попита той отново.

Името, повторено от устните му, ме разстрои неописуемо. Не ме потисна — не, то ме възбуди, развълнува кръвта във вените ми, върна спомена за един мъчителен час, за много дни и нощи на страдания. Макар да седеше сега до мене, макар тъй здраво и неразривно да бяха свързани съдбите ни — макар да бе успял да постигне и почти да бе осъществил единство в нашите мисли и нашите чувства, — тази представа за нечия чужда намеса, за сърдечна раздяла извика у мене дълбока възбуда, непоносима болка, надменна решителност, едно раздразнение, една съпротива, чийто пламък не можеше да се скрие от ничий човешки поглед и ничие лице, ни един език, свикнал да казва истината, не можеше да ги премълчи.

— Искам да ви кажа нещо — казах, — искам да ви кажа всичко.

— Говори, Люси, ела до мене, говори! Кой те цени така дълбоко, кой те цени повече от мене? Кой ти е приятел, ако не Еманюел? Говори.

Заговорих. Изрекох всичко. Сега ми липсваха думи, разправях бързо; красноречиво предадох каквото имаше да казвам, словата се лееха от устата ми. Върнах се към нощта в парка. Споменах за подправеното с опиат питие, обясних защо са ми го дали, възбуждащото му въздействие, как е прогонило съня от клепките ми, как ме е изтикало от постелята, как ме е отвело навън, замаяна от една жива фантазия — разказах му копнежа по нощната самота на поляните, под дърветата, край дълбокото, хладно езерце. Разказах за истинската сцена — за тълпата, за маските, за музиката, лампите, блясъка, топовните гърмежи, за камбанения звън, който се носеше високо в небесата. Разправих подробно за всичко, с което се бях срещнала — за всичко, което бях разпознала, чула и видяла; как съм го забелязала и как съм го наблюдавала, как съм слушала, какво съм чула, какво съм си въобразила, цялата история, с две думи, му бе предадена и нейната истинност, буквално, пламенно, с горчивина.

Още докато му разказвах, вместо да ме възпре, той ме подтикваше да говоря, подканваше ме с жест, усмивка, с думи. Преди да съм преполовила разказа си, той взе и двете ми ръце, вгледа се в очите ми с проницателен поглед. В изражението му имаше нещо, което не се стремеше нито да ме успокои, нито пък да ме накара да мълча; сега той забрави своята собствена доктрина, отхвърли своята система, с която умееше да ме потиска — тъкмо сега, когато най-силно го предизвиквах да го стори. Смятам, че заслужавах дълбок укор, но човек рядко получава онова, което му се полага. Аз предизвиквах гнева му, той ми отвръщаше с опрощение. На самата себе си изглеждах взискателна и неразумна, защото отказвах подслона и вратата си на Жустин-Мари, а той се усмихваше с доволство. Разпалена, ревнива и надменна, за пръв път сега осъзнавах, че съм способна на подобно нещо. Той ме привлече в обятията си. Изпълнена бях с недостатъци; той ги приемаше и тях, и мене. За тоя миг на душевен бунт той си бе запазил в отговор дълбоко спокойствие. Думите му погалиха слуха ми:

— Люси, приеми любовта ми. Когато дойде денят, сподели с мен моя живот. Бъди моята любима, единствената на света.

Върнахме се на улица „Фосет“ под лунната светлина — такава лунна светлина, каквато грее в рая; тя сияеше през клоните на голямата градина, позлатяваше пътеката за божествената разходка, за безименното присъствие. Веднъж в живота някои мъже и жени се връщат към първите, свежи дни на нашия божествен повелител и неговата майка, вкусват тази божествена роса на утрото, къпят се в неговото слънце.

По време на връщането той ми разказа, че винаги се бил отнасял към Жустин-Мари Совьор като към любима дъщеря; обясни как с негово съгласие тя се сгодила преди няколко месеца за някой си Хайнрих Мюлер, богат германски търговец, и как до една година щяла да се омъжи за него. Някои от роднините и близките на господин Пол наистина, изглежда, предпочитали сам той да се ожени за нея, за да запазят богатството й в семейството, но той намирал намразил тази идея за отвратителна и напълно невъзможна.

Стигнахме до вратата на мадам Бек. Часовникът от кулата на „Йоан Кръстител“ отброи девет часа. В този час в този дом преди година и половина този човек се бе надвесил над мене, вгледал се бе в лицето и в очите ми и бе предсказал моята съдба. Колко различен ми изглеждаше сега! Колко по-различна бе тази моя съдба!

Казал ми беше, че съм родена под неговата звезда, разпрострял беше нейните лъчи като знаме. Някога, непозната и необичайна, аз го смятах за груб и странен, ниският му ръст, острият му характер, неговата ръбатост, мургавостта, държането му ме дразнеха. А сега, проникната под влиянието му, захранена от обичта му, облагодетелствувана от богатството на ума му и на доброто му сърце, аз го предпочитах пред цялото останало човечество.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА

КРАЙ

Човекът не може да предрича. Любовта не е оракул. Страхът понякога ни рисува неверни и страшни картини. Тези години на раздяла — ах, как съм се тревожила, като си ги представях! Скръбта, която щяха да ми донесат, ми се струваше по-страшна от смъртта. Знаех ги как ще преминат, предчувствувах как ще ме изтерзаят. Страшната колесница на Вишну надвесваше над мене своя тежък товар. Виждах я да приближава, раздираща с широките си колела смазаната земя, и аз, безсилната жертва, предварително усещах, болката от смъртоносното прегазване.

Странно е да се каже — странно, но вярно, защото животът носи много подобни преживелици, — предварителният ужас от прегазването бе всъщност всички или почти всичко, което се случи. Великият отмъстител в своята огромна колесница приближи надменен, громолящ и мрачен и отмина тихо като лека сянка, закрила слънцето по пладне. Не усетих друго освен хладен повей. Вдигнах очи. Колесницата е нейният демоничен колесничар бяха вече далече, жертвата беше оцеляла.

Господин Еманюел отсъствува три години. Читателю, това бяха трите най-щастливи години в моя живот. Не вярваш ли на този парадокс? Чуй тогава.

Открих училището си, работих — работих усърдно. Гледах на себе си като на управителка на неговото имущество и бях решила с помощта на бога да извела добри печалби. Ученички не липсваха — отначало обикновени гражданки, по-късно и аристократки. Към средата на втората година един неочакван случай сложи в ръцете ми сто лири стерлинги. Получих от Англия писмо с тази сума. Изпращаше я господин Мачмънт, братовчедът и наследникът на моята мила покойна господарка. Той току-що оздравявал от продължителна болест; парите изпращаше, за да облекчи съвестта си, която го гризяла под формата на не зная какви документи или бележки, които скрил след смъртта на сродницата си; там му се упоменавала или му се препоръчвала Люси Сноу. Мисис Барет му беше дала моя адрес. Не зная колко гузна е била съвестта му. Не питах нищо, ала взех парите и ги оползотворих.

Със сто лири се осмелих да наема съседната къща. Не исках да изоставя тази, която господин Пол беше избрал, където ме беше оставил, и в която очакваше пак да ме намери. И това се увенча с успех.

Тайната на успеха ми не се дължеше толкова на мене, на моите дарби, на способностите ми, колкото на по-различните обстоятелства, на един чудотворно променен живот, на едно облекчено сърце. Пролетта, която възраждаше силите ми, бе далеч, отвъд океана, на един южноамерикански остров. На раздяла аз бях получила в наследство една всеобхватна мисъл за настоящето, една чудесна надежда за бъдещето, един такъв подтик за постоянство, за труд, за предприемчивост, за търпелив, смел път в живота, че нямаше как да почувствувам униние. Почти нищо вече не можеше да ме разтревожи, нищо не можеше да ме ядоса, да ме уплаши, да ме разстрои, почти всичко ми доставяше радост, а дребните тревоги ми бяха едва ли не приятни.

Не мислете, че този чудесен пламък се е захранвал сам или че се е хранел единствено от надеждата на очакването или от обещанията при раздялата. Щедър доставчик ми изпращаше изобилно гориво. Не ме оставяха да мръзна, не търпях лишения, не ме подложиха на немотия, не живеех в напрегнато очакване. Той пишеше с всеки кораб, пишеше тъй, както умееше да дава и да обича, щедро и изобилно. Пишеше, понеже обичаше да пише; не съкращаваше, тъй като не обичаше да съкращава. Сядаше, взимаше перото и хартията, защото обичаше Люси и имаше много да й разказва, защото беше верен и грижовен, защото беше нежен и искрен. У него нямаше нищо неистинско, нямаше измама, нямаше душевна пустота. Празното хвалебствие ни веднъж не капна от своя хлъзгав елей по неговите устни, никога не ми предложи чрез перото му своите измамни преструвки и презрени безсмислици; той не прикриваше нищо, не ми пестеше разочарованията си, писмата му бяха истинска питателна храна, живителна, освежаваща вода.

Дали му бях благодарна? Бог знае! Смятам, че ни едно човешко същество, за което тъй са си спомняли, за което тъй са се грижил, към което са били верни, почтени, благородни, не би могло да чувствува друго освен вечна благодарност.

Поддръжник на своята религия (а той не беше от хората, които стават вероотстъпници), той великодушно ме остави на моята чиста вяра. Не ме подмамваше, не ме подлагаше на изкушения. Той каза:

— Остани си протестантка. Моя малка английска протестантко, обичам твоя протестантизъм. Признавам неговото строго очарование. в протестантския ритуал има неща, които аз не приемам, но за Люси това е единствената вяра.

Целият Ватикан да се бе вдигнал, не би могъл да го надъха с фанатизъм, да го превърне в истински йезуит. Той бе роден честен човек, а не измамник; простодушен, а не хитрец; свободен човек, а не роб. Нежността му го бе направила податлив в ръцете на свещеника, обичливото му сърце, предаността му, искреният му религиозен ентусиазъм понякога заслепяваха очите му, караха го да пренебрегва справедливостта към самия себе си, за да робува на користолюбивите и да служи на егоистите; но подобни недостатъци са тъй рядко срещани, тъй скъпо струват на оня, който ги притежава, че не се знае дали няма да дойде ден, в който ще се оценят като най-благородни качества.

Трите години са вече изминали, денят за завръщането на господин Еманюел е определен. Есен е, той ще бъде при мен в края на ноември. Училището ми процъфтява, домът ми е готов. Наредила съм му една малка библиотека, напълнила съм полиците й с книгите, които ми остави да му пазя. Отгледах от любов към него (защото самата не изпитвам склонност към градинарство) растения, които той обича и някои вече дадоха цветове. Мислех си, че го обичам, когато отпътува, сега го обичам по друг начин, той е повече мой.

Слънцето минава през своето равноденствие, дните се скъсяват, листата вехнат, но той си идва.

Нощем падат слани, ноември е изпратил мъглите си да ги причакат тук, вятърът подхваща есенните си жалби, но — той си идва.

Небесата тегнат тежки и тъмни — от запад иде ураган; облаците се вият в причудливи форми — сводести огромни сияния; утрините се раждат в блясък — победни, тържествени, пурпурни като царствуващи властелини; небесата представляват един огромен пламък, тъй бурни са, напомнят сърцевината на кърваво сражение, тъй алени, че посрамват Победата в нейното тържество. Познавам някои поличби на небето, изучавала съм ги още от детството си. Господи, бди над този кораб! О, боже, пази го!

Вятърът задухва откъм запад. Смири се, смири се, о, ти, дух на смъртта и злото, който блъскаш по всички прозорци! Но той вие, фучи, скимти пронизително и неспирно; лутам се цяла нощ из моя дом, ала не успявам да усмиря вятъра. С всеки нов час той става все по- бурен; в среднощ всички будуващи го чуват и се свиват пред югозападната буря.

Тази буря не стихна цели седем дни. Не спря, докато не осея целия Атлантически океан с корабни останки, не престана, докато дълбините не се наситиха с жертви. Рушителният ангел на вихъра не сви криле, докато не завърши подхванатото дело — всяко размахване на крилите му носеше мълния, трептенето на перата му извикваше буря.

„Тихо, да бъде мир!“ О, хиляди оплаквачи, коленичили молитвено на очакващия бряг, се ослушваха за този глас; той се разнесе едва тогава, когато настана затишието, ала мнозина не можаха да го почувстват. Накрая слънцето се завърна, но светлината му за някои беше вече мрак!

Тук спирам — спирам веднага. Казах достатъчно много. Не искам да тревожа кротките, добри сърца, нека слънчевото въображение да съхрани надеждата. Нека си мислят за насладите на радостта, родена отново из дълбините на големия ужас, за възторга на спасението, за чудотворния отдих след мъките, за блаженството на завръщането. Нека си представят брачен съюз и щастлив по-нататъшен живот.

Мадам Бек живя в доволство до края на дните си, тъй също и отец Силас. Мадам Валравен почина деветдесетгодишна. Сбогом!

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/1336

Източник: http://bezmonitor.com

Редактор Красимира Абаджиева

Излязла от печат 26 март 1989

Издателство „Отечество“, София

Content

Шарлот Бронте
Вийет

ГЛАВА ПЪРВА БРЕТЪН

ГЛАВА ВТОРА ПОЛИНА

ГЛАВА ТРЕТА ДРУГАРИ В ИГРИТЕ

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА МИС МАЧМЪНТ

ГЛАВА ПЕТА ОБРЪЩА СЕ НОВА СТРАНИЦА

ГЛАВА ШЕСТА ЛОНДОН

ГЛАВА СЕДМА ВИЙЕТ

ГЛАВА ОСМА МАДАМ БЕК

ГЛАВА ДЕВЕТА ИЗИДОР

ГЛАВА ДЕСЕТА ДОКТОР ДЖОН

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА СТАЯТА НА ПОРТИЕРКАТА

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА КАСЕТКАТА

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА ПРЕДАТЕЛСКАТА КИХАВИЦА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ПРАЗНЕНСТВОТО

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА ДЪЛГАТА ВАКАНЦИЯ

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА СТАРО ПРИЯТЕЛСТВО

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА LA TERRASSE

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА НИЕ СЕ СКАРВАМЕ

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА КЛЕОПАТРА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА КОНЦЕРТЪТ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА РЕАКЦИЯ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ПИСМОТО

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ВАШТИ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГОСПОДИН ДЬО БОСАМПИЕ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА МАЛКАТА КОНТЕСА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ЕДНО ПОГРЕБЕНИЕ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ХОТЕЛ „КРЕСИ“

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА ЛАНЕЦЪТ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ПРАЗНЕНСТВОТО НА ГОСПОДИН ПОЛ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА ГОСПОДИН ПОЛ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ДРИАДАТА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА ПЪРВОТО ПИСМО

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА ГОСПОДИН ПОЛ УСТОЯВА НА ОБЕЩАНИЕТО СИ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА МАЛЕВОЛЯ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЕТА ПОБРАТИМЯВАНЕ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА ЯБЪЛКАТА НА РАЗДОРА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И СЕДМА СЛЪНЧЕВИ ЗАРИ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ОСМА ЗАОБЛАЧАВАНЕ

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА ЕДНА СТАРА И НОВА ПОЗНАТА

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА ЩАСТЛИВАТА ДВОЙКА

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА ПРЕДГРАДИЕ „КЛОТИЛД“

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА КРАЙ

Информация за текста