ПИСЬМЕННИКИ ПРО ФУТБОЛ

ЛІТЕРАТУРНА ЗБІРНА УКРАЇНИ

Художники Олександр Капля, Тетяна Коровіна

ЮРІЙ АНДРУХОВИЧ

ГРА З ВИПАДКОВИМИ ЧИСЛАМИ

1. НАГОРОДА НОМЕР ОДИН

З початку 1960-х років мій батько підсів на кросворди в тижневику «Україна». Кількарічна наполеглива боротьба з опором матеріалу не могла не принести такого бажаного й давноочікуваного результату. Певного щасливого дня батькові вдалося розв’язати черговий кросворд повністю. Він якомога швидше вирізав його ножицями і, вклавши у конверт, надіслав до редакції — першим п’яти переможцям було обіцяно пам’ятні призи. Батькові вдалося потрапити до п’ятірки. З усіх пропонованих редакцією призів (передплата на наступне півріччя, набір святкових поштівок до дня Жовтневої революції, туалетне мило «Лесное» та ін.) батько вибрав те, заради чого так довго боровся — фото правого крайнього нападника київського «Динамо» Олега Базилевича з його ж автографом.

Коли я врешті доріс до розуміння цінності цього приза і полюбив його не менше за батька, Базилевич уже в «Динамо» не грав. За іронією долі він покинув команду саме напередодні сезону-66, тобто напередодні трьох поспіль динамівських тріумфів у першості СРСР. Уболівальницькими колами кружляли чутки про перманентний конфлікт із головним тренером команди Віктором Масловим. З «Динамо» Базилевич подався в Одесу до «Чорноморця», де на нього вже чекав інший динамівський вигнанець і найближчий друг, лівий нападник Валерій Лобановський, так само жертва масловського диктату. Втім, у «Чорноморці» друзяки відіграли всього лиш один сезон і, знову чимось невдоволені, перебігли у «Шахтар». За це їх навіть покритикував кількома віршованими рядками всенародний улюбленець сатиричний журнал «Перець».

І все ж на батьковому призовому знімку Олег Базилевич, він же Базиль, кругловидий і капловухий, все ще красується у динамівській формі — специфічно написане зліва, де серце, «Д» збрехати не дасть. У цьому й полягає метафізика фотографії: зупинивши час назавжди, вона схоплює понадчасову суть.

2. ПРАВИЙ І ЛІВИЙ

Що їх, Базиля й Лобана, єднало? Майже однолітки, обидва корінні кияни. Прізвища в обох зраджують польське походження, себто обидва прізвища є містками ще до тих часів, коли в Києві розмовлялося переважно польською. Тому Базилевич не Василевич, а Лобановський, хоч і Васильович, та якби народився на сто років раніше, то звався б Валєри.

Безумовно, з дитинства для них не існувало іншого клубу, крім «Динамо». Вони були на нього приречені. Однак їхнє дитинство поглинула війна — принаймні раннє, дошкільне дитинство. Можливо, це також має значення. Можливо, не має жодного.

У грі я ніколи не бачив ані одного, ні другого. Регулярно дивитися футбол я почав лише з моменту, коли вдома з’явився телевізор — а це означає щойно із сезону-67. Лобан і Базиль на цей час уже виступали за донецький «Шахтар», матчів за їхньою участю телебачення майже не показувало. Якби вони не пішли з «Динамо» геть від Маслова, я обов’язково запам’ятав би їхню гру. Але за «Шахтар» я ніколи не вболівав і спеціально ним не цікавився.

Мені залишається тільки вірити, що Базиль і Лобан були цілком феноменальні правий та лівий краї. Причому не кожен із них зокрема, а саме разом і тільки у такій зв’язці. Чорт забирай, та вони ж зналися і дружили ще з футбольної школи молоді!

Зрозуміло, що «сухого листа» у виконанні Лобана, чи то пак Рижого, я ніколи не бачив. Зате я бачив його неодноразово у виконанні Штефка Рибака, 7-го номера франківського «Урагану». Коли Рибак закручував м’яч у ворота просто з кутової позначки, всі дорослі на трибуні навколо повторювали: «Як Лобановський». Штефко Рибак забив повно таких кручених м’ячів, його за це боялася вся перша ліга. Але він так і не отримав жодного звання, навіть каемесом не був, просто футболістом.

3. ТРЕНУВАТИ!

Як гравці Базиль і Рижий Лобан теж особливих висот не сягнули. Це речення слід розуміти правильно: маються на увазі формально визнані висоти. Чемпіонами СРСР вони стали тільки одного разу, далекого 1961 року, коли, незважаючи на молоді роки (22 і 21 відповідно), міцно закріпилися в київській основі. До збірної СРСР їх іноді запрошували, проте ключовими в ній вони не стали. Обидва припинили виступи жахливо рано, у 29 років, тобто у віці, коли справжні зірки лише досягають розквіту. Складається враження, ніби їм не терпілося швидше зійти з поля і почати тренувати інших.

4. КОЖЕН КІНЕЦЬ — ПОЧАТОК?

Їхня нетерплячка виявилася більше ніж обґрунтованою. Як тренери вони вже на середину 1970-х стали корифеями світового класу.

Почалося з того, що наприкінці сезону-73 Лобана покликали до Києва очолити «Динамо». Увесь сезон команда йшла нога в ногу з «Араратом» — причому як у першості, так і в кубку. Ніхто з двох не хотів програвати ні там, ні там. Протистояння виявилося надто принциповим, на карту ставилося все. Фінал кубка відбувся за кілька турів до закінчення першості. Кияни вели в рахунку фактично до останньої хвилини основного часу. Після такого речення зазвичай повідомляється щось жахливе. Так і є, ось воно: на останній хвилині вони пропустили, а в додатковий час пропустили ще. «Арарат» узяв Кубок СРСР, і всі зненацька зрозуміли, що першість він також візьме. Формально один турнір не мав жодного стосунку до іншого. Але в тій ситуації важив передусім підхоплений переможцем кураж.

Провину за подвійну поразку було покладено головним чином на тодішнього тренера Олександра Севидова. За один тур до завершення першості, коли «Арарат» уже сягнув чемпіонства, до Києва з Дніпра прибув Лобан. Зрозуміло, що насправді йшлося вже про наступний сезон. А передусім — про зализування завданих вірменами ран.

У «Динамо» ще ніколи не було такого молодого тренера. До того ж ніколи ще київську команду не очолював корінний киянин. Заповідалося щось неймовірне і дивне. І воно прийшло.

5. ТАНДЕМОКРАТІЯ В ДІЇ

У міжсезоння до Лобана (за його ж наполяганням) київське керівництво запросило Базиля — той саме цілком незле тренував донецький «Шахтар». З цього моменту починається недовга, але дуже яскрава історія тандему. Пара рівних один одному геніїв на тренерській лаві й досі стоїть у мене перед очима. Лобан (187 см) і Базиль (174 см), вищий і нижчий, довгастий і кругловидий, рудий і лисуватий, вибуховий і стриманий, Пат і Паташон, дві голови, що згідно із прислів’ям завжди краще, ніж одна. І саме ці дві голови створили в Києві абсолютно нову футбольну якість.

6. ТОТАЛЬНІ ГОЛЛАНДЦІ

Сезон-74 під їхнім тренеруванням «Динамо» виграло настільки однозначно і впевнено, що навіть у Москві ніхто не зважився пролити хоч дещицю бруду. Проте сезон-74 — це перш усього не внутрішній есесерівський чемпіонат, а Чемпіонат Світу в Західній Німеччині. Жодного іншого я, до речі, не запам’ятав так, як той. Я просто жив ним — і всі дні з 13 червня до 7 липня, і ще довгі дні по тому. Він відбувався під жахливими дощами, але запам'ятався найперше не ними і не тим, як підводили навіть, здавалося б, ідеальні бундесівські газони. Він запам’ятався революційними змінами у грі, що відразу ж таки, з легкої ноги голландців, здобули назву тотального футболу.

Голландці взагалі були найяскравішою командою того Мундіалю — і не лише тому, що виступали у помаранчевих футболках. Але були ще й фантастичні поляки, що наче нізвідки, з вулиці, увірвалися до світової еліти і серед інших зламали Арґентину, Італію та Бразилію, до того ж ледь не ставши чемпіонами. А ще були, звичайно, німці, причому як НДР, так і ФРН. Звісно, чемпіонами стали другі, бо просто не могли ними не стати, маючи у складі Беккенбауера, Мюллера, домашні поля і часом суддів.

І все ж голландці. Вони були найкращими, бо перевернули уявлення про Гру і робили з усіма (так іноді це виглядало), що хотіли. Вони були геніальні, ціле сузір’я футбольних мудреців і жонґлерів, усі атлетичні й довгоногі, з довгим волоссям і в помаранчевих футболках — Кройф (у нас його називали Круїф), Неескенс, Реп, Рессенбрінк. Самі тільки прізвища говорять про все! Напевно, вони слухали гард- або арт-рок — той самий, що я слухав у недільних програмах румунської служби радіо «Вільна Європа». Від них таки віяло вільною Європою, себто Свободою. Нині можна припускати, що голландці більше слухають реґґі, але тоді це мусив бути гард-рок, я навіть не сумніваюся. Голландці були сильнішими за всіх — як у 74 році в Німеччині, так і в Арґентині у 78-му. Але обидва рази вони програвали у фіналі господарям, що їм, як кажуть у таких випадках, і стіни допомагали. Стіни, звісно, таки допомагали. Але й судді також.

Тотальний футбол голландців був тотальним рухом, переміщенням усіх гравців по всьому полю з тотальною готовністю кожного зіграти на будь-якому місці. Само собою, за це їх відразу ж нарекли «летючими голландцями». Голи вони забивали винятково в польоті — однаково добре ногами й головами, часто граючи на випередження — головне, щоб ніколи не дати м’ячеві приземлитися, а отже, мінімалізувати шанси суперників на його перехоплення.

За всім цим повітряним голландським цирком уважно спостерігали Лобан і Базиль. Насправді за всім цим уважно спостерігали десятки радянських тренерів. Збірна СРСР до фінальної стадії не пробилася, тож можна було всмак наспостерігатися за успіхами інших. Але тільки Пат і Паташон, нервовий вогняний дириґент і стриманий лисуватий детектив, утілили своє спостерігання у реальну тренерську практику. Київський матч із «Зенітом», що на той момент посідав першу сходинку в першості СРСР і не зазнав жодної поразки, «Динамо» виграло 5:0 у цілком голландській манері. Експеримент виявився доречним.

7. МОСКВА ЗБОЖЕВОЛІЛА

Сенсація трапилася в міжсезоння. Центральна футбольна влада з Москви, яка, виявляється, також уважно спостерігала за процесом, оголосила цілком карколомне рішення: призначити Лобановського Валерія Васильовича та Базилевича Олега Петровича тренерами збірної СРСР; базовою для збірної командою визначити київське «Динамо».

Таким чином, уперше в історії (буде ще вдруге) здійснилося те, про що вболівальники України жартували, починаючи з 1966 року. Тоді відбувався Чемпіонат Світу в Англії. Радянська збірна виступила на ньому вдало, але два останні матчі — півфінал проти ФРН та за третє місце проти Португалії — програла, унаслідок чого фінішувала тільки четвертою. В Україні на це відреагували фрашкою: «Що слід було зробити для того, аби збірна СРСР перемогла на Чемпіонаті Світу? — Треба було трохи змінити її склад: Мунтян, Поркуян і ще дев’ять київлян».

Минуло дев’ять років — і збірна СРСР справді стала означати «Динамо» Київ. І в ній навіть грав, до того ж одну з ключових ролей, той-таки Володя Мунтян. А також іще як мінімум десятеро «київлян».

Сезон-75 — це перший і, здається, найчистіший за якістю прорив. Лобан і Базиль виграли в ньому все: першість СРСР, Кубок Кубків УЄФА, Супер-кубок, збірною пробились у чвертьфінал Чемпіонату Європи з майже безнадійної ситуації, залишеної попередніми тренерами й командою. Коли я пишу «виграли все», то забуваю про Кубок СРСР. Його вони того сезону не виграли, але це здалося найменш суттєвим і настрою не зіпсувало.

8. ЯКІ ЩЕ, В БІСА, БРАЗИЛЬЦІ?!

Так, виконавці. «Динамо»-75 складалося всуціль із майже бездоганних виконавців. Рудаков, досвідчений, великий і, на перший погляд, вайлуватий, усе ще творив дива у воротах, витягаючи і рятуючи. Трошкін та Матвієнко стерегли фланги і за кожної нагоди ходили ними в атаку, вмикаючи надвисокі швидкості. Фоменко і Решко більш ніж надійно тримали центр оборони, Коньков їх підстраховував, при цьому беручи участь і в наступальних діях. Кожен із трьох однаково добре почувався в ролі чистильника. Плеймейкер Мунтян володів чудовим ударом, а кожен стандарт за його участю був на сімдесят відсотків голом. Юний і цибатий Буряк на очах виростав у ще одного плеймейкера, при цьому добре граючи й головою. Капітан команди Колотов своїми ножовими (тоді казали «кинджальними») проходами і постійною зарядженістю на м’яч нагадував голландця Неескенса. «Балерина» Веремеєв закручував м’ячі з кутового, «як Лобановський». Попереду терзали захист суперника феноменально швидкі, технічні й нестримні Онищенко та Блохін. Чорт забирай, це й була вона, команда-мрія, команда футбольних святих.

І жодного легіонера?! Де хоча б один бразилець?! Усі без винятку наші, мєстниє? Як вони змогли? Що з ними трапилося? Як дійшло до того, що минулого сезону вони були просто добрими гравцями, а тут раптом стали геніальними?

Леґенда свідчить про те, що Лобан і Базиль перетворили футбол у науку — причому не стільки природничу, скільки точну. Вони, особливо Рудий, вірили в числа. Якщо результат гри виражається числами, то й досягається він через правильне оволодіння ними. А правильне оволодіння числами називається розрахунком. Процес полягав у тому, щоб розрахувати кондицію кожного гравця і співвіднести її пікові положення з календарем змагань. За діло взялася ціла бригада амбітних науковців — від біохіміків до кібернетиків. Учбово-тренувальний процес підпорядкували математичному моделюванню. Журналісти писали про цілий НДІ під дахом тодішнього «Динамо».

Ще одна леґенда пов’язана з тодішнім політичним укладом Української РСР. Перша Особа республіки, перший секретар ЦК Компартії України, Володимир Васильович (так само ВВ) Щербицький був неприхованим футбольним фаном. Згідно з леґендою, Лобан потрапляв до його кабінету навіть без попереднього оголошення. Цілі міністри годинами очікували високої аудієнції, поки Лобан вирішував з Босом матеріальні проблеми клубу і збірної.

Тому в радянському чемпіонаті-75 «Динамо» з Києва було вищим від усіх інших навіть не на одну, а на дві-три голови. Це були два різні футболи — динамівський та всіх інших. Користуючись аж такою перевагою, динамівці почали забавлятися з усілякими незвичайними штучками на зразок щохвилинного дозування ігрового часу, припливами і відпливами, аритмією, сплесками надактивності й відпочинковими паузами на полі під час гри. Фірмовим стилем киян став обов’язковий дуже потужний початок, швидкі два або й три голи (бажано десь до 30-ї хвилини) з подальшим відвертим дограванням на збереження. Іноді таке догравання починалося ще в першому таймі. З Москви їдко критикували їхній прагматизм — усе це позірне «зберігання сил для майбутніх матчів», усі їхні «виїзні моделі», увесь турнірний розрахунок за принципом «перемога вдома, нічия в гостях — і чемпіони».

9. ХАЙ ЖИВЕ КОРОЛЬ!

Піковими матчами того року стали київська перемога 3:0 над «Ейндховеном» у півфіналі Кубка Кубків і дві перемоги над «Баварією» в матчах за Суперкубок.

Голландців було побито їхньою ж таки зброєю — тотальним футболом і виконавською самовідданістю. Якщо сьогодні переглянути забиті в тому матчі голи (Колотов, Онищенко, Блохін), то навіть попри факт, що відтоді спливло понад чверть століття, протягом яких Гра аж ніяк не стояла на місці, вони й досі видаються шедевральними фігурами найвищого пілотажу. Найцікавіше, однак, те, що саме цього результату — 3:0 — було наказано досягти. 4:0 з таким суперником був нереальний, а 2:0 замалий перед матчем-відповіддю в Ейндховені. 3:0 було саме те, що треба. У першому таймі слід було з перших же хвилин приголомшити і забити два, у другому зіграти більшими силами в захисті й забити ще один м’яч. Розрахунок на гру виправдався повністю. Поставлене на матч завдання кожен гравець виконав також повністю. Я, 15-річний і футбольно залежний, стрибав до стелі перед телевізором і кількома днями пізніше написав поетичні (гм-гм) рядки «Три-нуль як свято! Цим сказано багато. Європа взнала, що й ми умієм грати!».

Фінальна перемога над «Ференцварошем» з Угорщини стала радше формальністю. Враження від матчу було таке, наче вже перед грою все було ясно на сто відсотків. Забиваючи свої неминучі м’ячі (а їх того вечора могло бути й вісім, і десять), динамівці навіть не намагалися вдавати шалену радість. Кубок Кубків УЄФА було здобуто, так би мовити, в робочому порядку.

10. БЛОХІН ТА ІН.

Два матчі за Суперкубок проти «Баварії» відбулися восени, коли в діях команди відчулася втома — можливо, не стільки фізична, скільки моральна. Кожен динамівець, перебуваючи водночас у лавах збірної, відіграв того року значно більше матчів, і серед них дуже тяжких та відповідальних, ніж зазвичай доводиться. Розрахунок, отже, мусив переважити над ігровим запалом. Розрахунок був передусім на швидкісні дані Олега Блохіна. На щастя, саме до цих матчів він і сягнув піку. Усе інше — злагоджена і максимально дисциплінована командна гра. Таку модель можна було б назвати «всі і Блохін». До речі, на цьому світі зовсім небагато людей, котрі принесли б мені аж стільки найщасливіших моментів. Я не здатний полічити забитих ним на моїх очах голів. Я тільки знаю, що їх близько двох сотень. Це означає, що завдяки йому я близько двох сотень разів підстрибував до стелі.

І три з них він забив у тих суперкубкових матчах проти «Баварії». Того разу їй не допомогли ні Майєр, ні Шварценбекк. Та навіть і Беккенбауер їй не допоміг.

11. ЗАГИБЕЛЬ БОГІВ

Якщо 1975-й — це перший злет, то 1976-й — перше падіння. І, до речі, дуже болісне.

76-го було програно все. Не сезон, а кошмар.

Що б там не казали, а я своє знаю: це через те, що ще в березні, у чвертьфіналі Кубка Чемпіонів, Блохін, вийшовши сам на сам із воротарем, не забив «Сент-Етьєннові». Щойно це сталося — і «Сент-Етьєнн» забив динамівцям. Золоте футбольне правило «Не забиваєш ти — забивають тобі» чомусь підло спрацьовує лише щодо команди, за яку вболіваємо. Суперникам від нього нічого поганого не стається.

У додатковий час «Сент-Етьєнн» забив третій м’яч, і «Динамо» вилетіло з чвертьфіналу. А збиралося ж узяти Кубок, бо слушно вважало себе фаворитом! І виграло ж перший матч 2:0, чого ще бажати. І трималося ж у матчі-відповіді начебто цілком незле фактично до кінця другого тайму. І тут Блохін вийшов сам на сам, і от якби він забив (а як він міг не забити?!), то й увесь сезон-76 був би такий же переможний, як і роком раніше.

Але Блохін не забив — і все пішло шкереберть.

Нічого, казали ми, нічого. Зате у збірній вони всім накидають по саму зав’язку і стануть чемпіонами Європи. Та де там! У чвертьфіналі (знову чвертьфінал!) вони програли Чехословаччині на її полі 0:2 і ледве звели внічию відповідь у Києві — 2:2. Виліт!

Нічого, казали ми, нічого. Це навіть на краще. Тепер вони трохи відпочинуть від нелюдських навантажень і блискуче виграють Олімпіаду в Монреалі. Та де там! У Монреалі вони мляво виграли в канадців, китайців та іранців — теж мені суперники. А потім у півфіналі провалилися з НДР 1:2. «Та що таке ця НДР! — кричав один дядько на вухо іншому посеред одеського пляжу наступного після тієї поразки дня. — Це як Молдавія, уявляєш? Молдавія взяла — і виграла в нас, така маленька Молдавія!»

На цьому можна було казати «до побачення», і перемога над аматорами з Бразилії в матчі за третє місце нічого вже не підсолодила.

Москва закипіла праведним гнівом — от і віддавай після цього найдорожче, що в нас є, футбольну збірну, якимось хохлам! Обох учорашніх геніїв, Лобана і Базиля, було з тріском, наче викритих містечкових шарлатанів, повержено з п’єдесталу. Під тріском я маю на увазі тональність офіційних заяв: «Надалі вважати недоцільним…» — ну, і так далі. Володимир Васильович Щербицький, могутній київський патрон і зверхник, злякано набрав повен рот чогось.

На додачу «Динамо» програло ще й обидва одноколові чемпіонати СРСР. Перший, щоправда, дублем, бо основу навесні ізолювали від гри заради перемог збірної.

Усе розсипалося вдрузки. Після такого докупи зазвичай не збираються.

Базиль так і вчинив — більше ніколи не зібрався. Він пішов з «Динамо» ще того ж сезону. За великим рахунком він уже ніколи й нічого не досягнув. Найцікавіше, що можна про нього розповісти з цього часу — це трагедія ташкентського «Пахтакору», який він саме взявся тренувати у 1979 році. Тоді майже вся команда загинула в авіакатастрофі, Базиль же випадково залишився серед живих, позаяк добирався на матч у Мінську іншим рейсом. Ось і все, що можна згадати.

Не згадувати ж його цілком провальне тренування у збірній України 1993–94 років!

12. ЖИТТЯ НАЧЕ ЗЕБРА

А от Лобан позбирався. Можливо, їх, рудих, наділено особливою впертістю?

Щоправда, і він змінювався. Під тиском невблаганних обставин, що їхнє ім’я «недосягнуті результати», він переставав бути містичним і безапеляційним. Над його чолом переставав сяяти вогняний німб. Поступово вщухали розмови про футбол по-науковому і кипучу діяльність НДІ при «Динамо». Здається, саме в ті роки він поволі навчився пояснювати черговий програш неприпустимою за раніших часів банальністю: «Це — футбол. Це — гра. М’яч круглий, а поле велике». Це був усе ще він?! Той, що не тільки повірив у непохитну точність розрахунку, але й змусив повірити в неї мільйони інших?

Це був усе ще він. Спалахами, фрагментами — але він і ніхто інший. 1977-го він вивів «Динамо» у півфінал Кубка Чемпіонів, вибивши з нього «Баварію». Півфінал із «Боруссією» був так само абсолютно гідний суперкоманди. 1983-го знову керована ним збірна фантастично перемогла у Москві Португалію — 5:0. А через кілька місяців і дуже сильну Польщу — 2:0. Двічі поспіль, у 1980 і 81-му, «Динамо» знову забирало радянське футбольне золото. Так, дива, великі й менші, все ще траплялися.

Але в той же час почастішали і провали. Наприклад, поразка 0:1 від тієї ж Португалії ще того ж року і як наслідок — невихід до фіналів Чемпіонату Європи-84. У будь-якому разі нас потроху опановувало відчуття, що феномен Лобановського завис у минулому — головним чином у неймовірному 1975 році. Світової слави унікум перетворювався на нормального хорошого тренера, яких десятки. У просто хорошого тренера, від якого завжди очікуєш досягнень, але вже не очікуєш зірваних із неба зірок.

Які там зірки! 1984 року київське «Динамо» зганьбилося в першості СРСР: десяте місце. Кажуть, ніби Лобана ледве ублагали залишитися в демонтованій команді.

13. НІ СЛОВА ПРО ЧОРНОБИЛЬ

Усе здавалось ясним як Божий день. Але настав 1985 рік — і раптом нізвідки, з нічого почався другий динамівський злет. Протягом одного сезону Лобан зумів створити цілком нову, проте живу, цікаву, трохи згодом блискучу, а ще згодом і супер-класну команду. Зі старого зіркового складу в ній залишався лише 33-річний Блохін. Усі інші були оптимальною сумішшю двох наступних поколінь. Старші — народжені наприкінці 1950-х (Чанов, Михайлов, Безсонов, Балтача, Баль, Євтушенко), молодші (Кузнецов, Яковенко, Рац, Яремчук, Заваров, Бєланов) — на початку 60-х. Середній вік тієї команди дорівнював моєму тодішньому вікові. Я любив їх уже й за те, що ми ровесники.

Нова команда здавалася переважно нижчою зростом, зате ще рухливішою. 1985 рік вона пройшла бездоганно, забравши легко і Чемпіонат СРСР, і Кубок, а в Кубку володарів Кубків красиво і з величезним запасом вибила голландський «Утрехт» і румунську «Університатю». Навесні ж 86-го вона, ні в кого не питаючи дозволу, знову випірнула серед вершків європейської еліти. Влаштувавши абсолютний розгром віденському «Рапідові» та дещо стриманіший празькій «Дуклі», «Динамо» щойно у фіналі зійшлося з гіднішим себе суперником. «Атлетико» з Мадрида — звісно, не «Реал» і не «Барса», але клуб цілком пристойний, здатний зібратися на гру будь-якого рівня і будь-кого покарати.

Тим ціннішою була та неймовірно видовищна динамівська перемога 3:0 у французькому Ліоні. Якщо хтось призабув, нагадаю, що то був спектакль із надзвичайно напруженим дійством. Забивши на самому початку швидкий гол (Заваров), «Динамо» наче дало зрозуміти, що гра буде їхньою. Надалі воно дуже успішно блокувало всі зусилля «Атлетико» в атаці й таки дочекалося своїх нагод у контрах наприкінці матчу (Блохін, Євтушенко).

«Одинадцять років по тому» — так можна було б усе це назвати. Особливо це стосувалося Блохіна, який забив і у фіналі 75-го, і тепер.

14. НОВОМУ МИСЛЕННЮ — НОВІ ПЕРЕМОГИ

Матч у фіналі Кубка Кубків є однією з вершин того другого злету. Іншою є виступ збірної на Чемпіонаті Світу в Мексиці.

Москва покликала Лобана очолити збірну просто-таки напередодні. Усі зненацька зауважили, що він знову невідомо як створив екстра-рівень. І що він таки найкращий. І що треба чимшвидше гнати геть білоруського вискочня Малофеєва, розформовувати його збірну і збирати нову.

Збирати наново нічого не довелося. До Мексики поїхали повним складом кияни плюс кілька гравців московського «Спартака» і мінського «Динамо». Запрацював інший уболівальницький жарт, що його можна розглядати логічним продовженням того, 20-літньої давності, де «Мунтян, Поркуян і ще дев’ять київлян». Цього разу було так: «Що таке збірна СРСР? Це київське „Динамо“, ослаблене кількома гравцями інших клубів».

Ослаблене «Динамо», здавалося, дійде як мінімум до півфіналу. Після розгрому угорців 6:0 та абсолютно рівної нічиєї з командою Платіні 1:1 здавалося, що мало кому дано все це зупинити. Але в одній восьмій усе це зупинив шведський суддя. Він дозволив бельгійцям двічі забити з офсайду. Команда повернулася додому значно раніше сподіваного строку. Проте її не критикували навіть у Москві, навпаки — дуже нахвалювали. Щось подібне трапилося вперше в історії. Мабуть, давалися взнаки Горбачов, перебудова і нове мислення? Вони саме набирали — чого там? ах, ну так! — прискорення.

Сезон-86 увінчався ще й тяжким чемпіонством у двобої з московським «Динамо», де зачаївся в очікуванні солодкої помсти згадуваний вискочень Малофеєв. При цьому в першому колі ми знову бачили київську команду, вищу на дві голови за всіх інших. У другому — жахливо втомлену в Мексиці, але в кінцевому підсумку все одно переможну, зі стиснутими зубами, мегакоманду.

До найбільших здобутків Лобана слід віднести і європейський ренесанс тієї збірної. Відбірний цикл до чемпіонату-88 (обійшли французів) і його фінальна стадія на полях ФРН (перемогли Голландію, Англію, Італію) засвідчили, що Лобан — хоч як його нищ і ненавидь — усе ще єдиний, великий і неповторний.

15. ФСЬО ПРАПАЛА!

Зате і рік 1987-й теж годиться під назву «Одинадцять років по тому». Бо він такий же провальний, як і 1976-й.

Звідки беруться ці лобановські цикли? Чи це улюбленці-числа зіграли свою гру проти футбольного Піфагора?

Падіння-87 почалось, як і падіння-76, ще в березні. Цього разу «Динамо» продуло Суперкубок Європи суттєво слабшому румунському «Стяуа». І почалося.

У півфіналі Кубка Чемпіонів — жахлива, незрозуміла, каліцька, дебільна поразка від «Порту» і відповідно виліт із Кубка.

У першості СРСР — лише шосте місце.

Конфлікти в команді, плітки про бійку між Бєлановим, Заваровим та Блохіним. Розвал цілісного колективу і виникнення групок та фракцій.

Ну, і далі нічим не краще.

1988 — лише друге місце у першості СРСР.

1989 — лише третє місце.

1990-го стався проблиск, і на хвилі чергової зміни поколінь «Динамо» востаннє примудрилося стати чемпіоном. Я був у Москві на їхньому матчі зі «Спартаком» і пам’ятаю кінну міліцію в Лужниках. І ще — як Іван Яремчук з усієї сили зарядив м’ячем кудись у протилежну трибуну. Це була відповідь на прогорланене звідти «Дави хохлов!». Якщо той м’яч таки потрапив у ворожу фізію, то я їй не заздрю.

СРСР переставав існувати. У жовтні 90-го кілька гравців прийшли на Майдан, щоб засвідчити підтримку студентському голодуванню. Вони підняли прапор клубу поруч із синьо-жовтим.

Лобанові це навряд чи сподобалося. Він дуже хотів, щоби зберігся Союз, і втік від майбутніх політичних змін аж на Аравійський півострів. Слово «Емірати» поет Павло Коробчук почув як «умирати». Саме це ледь не трапилося з Лобаном. У будь-якому разі воно з ним почалося.

Ага, щоб не забути: ще один провал збірної — на Чемпіонаті Світу в Італії. 0:2 з румунами і стільки ж з арґентинцями — до побачення!

Привіт, Об’єднані Арабські. Я — вмирати.

16. ІНША ФОРМА БУДДИЗМУ

Чи був і третій злет?

Чи можна стверджувати, що київське «Динамо» 1997–99 років дорівнялося до тих двох команд?

Так, були Шовковський і Косовський, Ващук і Головко, Каладзе, Ребров і Шева. Були фантастичні перемоги над «Барсою», втім, дуже занепалою, але все-таки «Барсою» — 3:0 у себе і 4:0 у них. Була перемога над «Реалом» (1999). Але була і приголомшлива, есдеківська поразка від «Юве» — 1:4. Хоч найвищим піком тієї команди була київська нічия з «Баварією» 3:3. Про такі кажуть, що це програна нічия. Але гра «Динамо» була того вечора найкращою за всі останні Лобанові роки.

Ні, не було третього злету. Ті з вас, які не можуть пам’ятати першого і ледь пам’ятають другий, хай не тішать себе ілюзіями. Третього не було.

1996 року Лобан повернувся в Україну цілком інакшим — сивим, огрядним, обважнілим і дещо загальмованим. З роками його перестала цікавити гра, його перестало цікавити будь-що, крім коньяку. У нас писали, наче він випивав його по кілька пляшок на день, від чого впадав у тривале заціпеніння. Навряд чи западаючи в нього, він візіонерськи прочісував майбутні моделі та концепції гри. Він просто тренував за інерцією і косив свої дуже великі бабки, вкладаючи їх у незліченні ящики коньяку. Зрештою, він ніколи не приховував дещо зверхнього ставлення до української першості. Мабуть, найкраще, найживіше з нього лишилося в минулому, сповненому інтриґ, викликів та напруги першості союзної. Ах, де той «Арарат»?! І де той «Жальґіріс»?!

Комусь він нагадував Будду, а комусь білого ведмедя.

Він став добрим. Він настільки пом’якшав, що перестав лаяти футболістів. Деякі з них годились йому у внуки, принаймні футбольні, і він уже не міг їх лаяти. Здавалося, що він задоволений абсолютно всім і нічого не прагне.

Куди, чорт забирай, подівся той вогненний і тонкий, мов струна, дириґент? Той божевільний геній-математик?

2001 року він таки пропхав не надто переконливу збірну України до кваліфікаційних ігор Чемпіонату Світу-2002. Але там її спіткали німці. Коли у другому матчі в Дортмунді рахунок став 4:0 на їхню користь, він — уперше за таких обставин — розсміявся. Це означало, що його справи дійсно кепські. Він помер за якісь лише півроку після цього, крововилив у його, свого часу переповнений стратегічними і тактичними ідеями, мозок стався просто на стадіоні, під час геть нецікавого матчу української першості. Його відвезли до лікарні, хоч усі вже знали, що то кінець і нічого вже не врятуєш.

17. ДЕЯКІ ВИСНОВКИ (ЗАГАЛОМ НЕВТІШНІ)

Футбол є фата-морґаною. Ти йдеш і йдеш до поставленої мети, а коли здобуваєш її, то назавтра виявляється, що тобі лише здалося, наче ти її здобув. Бо ти вже знову все втратив. У футболі неминуче настає оце завтра, в якому ти все втрачаєш.

Ось і Лобан. Адже того, чого він так і не досягнув, настільки більше від досягнутого! Жодну збірну він не довів навіть до чвертьфіналу Чемпіонату Світу. Якщо з великою натяжкою прирівнювати до чвертьфіналу другий груповий етап в Іспанії-82, то до півфіналу він таки точно жодну збірну не вивів. До того ж в Іспанії він був лиш одним із тренерів, не головним.

«Динамо» ніколи не проходило до фіналу Кубка (а потім і Ліги) Чемпіонів. При ньому воно ніколи не вигравало першості СРСР більше двох разів поспіль.

Можливо, він був на шляху до всіх цих досягнень — якби не кінець історичного часу, званого Імперією. За великим рахунком його підкосив розпад СРСР. Усе подальше втратило для нього свою масштабність і привабливість, він розслабився і дозволив собі катастрофічно швидко постаріти.

Він був елементарною людською частинкою Імперії. У ній він реалізувався професійно і на всю потужність — настільки справжній патріот здатен реалізуватись у себе вдома. Він був у злагоді з цим домом і служив йому всім собою.

З іншого боку, для її, Імперії, центру, неодноразово згадуваної тут Москви, він завжди був не цілком своїм. Вона визнавала його і підтримувала тільки в моменти незаперечного, надпереконливого успіху. Щойно він терпів поразку — і Москва накидалася на нього в абсолютно нещадний та відчутно зловтішний спосіб. Усі відставки з тренерських посад обов’язково супроводжувалися якнайнищівнішим розмазуванням по стінці. Його серцево-судинні проблеми почалися не в 1990-х, а ще наприкінці 70-х.

Іноді від думок про нього стає до щему сумно. Хоч у незалежній Україні він опинився фактично поза критикою і став однією з дуже нечисленних загальнонаціональних священних корів, сьогоднішній стан нашого футболу свідчить про фактичний крах усього, на що Лобан поклав своє життя.

Цей розпач має й суто філософський вимір. Це не просто крах певного футбольного проекту. Це провал раціоналізму, віри в розрахунок, в опанування закономірностей і користування випадковостями. Це Хаос, який банально перемагає Космос і, ніби знущаючись, каже нам усім на прощання: «М’яч круглий, а поле велике».

АНДРІЙ БОНДАР

МІЙ ДИРДИР

Було б чистою банальністю написати щось на кшталт «футбол — це життя». Так само недоречно говорити про гуманістичний пафос цієї гри або її демократичний характер. Зрештою, ще сильнішим перебільшенням було б сказати, що «футбол — це більше, ніж гра». По-перше, гуманістичного пафосу у футболі насправді мало, як у кожній тоталітарній вірі, яка пропонує людині примарне спасіння. Якщо, звісно, вважати спасінням — перемогу твоєї команди. У футболі б’ють по ногах, штовхаються ліктями, провокують, принижують. Футбол — це тріумф волі й нахабності. По-друге, демократичний характер футболу, його всезагальність, популярність і доступність нівелюються адміністративно-командною природою тактичних побудов, тяжінням до дисципліни, виконанням установки на гру і загальною налаштованістю на результат.

Великий Лобановський, один із наших футбольних ідолів — якщо не Бог-Отець — був догматиком не меншим від Мухаммеда і тираном не меншим за Сталіна. Взявши на озброєння голландський «тотальний футбол», він розробив свою версію «київського тоталітарного» футболу, де гравець, по суті — пішак, виконавець волі тренера. Його «команда-зірка» — апогей «фашистського» підходу. Тобто, говорячи про найбільші успіхи українського футболу, ми мали б також згадати і про ціну, яку за нього сплачено. Ціну зламаних ніг і поламаних доль, знищених кар’єр і понівечених життів. І коли я чую, що «футбол — це більше, ніж гра», то передусім маю на увазі якраз його «темний бік» — нелюдський і нелюдяний, всіляку травматологію і патологоанатомію. Саме ті, хто планомірно перетворював футбол на щось більше, ніж гру, зрештою, і призвели до появи сучасного раціонального, прагматичного футболу. Футболу, який передусім — бізнес, бабки, інтерес, букмекерство, купи-продай, трансфери, шоу-бізнес, ефективний менеджмент, і лише другою чергою гра. Тому якщо вже бути до кінця негативістом, то можна наважитись на твердження, що футбол — це менше, ніж гра. І саме в цьому секрет його популярності.

У відомому анекдоті про трьох синів у батька, з яких двоє були розумними, а третій футболістом, насправді дуже багато гіркої правди. Адже, за іронією долі, футбольні виконавці — ті, хто дарує мільйонам уболівальників щастя і радість — люди зазвичай нецікаві, а іноді просто тупі й недалекі. В мого батька було два сини й обидва вони були футболістами. Фатальність ситуації полягала в тому, що й батько також був футболістом. Отже, я народився третім членом футбольної родини, де 80 % розмов точилися навколо «гри мільйонів» і лише 20 % — на теми побутові або загальнолюдські. Тому все моє життя — це принципова боротьба за зменшення цього високого відсотка. Безнадійна, безрезультатна (хоч і цілком неусвідомлена) боротьба за право не бути футболістом, футбольним фанатом у родині. Футбол мав безальтернативний характер у країні розвиненого соціалізму взагалі й у моїй родині зокрема. Він був втечею, віддушиною, приходом, ломкою, кайфом, останньою територією. У футбол поринали, тікали від сірої буденності, загрузали. Можна було ще втекти в алкоголь. І дуже часто ці стихії поєднувались. Втім, руйнували футбол із алкоголем людей однаково безжально.

Зрештою, футбол був моїм першим самоусвідомленням. Згадуючи момент свого «опритомнення», кожна людина завжди пов’язує його з якимось конкретним образом, дрібничкою, деталлю. Хтось починає пам’ятати себе від смерті дідуся, кинутого в голову каменя чи дотику холодного стетоскопа до грудної клітини. Цей момент завжди містить у собі травматичний елемент. Щось, що було дотепер, — сіра зона, блаженний стан небуття і дитячого щастя. Відтепер усе буде по-іншому. Тепер ти будеш без крайньої плоті, але вже з досвідом і самоусвідомленням. Це «інше» в моєму конкретному випадку було саме футболом.

Я пам’ятаю, як я забігаю додому з вулиці. Мені трохи більше трьох років, я задиханий, бо що я міг робити на вулиці, якщо не грати у футбол? Я заходжу до кімнати з чорно-білим телевізором. На двох зелених кріслах сидять, нервово вигнувши літерою «с» спини, батько зі старшим братом, і з одержимими, як на старих фотографіях, виряченими очима дивляться в екран. Цей запам’ятований мною образ потім увійшов у сімейний обіг на рівні анекдоту. Батько особливо любить цю історію, бо в ній є щось від ініціації. Дотепер він розповідає про це, як про найважливішу подію в моєму житті, момент, коли я почав ставати «їхнім». Я влетів до кімнати, де наше «Динамо» грало зі «Спартаком», і вигукнув: «Який рахунок?!» На що тато відповів: «Один — нуль». «А хто грає?» — запитав я, і обидва вони нервово, не відводячи від телевізора погляду, розреготались. Відтоді салабон перестав плутати послідовність цих двох питань. Ба більше, він приєднався до цих двох серйозних чоловіків, так само нервово вигнувши спину літерою «с» і так само почав уболівати за наших. Тобто футбол — це завжди від самого початку не твій вибір, який стає твоєю планидою на всю решту життя.

Ще одна драма. Я не мав вибору, за кого саме мені вболівати. Приблизно так само, як і тепер не маю вибору: я нездатний відмовитись від цього вболівання. Припускаю, що я не один такий у світі. Тому порівняння з обрізанням, як в ісламі, в цьому випадку аж ніяк не перебільшення. Один раз мусульманин — завжди мусульманин. Колись я почув від брата, який вимальовував своїм гарним почерком на стандартних аркушах великі літери «Д», сакраментальну фразу: «Динамівцями народжуються». Мабуть, точніше було б сказати: «Динамівцями помирають». Але хто тоді з нас думав про смерть, коли попереду ціле життя, увінчане перемогами команди Лобановського, щемкими очікуванням матчів і поїздками за 450 кілометрів до Києва на футбол.

Гадаю, футбол був якщо не різновидом, то точно замінником релігії в нашій атеїстичній країні. Його феноменальність полягала в тому, що він був чистим одкровенням — найбільш безглуздою і безсенсовою справою, якій люди раптом надали величезного значення. Бо що може бути примітивнішим за копання м’яча ногами? Що взагалі робить людина ногами, крім ходьби? Вона копає м’яч і намагається забити його у ворота за допомогою партнерів по команді. Мета проста: забити якомога більше і якомога менше пропустити. По суті, це нічим не відрізняється від будь-якої іншої командної гри з м’ячем. Але чомусь саме футболу належить абсолютна першість — до такої міри, що можна сміливо стверджувати: існує футбол і десь на периферії імперії розваг — увесь інший спорт, включно з зимовою та літньою олімпіадами, тенісним турніром «Роллан Ґаррос» і чемпіонатом світу з хокею, які нікому у світі, за великим рахунком, не потрібні.

Дивна річ, я займався у футбольній секції з 8 до 15 років. Цілих сім років свого життя я всерйоз планував стати футболістом. Однак парадокс полягає в тому, що ніколи у справжній футбол на траві я так жодного разу й не зіграв. Я був одним із містечкових майстрів усіх видів футболу, крім головного. Я ганяв м’яча з дворовими хлопцями за трансформаторною будкою. Я грав на асфальті, збиваючи стопи до мозолів. Я грав на земляному ґрунті, ковтаючи пил. Я грав на мотобольному полі, всипаному дрібною колючою мучкою. Я грав на снігу, де не видно було ні розмітки, ні власних ніг. Я грав у багнюці в Калуші Івано-Франківської області, хоч нам казали, що це футбольний газон. Я грав на піску, кризі, танковому полігоні, у шкірвендиспансері і в лісопарку. Я грав на дерев’яних дошках спортзали та м’яких матах. Я грав без аутів, офсайдів і кутових. Я грав дуже часто навіть без воротарів. Але зіграти на траві мені ніколи так толком і не довелось.

Мій футбол, крім усього іншого, ще й великий обман, профанація, щось зовсім інше — іноді девіація, а іноді й повне його заперечення. Жодної дисципліни, жодного тренера, жодних установок на гру, жодного ліміту часу — повна імпровізація і плювання на принципи та правила. Гра до останнього поту і до першої крові. В моєму футболі було можливе все. Якось ми вибили м’яч за межі нашого майданчика. І один із нас пішов його шукати. Він довго нишпорив і раптом зупинився, як укопаний. Там, у високій траві, замість м’яча лежав ще свіжий труп чоловіка. Тому коли говорять, що футбол — це життя, я згадую цей трохи кумедний випадок і про себе додаю: «І смерть також».

Єдине, що поєднувало мій недофутбол із футболом великим — це процес копання і забивання. І коли я дивлюся справжній футбол, то насправді не знаю, що воно таке. Хоч інколи мені і здається, що я дуже добре його розумію і відчуваю. Але насправді це сфера моєї найменшої обізнаності. Мені не дана канонічна форма цього виду спорту в безпосередньому досвіді, але дані всі інші його різновиди. В моєму дитинстві наївний, дворовий футбол називали «дирдиром». Етимологія і значення цього «полінезійського» слова мені зовсім невідоме, але припускаю, що щось серйозне «дирдиром» не назвали б. Воно чимось схоже на дитяче белькотіння або на пердіння, на стан первісної безжурності або на веселу розвагу. Загальним місцем є уявлення про футбол, як про гру колективну. І весь його пафос — це командна гра, де один за всіх і всі за одного. В моєму конкретному випадку футбол виявився способом реалізації індивідуального начала. Найчастіше мені кричали: «Бондар, дай пас!» Але я любив «мотатися», часто перетворюючи командну гру на єдиноборство. Десь там, далеко були ворота, в які принагідно можна було поцілити, але важливішим був процес — фінти, мотання, піжонство, самомилування і самонасолода. По суті, я руйнував футбол. Напевно, заради того, щоб він не зруйнував мене.

Саме тому, думаю, я й не став футболістом. Бо якби став, то був би дуже середнім футболістом, яких і так в українському футболі не бракує. Хоч якби все склалося на користь футболу, невідомо, чи я взагалі б зумів зв’язати докупи три слова. А якби зумів, то, як і тепер, скажу їх із повною відповідальністю і святою впевненістю: «Динамо» Київ — чемпіон.

ЮРІЙ ВИННИЧУК

ТІ, ЩО СТЕЖАТЬ ЗА НАМИ

Травень 1983 року був особливо теплим, Львів потопав у пахощах бузку, фіялок, тюльпанів і нарцисів. Дні стояли сонячні й неймовірно радісні, хоч совєтська дійсність і не розділяла тієї радості, яку випромінювала природа, — якраз півроку тому до влади прийшов старий чекіст Юрій Андропов, і мацаки грізного КГБ з новим завзяттям стали проникати у вікна і двері, в душі й голови, ламаючи слабких і нищачи міцніших. Але сонце кликало на вулицю, і тому нічого немає дивного в тому, що по обіді місто переповнювалося дитячим галасом, а сквери і парки над вечір залюднювалися.

Учитель фізкультури Роман Ревакович вивів школярів восьмого класу у підніжжя Кортумової гори неподалік Янівського цвинтаря, розділив їх на дві команди і сів на лавочку, спостерігаючи за грою. Інша учителька у цей час займалася з дівчатами гімнастикою, і ті заздро позирали на хлопців, які ганяли м’яча, бо робили це не з примусу, а з задоволенням. За такого погідного дня футбол був спасенною думкою — заняття у прохолодному спортзалі, в якому не ставало тепліше навіть у найбільшу спеку завдяки товстелезним стінам старої будови, задоволення не приносили нікому.

Ревакович, закінчивши Празький університет, наприкінці 1930-х був форвардом українського клубу «Україна», але що по війні відкалатав сім років на Сибірі, то усе, на що він міг сподіватися, — це бути вчителем фізкультури, здоров’я ще дозволяло йому працювати, та й виходу не було, пенсія йому навіть у сімдесят ще не скоро світила — довоєнний стаж і тюрми йому ніхто не зарахував.

Десь так на середині гри м’яч злетів високо-високо і в мить, коли сонце усім, хто спостерігав за м’ячем, засліпило очі, непомітно перелетів через двометровий облуплений мур, де розкинулось захаращене пустище з давно всохлими фруктовими деревами, які цупко обвив дикий виноград та обсіли ворони. Пролунав хрускіт сухого гілляччя, тихий шурхіт і все стихло. Хлопці уже збиралися лізти за м’ячем через мур, коли щось схоже на вітер сколихнуло сухими деревами, і м’яч раптом вилетів із того боку та впав на поле. Однак вітру не було, а дерева знову стояли непорушно, мов скелети у музеї. Гравці кинулися до м’яча і остовпіли: це не був їхній м’яч. Це був дивний м’яч, якого вони ще ніколи не бачили, а крім того він був старий, зачовганий, із брудними плямами і латками. Вони загукали учителя. Ревакович наблизився і відчув, як у грудях щось кольнуло, а відтак перехопило подих. Він упізнав м’яча, то був старий німецький м’яч із довоєнних часів. Він підняв його і побачив рештки витертого напису, з якого можна було упізнати лише окремі літери, але він знав, що це за напис — «Adidas». Нижче можна було розрізнити рік 1936 — саме з цього року фірма «Adidas» почала випускати м’ячі. Як він тут опинився і хто його пошпурив із-за муру?

Учитель пояснив хлопцям, яку реліквію вони тримають у руках, але залишилася загадка їхнього м’яча, їм його ніхто не квапився повертати.

— Там далі є вилом у стіні, — сказав Ревакович, — ходімо подивимося, куди пропав наш м’яч.

Пустище зустріло їх липким павутинням і криками сполоханого вороння, під ногами хрумтів хмиз, спурхували з трав’яних гущавин розгнівані комарі й мушки і вилися над головами, колишній сад геть здичавів, заріс і перетворився на справдешні джунглі, крізь які не так просто було продертися. А проте вони намагалися роззирнутися і відшукати м’яча, адже то був шкільний м’яч з інвентарним номером, і учитель за нього відповідав. Опинившись у саду, Ревакович відчув незрозумілу тривогу, яка опанувала ним, серце забилося так, мовби він щойно здолав сходи на п’ятий поверх. Він зупинився і спробував з’ясувати джерело тієї тривоги, але не помітив нічого вартого уваги.

Школярі пронишпорили по кущах добрих півгодини, озброївшись палицями та зазираючи під кожен кущ, але м’яча не було, зате до їхніх вух долинуло скавуління, тонке і пронизливе, воно долинало від руїн будівлі, що стирчала сірими облупленими стінами серед кущів і сухотних дерев. Вікна будівлі були давно вибиті й зяяли чорними дірами, але зсередини усе ще чулося оте дивне скавуління, і вся компанія рушила туди, не в змозі стлумити цікавості. Та коли вони проникли туди, де лежали купи цегли, тиньку і напівзотлілих дощок, то таємниця скавуління відкрилася дуже просто: то скавуліла єдина віконна рама, яка зосталася на одній зі стін, розгойдана невідомо якою силою, бо вітру не було.

У сусідній кімнаті, доволі просторій, вони побачили старі лави і столи, а на стіні — велике дерев’яне розп’яття густо подзьобане й посічене. Хтось торкнувся стола і він повалився набік, як старий дід, якого штовхнули у натовпі. Кольорові скельця на підлозі свідчили, що вікна колись були оздоблені вітражами. Що то була за будівля, вони не здогадувалися, на церкву вона схожою не була, але якийсь стосунок до церкви мусила мати.

Зрозумівши, що м’яча вони й тут не знайдуть, хлопці вийшли у сад і продовжили пошуки. Хто-зна скільки б це тривало, якби раптом з-за будівлі не вийшов старий чоловік, сперся на костур і почав спостерігати за ними. Ревакович, помітивши дивного гостя, наблизився до нього і запитав:

— Ви, часом, не бачили нашого м’яча?

— А що — залетів сюди? — спитав дід.

— Так. Але звідси вилетів якийсь старий м’яч… Я таким грав у футбол ще до війни.

— А-а, то звична річ… звична річ…

— Що ж тут звичного?

— То ви ніколи нічого не чули про семінарський сад?

— Оцей?

— Еге… То була богословська семінарія, чи то пак бурса, — дід кивнув на будівлю, — а оце довкола неї був сад. Які тут красні дерева росли! Сам Шептицький любив сюди прийти та помріяти, ая… Бувало стане оно під тим тюльпановим деревом… хоча яке то вже тюльпанове дерево?.. Іно скелет лишився… і милується… А квіти на ньому росли білі-білі… і запах розливався такий аж голову п’янив… А що вже бджіл було — то аж повітря гуло… Та вони тут і пасіку мали, грядки, квіти, все тут було…

— А що потім сталося?

— Коли потім? За совєтів? А ви ніби не знаєте?

— Ні. Не чув.

— То я вам вповім. Ці семінаристи створили футбольну команду. У 1946 році вони оно на тім полі, на котрім, певно, і ви граєте, тренувалися. І раз їх побачили енкаведисти та й почали з їхньої гри насміхатися. А семінаристи були теж на слова не скупі та й відповіли такими самими кпинами. Слово по слові, домовилися вони про дружню зустріч на полі. Одної неділі зійшлися обидві команди, чекісти поприводили своїх жінок і дітей, щоб ті побачили, якого вони жару дадуть. Але жару не вийшло, бо семінаристи забили енкаведистам шість голів, а ті ані одного, хоча й грали дуже брутально, копали по ногах, хапали за руки… Ну і тепер настала черга сміятися бурсакам. Але енкаведисти так просто не змирилися і викликали бурсаків на другу неділю. Але й другу гру вони програли і пішли дуже лихі. А за кілька днів увечері приїхало їх на вантажівках зо дві сотні, оточили бурсу, вивели хлопців у сад і змусили копати яму, а відтак їх усіх постріляли, залили вапном і засипали землею.

Ревакович слухав, затамувавши подих, і щойно, коли дід скінчив оповідати, помітив, що школярі згуртилися за його спиною і теж слухають.

— То вони що — і досі там… у тій ямі?

— А де ж їм ще бути? Ходіть, покажу…

Дід повів їх за будівлю, де довелося їм продиратися крізь хащі кропиви і будяків, і вивів на простору галявину без дерев біля бічного муру, посеред галявини виднівся чіткий квадрат, довкола нього буяла висока лепехата трава яскравого зеленого кольору, і тільки квадрат, у якому трішки запалася земля, був порослий низенькою блідою травичкою, над якою не вилися ані метелики, ані мушки.

— От бачите? — кивнув дід. — Тут навіть трава не хоче рости. Тут вони всі й лежать. Колись доживете до щасливіших часів, то не забудьте про це місце. Щоб по-божому тих дітей поховали, а то душі їхні й досі мучаться.

— А що ви мали на думці, коли казали, що то звична річ?

А-а… то, бачите, яка справа… це місце дивне… Тут не раз щось пропадало, а натомість вигулькувало якесь старе луб’я… Таке враження, що хтось робить заміну, привласнює щось новіше, а викидає непотріб… Не в одних вас тут м’ячі пропадали, але вам ще повезло, бо вам викинули м’яча, яким ще можна грати, а бувало, що викидали саме дрантя від м’яча… Або скине хтось вбрання та повісить на дереві коло муру, потім прийде — а висить подерта стара хламида. Чи мешти замінять на дерев’яні гупанці.

— Та йдіть! — здивувався Ревакович. — Мені оце вперше така пригода. Але хто ж то може бути?

— Та хто ж — вони… — дід кивнув на зелений квадрат. — Не спиться їм, не лежиться… Кажу ж — мучаться душі їхні…

— А звідки ви про усе так добре знаєте?

— О-ой, прошу пана, то все на моїх очах було. Я тоді в бурсі був за сторожа… Коли енкаведисти приїхали, я на даху сидів, латав діру. Перед тим дощ лив і в одному місці дах протікав, от я дочекався, що випогодиться, сонце трішки дах підсушило, я й поліз. Дірка була маленька, я хутко справився, аж тут авто загуркотіли. Я завмер і сидів там, як щур. Вони мене й не помітили.

Ревакович підійшов ближче до місця розстрілу і уважно придивився до трави. Здавалося, вона була мертва, хоч і не була сухою. Якийсь стриконик, що досі весело сюркотів неподалік, стрибнув посеред квадрата, вчепився лапками за стебло пирію, хвильку погойдався і раптом, наче підстрелений, звалився на землю, сіпнувся кілька разів і завмер. Ніщо у тій траві не ворушилося, не зумкотіло і не зблискувало крильцями.

Коли повернувся до хлопців, діда уже не було.

— Куди він подівся?

— Пішов у ті руїни.

Капітан КГБ Ігор Королюк дивився на учителя, примруживши очі, злегка засліплені сонячним промінням, що лилося з вікна, і думав про те, що знову йому доручили справу, яка не завершиться нічим добрим. Ось сидить перед ним цей учитель, який за інших обставин міг бути професором в університеті, і розповідає якісь байки. Хоча… м’яч…

— Той м’яч у вас? — перебив він учителя.

— Так, прошу пана.

— Не називайте мене «прошу пана». Звертайтеся до мене «товариш слідчий».

— Так, товаришу слідчий.

— Завтра принесете його сюди. І що було далі, коли ви зайшли у будівлю за тим старим?

— Я його не знайшов. Він зник. Я обійшов усі закапелки, але — жодного сліду.

— Хіба там не було других дверей?

— Були і не одні, але геть завалені цеглою і дошками. Він би не міг через них вибратися.

Капітан закурив і поглянув на годинника: уже дві години триває ця розмова, а кінця нема.

— І як ви це пояснюєте — запитав утомлено.

— Ніяк.

— Далі.

— Я зібрав дітей, ми ще трохи понишпорили за нашим м’ячем, але так його й не знайшли. А коли вийшли на стадіон, то виявили, що у двох хлопців пропали кеди, а на їхньому місці опинилися старі стоптані мешти… Правда, фірми «Ваt’а»…

— Як-як ви кажете? Можете написати?.. Отак — з апострофом?

— Так. То були мешти славетної довоєнної чеської фірми. Я сам у таких ходив. Але по війні фірму націоналізували, і вона вже випускала взуття під іншою назвою… Здається, «Svit»… А власник фірми Ян Батя, який очолив її по трагічній смерті брата Томаша, емігрував до Канади і там уже заснував фірму «Bata Shoes». Без апострофа.

— І ті мешти, само собою зрозуміло, є у вас?

— То були мешти для гри у футбол. Я подумав, може, варто створити у школі музей спорту…

Капітан примружив очі ще дужче і подивився на учителя таким пронизливим поглядом, що в того сіпнулися вуста.

— А ви, часом, не жартуєте? Щось дуже підозрілі збіги… І м’яч, яким ви грали, і мешти, які ви носили… Хочу нагадати, що жартувати з нами не варто.

— Я це знаю.

— Авжеж, що знаєте. Хоча тоді ви теж пожартували, визнавши, що працювали на американську розвідку.

— Якби вас протримали босим на зимній кам’яній підлозі три доби без їжі, не дозволяючи ні лягти, ні сісти, ви б і не в такому призналися.

— То були інші часи. Зараз ми з вами розмовляємо у затишному кабінеті. Бачите — на вікнах навіть ґрат нема.

Капітан підвівся, розправив плечі і пройшовся по кабінету, затягуючись димом. Потім зупинився і запитав:

— Скажіть мені… навіщо ви у це все вплутали дітей? Чому ви не поговорили з тим божевільним на самоті? Невже конче було, щоб і діти слухали?

— Я не помітив, як вони підійшли ближче і стали за моєю спиною. Я їх не кликав.

— Ну ви їм пояснили, що усе це маячня? Що ніхто нікого не розстрілював?

— Так. Я сказав їм, щоб нікому про це не розповідали.

— Ні, ви повинні були попередити їх, що це брєд сивої кобили! — капітан підвищив голос. — Розумієте? Брєд! А що ми маємо зараз? — капітан розкрив папку. — Ось. Учень восьмого класу Ковальчук Петро, який чув той брєд, розповів про почуте учневі дев’ятого класу Корпану Орестові, а Корпан Орест переповів це однокласникові Стрільціву Романові… І так далі, й тому подібне… Ви розумієте, яка ланцюгова реакція вже пішла? Та мало того! Учень того ж таки восьмого класу Грицик Богдан поцікавився в учителя історії про долю семінаристів, які мали свій учбовий заклад на Кортумовій горі… А коли учитель відповів, що нічого про це не чув, учень Грицик Богдан розповів про матч смерті. Він так це і назвав «матч смерті»! І це тоді, коли нам відомо лише про один матч смерті — у Києві. Коли німці розстріляли «динамівців».

— Ви ж знаєте, що це неправда, — сказав тихим голосом учитель.

— Що — неправда?

— Ну, той київський матч. Була ж публікація в пресі, що насправді нікого після матчу не розстріляли.

— Я знаю. То була помилкова публікація. Тим більше, що уже знято фільм, встановлено пам’ятники і раптом… Це ж неправильно. В житті мусить бути місце і для легенди. Але не у вашому випадку. Ви не попередили учнів, що про зустріч із тим божевільним не слід поширюватися. І ось маємо…

— Я не думав, що це їх настільки зацікавить.

— А ви знаєте, що ваші учні уже організували екскурсію на те місце? Знаєте? І повели туди інших старшокласників. Ви завдали нам зайвої роботи і клопоту. — Капітан закрив папку, потім узяв якогось папірця і розписався. — Все на сьогодні. Завтра о п’ятнадцятій чекаю вас. Принесете м’яча і мешти. Ось перепустка, покажете на виході.

Ревакович вийшов із приміщення КГБ на Дзержинського втомлений і вичавлений, востаннє це з ним було багато років тому, але тоді він був молодий, а зараз — то вже інша справа. Жив на околиці в маленькій старій хатині, що складалася з кімнати і кухні. Кілька років тому дружина, з якою він познайомився у таборах, померла, але учитель не занедбав городу і саду, щороку висаджував квіти й городину, сам собі куховарив, а у вільний час читав. Коли за Хрущова війнуло відлигою, він заходився писати спогади про табори, але відлига незабаром змінилася новим приморозком. Переживши у своєму житті вже один обшук, учитель задумався про долю своїх спогадів. А що як їх знайдуть? Вони ж тепер у будь-яку хвилину можуть прийти.

Вдома його зустрів сірий кіт, вибіг назустріч з кімнати, тримаючи у зубах мишу.

— От, який ти молодець, — похвалив його учитель, відібрав мишу і викинув її у смітник. — Ходи, дам тобі молочка.

Кіт був його єдиним співрозмовником, чемно вислуховуючи усе, що господар говорив, час від часу вставляючи своє заспокійливе і дружнє «мняв».

Учитель відшукав товстий згорток, у якому знаходилися його спогади, написані акуратним каліграфічним почерком старого інтелігента, і замислився. Палити було шкода, хтозна, може, ще вдасться дожити до кращих часів. У кухні під підлогою був погріб, де він тримав картоплю, капусту і слоїки з маринадами. Ті закрутки робила ще його дружина, і ледве чи вони ще були їстівними, але викинути їх не піднімалася рука. Тепер усе, що зосталося по ній, було йому дорогим і безцінним. Щоразу, спустившись у погріб, він торкався руками тих слоїків і на душі чомусь ставало легше. Цього разу він теж провів долонею по бляшаних накривках, змітаючи порох, і сам до себе всміхнувся: ці слоїки єднали його у часі з покійною дружиною, вона теж своїми долонями торкалася їх.

Учитель узяв із полиці мішок, сховав у нього згорток, а тоді підняв край ящика з капустою і запхав під нього свій скарб. Потім лежав на канапі й дивився у стелю. Їсти не хотілося, читати — теж. Згадався запущений семінарський сад і той квадрат потахлої трави, під яким лежали юнаки. Тепер, коли цим перейнявся КГБ, можна не сумніватися, що те місце буде знищене. Засиплють, розрівняють і посадять якісь кущі. Відтак уже ніхто не знайде їхньої могили.

Учитель підвівся, сів до столу і почав креслити план саду. Могила знаходилася під самим бічним муром, а відразу за муром розташувалися гаражі, які простоять ще не один рік. З кожного плескатого даху гаража стирчали чорні рури, які правили за комини, але рура, що стирчала з гаража навпроти могили, була найвища і помальована білою фарбою. Крім того, дах гаража був вкритий шифером, тоді як решта дахів — залиті смолою. От він і буде орієнтиром, вирішив учитель. Потім оздобив свій план різними відволікаючими елементами — річка, ліс, церква, гора, траса… Мало що — може, він будуватися надумав на селі.

Тепер йому на душі стало спокійніше, він запарив чаю, вкраяв хліба, поклав на нього зверху плястерки плавленого сирку за 11 копійок, і це був його обід, хоча й міг швиденько зварити горохову зупу з пакета. Котик вмостився у нього на колінах і тихенько муркотів.

Коли капітан, оглянувши речі, що їх приніс учитель, висловив бажання самому провідати руїну бурси, Ревакович відчув тиху підозру, що, либонь, йому знову не минути Сибіру, і хоча епоха Сталіна проминула, але траплялися випадки, коли учителів садили за те, що розповідали учням дещо іншу історію України. Чимало учителів було звільнено з роботи разом зі старою професурою ще на початку 1970-х. Спілкування з КГБ до добра не веде, думав учитель, так чи інак, а мені це не минеться. У кращому випадку піду працювати в котельню — останній прихисток совєтського інтелігента. Про це він роздумував, чекаючи на капітана, який призначив йому зустріч на трамвайній зупинці на вулиці Шевченка.

Капітан був точний і вбраний по діловому, незважаючи на спеку, а що через плече у нього звисав фотоапарат, то скидався більше на туриста, аніж на офіцера держбезпеки. Ревакович полегшено зітхнув, бо найбільше боявся, що кагебіст з’явиться у формі й доведеться чимчикувати в такому товаристві по вулиці. Дорогою вони не розмовляли, капітан курив і зацікавлено роззирався на боки, мовби у цій місцині опинився уперше. Незабаром вони перетнули стадіон і опинилися біля вилому у стіні. Довкола не було ані душі.

— А хіба тут нема брами? — поцікавився капітан.

— Є, але з тамтого боку. Якщо бажаєте…

— Ні-ні, я тільки так…

Вони увійшли до саду, і Ревакович знову відчув ту саму тривогу, що й першого разу. Здавалося, за ними стежать десятки очей, але довкола панувала тиша, кудись поділися ворони, а комашня, що зривалася у повітря з-під ніг, дзумріла якось приглушено, немов не тут, поруч, а десь далеко. Час від часу вистрілювала суха гілка, а уламок її стрибав набік, і тоді кущі здригалися, а з них вилітали дрібні мушки. Як і тоді, жалібно квилила кватирка у будівлі, й капітан запитально зиркнув на учителя, прислухаючись до того квиління. Учитель пояснив, звідки воно долинає, капітан кивнув і попросив показати, де поховані розстріляні семінаристи. Уся та історія скидалася йому на байку. Про те, що розстріли відбувалися у червні й липні 1941 року по всій Україні, він знав. Чекісти перед наступом німців скрупульозно зачищали тюрми з політичними в’язнями, про це були документи і безліч свідчень, опублікованих уже під час війни в окупаційній пресі та за кордоном. Була навіть кінохроніка. А от про масові розстріли уже по війні… такого Королюк не чув. Але враження свого не міг приховати, коли побачив той виразний квадрат низенької прибитої мурави, що виділявся посеред розбуялої рослинності, серед високого до колін пирію, величезних лопухів і гордого будяччя. Такий самий квадрат йому уже доводилося бачити у Івано-Франківську на центральному цвинтарі. Там були поховані жертви 1941 року.

Капітан вийняв фотоапарат із футляра і зробив кілька знімків. Учитель стояв поруч, він не мав жодного бажання зав’язувати розмову з кагебістом і лише чемно відповідав на усі запитання. Погляд його упав на лінію електропередач, яка тяглася простісінько над могилою і далі над гаражами. Як це він її раніше не помітив? Треба обов’язково зазначити на карті.

Відтак капітан рушив до будівлі. Всередині нічого не змінилося, хоча ні — під стіною валялося кілька пляшок пива. Раніше їх не було, отже, учні і справді влаштували екскурсію. Капітан мовчки похитав головою і зітхнув. Вони поволі переходили з кімнати до кімнати, але всюди їх чекали лише купи битого брухту, аж поки погляд капітана не впав на дерев’яні сходи, що вели кудись нагору.

— Як ви гадаєте? Що там?

— Мабуть, горище.

— Ви туди не зазирали?

— Ми ж шукали м’яча. Він не міг туди залетіти.

— Хтозна, — стенув плечима капітан і запалив цигарку. — А що як нам піднятися туди?

— Не знаю, в якому стані ці сходи… Та й перекриття дерев’яне… може, протрухло…

— Нічого, ми обережно.

І він сміливо подався до сходів, а учитель слухняно посунув за ним. Сходи рипіли і потріскували, капітан намагався ставити ноги на краї сходинок, учитель робив те саме, відчуваючи, як тривога усе наростає і наростає. Він навіть добув з кишені пігулку валідолу і поклав під язик. В голові стукали молоточки, тиск відчутно піднімався.

То й справді було горище, доволі просторе, тут також лежали дошки, уламки меблів, а ще різне лахміття, в якому можна було упізнати старі чорні сутани, штани, пояси, черевики, траплялися і старі здуті м’ячі. Учитель підняв одного з них, то був такий самий м’яч, як і той, якого хтось викинув їм з-поза муру, тільки пробитий.

— Вони тут таки справді грали у футбол, — сказав капітан. — І м’яч такий самий. Хтось вирішив із вами пожартувати.

— Якби ж то тільки зі мною.

— А ото… гляньте… що там? — показав у куток, де щось чорніло.

Учитель поправив окуляри, хоча це мало допомогло, бо в кутку панувала темрява. Але капітан підготувався як слід — вийняв маленького ліхтарика і спрямував світло у куток. Тепер можна було упізнати стару дерев’яну скриню, вкриту густим пилом. Підійшовши ближче, обоє змушені були зігнутися, бо у цьому місці дах знижувався, капітан уважно обстежив скриню і здивовано промовив:

— Тут така пилюка, що схоже до неї не торкалися роками.

— Чому це вас дивує?

— Людська цікавість не має меж. Невже ви думаєте, що сюди окрім нас більше ніхто не проникав? Спробуйте підняти віко, а я буду світити.

Така місія учителеві не припала до смаку, але він не сперечався і потягнув віко догори, проте щось його не пускало, хоча жодного замка видно не було.

— Що там таке?

— Щось не пускає… Таке враження… що… — учитель випростався і вдарився головою в балку.

— Ану ви тепер світіть.

Капітан рішуче ухопив віко і смикнув, і відчув, мабуть, те саме, що й учитель, бо не стримався і вилаявся — віко спружинило так, мовби хтось його зсередини притримував. Капітан відступив на крок-два, щоб не стояти зігнутим, вийняв із-під пахви пістолета і скомандував:

— Ану вилазь!

— Ви що — думаєте… там хтось є? — здивувався учитель, все ще не вірячи своїм власним відчуттям.

— А ви думаєте інакше? Певно, там і сидить той ваш дідок. Колишній сторож. Вилізай, бо стріляю! — Але зі скрині не видобулося ані звуку. — Рахую до трьох!

— Може, не треба? — торкнувся його плеча учитель.

— То хай вилізе. Раз… — тиша панувала така, що учителеві аж задзвеніло у вухах і він струснув головою. — Два…

— Слухайте… — проказав учитель. — Він справді збирається стріляти! Він не жартує!

— Три!.. — сказав капітан, але не вистрілив. Хвильку ще зачекав, подивився на ошелешеного учителя, мовби питаючи поради, і заховав пістолета. Відтак роззирнувся довкола, підняв якусь плескату залізяку і спробував підважити віко. Залізяка залізла під віко на кілька сантиметрів і, коли він почав другий її кінець тягнути догори, віко затріщало й подалося, але з таким жалібним стогоном, що аж за душу дерло. Капітан зігнувся і підставив під залізяку плече та наліг уже усім тілом, віко голосно тріснуло і розкололося. Учитель спрямував світло ліхтарика всередину скрині. Там нікого не було. Але й те, що вони побачили, неабияк їх ошелешило. Скриня була повна м’ячів, майок, бутсів, кедів та іншого причандалля, яке можна побачити на стадіоні. Але усе було сучасне, а не довоєнне.

— Ось вам усі ті крадіжки… — сказав капітан.

Учитель підступив ближче і, упізнавши шкільного м’яча, витяг його.

— Куди? — перепинив його капітан. — Речовий доказ.

— Вам мало цих? А я за цей м’яч відповідаю. Ось бачите: інвентарний номер… три, вісім…

— Та добре… Ану ще присвітіть.

Капітан попорався у скрині, але не виявив більше нічого понад те, що вони уже побачили.

— Напевно, той ваш дідок божевільний, — сказав учителеві. — Краде речі й зносить сюди. А натомість підкидає непотріб.

— Але ж ви самі бачили, що скриня вкрита багаторічним пилом.

— Не знаю, як це йому вдалося відкрити скриню, не торкаючись руками… Але факт є факт… Тепер світіть, куди я буду показувати, а я оце все сфотографую.

Фотоапарат клацав і клацав, зблискуючи спалахом, а вчитель відчував, як його починає морозити і хапати така остуда, що мимоволі скулив плечі. Капітан спинився і здивовано глянув на учителя:

— Що це? Звідки цей холод?

— Ви теж відчули?

— Ще б не відчути! Надворі сонце, а тут раптом… — він розглянувся по стриху, але не побачив нічого підозрілого. — Ну, гаразд… Я закінчив, ходімо.

Йдучи до сходів, учитель уважно дивився під ноги, тепер усюди йому ввижалися якісь нажахані обличчя, сформовані з лахміття, ці обличчя прозирали і з роздушених м’ячів, і з купок пороху, і з дощок, їх було безліч, вони дивилися на нього виряченими очима, а їхні вуста щось навіть намагалися прокричати, але не чутно було ані звуку, учитель піднімав високо ноги і робив чудні кроки, намагаючись не наступати на своє марево.

— Чого ви йдете, як чапля? — засміявся капітан, але учитель не відповів: якщо запитує, отже, не бачить того, що він, хоча де певність, що й він щось бачить, бо, може, то тільки візерунки, в яких йому вгадуються обличчя, таке траплялося й раніше, правда, не в такій кількості.

Холод перестав дошкуляти, щойно тільки вони спустилися зі сходів і вийшли в сад.

— Цікаво, де сховався той ваш знайомий. Ну, та нічого, знайдемо.

— А ви помітили, що там, на горищі, пил вкривав не тільки скриню, а й усе довкола. Усі дошки. На них не видно жодного сліду. Здається, там давно нікого не було, хоча…

— Я думаю, якщо постаратися і ступати лише по лахмітті, то слідів видно не буде. Або, наприклад, пройти по дошці, а потім притрусити її пилом. Знаєте, як снігом притрушують сліди? — капітан витяг із кишені пачку «Орбіти» і задумливо покрутив цигарку в пальцях. — То, кажете, брама тут є? Ану ходімо ще й туди.

По той бік будівлі дерев уже було мало, переважали дрібні кущики бузини, браму вони побачили оддалік, обабіч виднілися залишки муру, але ще не дійшовши до неї, вони помітили в кущах перекошеного хреста, який одним своїм плечем торкався землі. До хреста була прибита іржава табличка, на якій ще можна було розібрати: «Артемій Пенцак. 1880–1952».

У цю хвилю за їхньою спиною почувся шелест, обоє озирнулися і побачили літнього чоловіка, в якому учитель відразу упізнав сторожа бурси. Капітан інстинктивно потягнувся за пістолетом, але спинився і запитав учителя:

— Це той, що ви з ним розмовляли?

Учитель на мить завагався, мовби придивляючись до чоловіка і вагаючись, але старий випередив його:

— Авжеж, прошу пана, то я.

— То ви були сторожем у семінарії?

— Ні-ні, не я. Оно сторож, — і він кивнув на хрест.

— А хіба ви не казали учителеві, що були сторожем?

— Може, йому так здалося. Я, прошу пана, ким тільки не був…

— Ви казали, що були свідком розстрілу?

— Боронь Боже! То Артемій був та й мені оповів, а я — де там…

— Тобто ви самі не бачили, але розповсюджуєте.

— Перепрошую. Більше не буду. Але ви мені не дивуйтеся, бо я вар’ят. У Львові колись таких сьвірками називали. От і я сьвірк. Знаєте, як один хлопець не хотів до війська йти і казав, що він цвіркун? Ото він на кожне питання відповідав: «Сьвірк! Сьвірк! Сьвірк!» От і я так: «Сьвірк! Сьвірк! Сьвірк!» Що з дурного взяти?

— А навіщо ви крадете одяг і м’ячі у футболістів, а підкидаєте старе лахміття?

— А це не я!

— Тоді хто? Тут же ж нема більше нікого!

— Та й мене нема. Але вони є.

— Хто?

— Ті, що стежать за вами.

Капітан здивовано роззирнувся.

— Ви їх не побачите, — сказав старий. — Вони думають, що гра усе ще продовжується.

— Яка гра?

— У м’яч.

— Хто — вони?

Та старий скорчив дурну міну і засміявся:

— Сьвірк! Сьвірк! Сьвірк! Сьвірк!

Капітан підніс до очей фотоапарат і клацнув раз і другий. Старий завмер, зображаючи невимовну радість на поморщеному обличчі, потім відвернувся і, згорбивши плечі, пішов поміж кущами, при цьому жодна галузка навіть не здригнулася, коли він її зачіпав.

— Так я і думав — божевільний, — промовив капітан і подивився на учителя. — А ви що мовчите?

— А що я можу сказати?

— Ну, ви тепер зрозуміли, що усе це маячня? Що жодного розстрілу не було? А той квадрат міг утворитися, наприклад, тому, що там колись закопали вапно. Одне слово, я вас попередив. Зберете учнів і поясните усю ситуацію. Ніхто нікого у 1946 уже масово не стріляв. Вони ж не були бандерівцями. Чого їх було стріляти?

— Я розумію, — кивнув учитель. — То ви мене не будете притягати… до відповідальності…

— Ні. Але з учнями переговоріть обов’язково. Інакше будуть неприємності і в директора школи, і у вас.

Вони вийшли на вулицю і, коли капітан потиснув руку учителеві, то відчув, що рука його холодна і волога.

Завідувачем архіву КГБ був старий кадровик Бураченков, на пенсію його не відпускали, бо, працюючи в органах ще з довоєнного часу, носив у своїй голові безцінну інформацію, по яку сягали усі львівські чекісти. Бураченков мав честь бачити самого Лєніна і з радістю виступав по школах, розповідаючи про цю незабутню зустріч, із роками додаючи усе нові й нові деталі та збагачуючи розмову з вождем усе новішими афоризмами, які старанно виписував з книги «Золоті думки».

Капітан Королюк завітав до архіву наступного дня з самого ранку і поцікавився, чи чув Бураченков щось про розстріл семінаристів. Старий чекіст хитро усміхнувся, закинув ногу на ногу і глибокодумно переплів пальці на об’ємному животі. На його лисому черепі запульсували жилки, а кошлаті брови насупилися.

— А для чого тобі знати те, про що знати не треба?

— Ну, це ви загнули! Кому ж іще, як не мені! — і капітан коротко переповів те, що почув від учителя.

Бураченков зітхнув, пірнув руками у кишені, понишпорив, але не намацавши цигарок, звернувся до капітана:

— Дай закурити. — Смачно затягнувшись і відкашлявшись, продовжив: — Навіть не знаю, що тобі сказати. Ти ж займаєшся тим, щоб ця історія не знайшла поширення. Так би мовити, задушити її в зародку. І немає жодного значення, було це насправді чи не було. Бо що це міняє? Чутки про розстріл треба припинити. Інакше народ потягнеться з молебнями, почнуть квіти, вінки носити… Цього ще нам тільки бракувало — львівського матчу смерті.

— То що ви хочете, щоб я від начальника приніс до вас запит? — похмурим тоном запитав капітан.

— Нє, ну ти перестань! Вже він до начальника піде! Ти от що, катай краще в буфет, принеси коньячок і шоколад. От тоді й поговоримо.

Капітан усміхнувся, ця маленька слабість Бураченкова була відома усім, без пляшки до нього хоч і не потикайся, але якщо вже він послав за пляшкою, то історія з семінаристами таки мусила мати місце. Повернувшись до архіву, капітан перекрутив за собою ключ у дверях і сів до столу. Бураченков вийняв з шухляди маленькі позолочені різьблені келишки.

— Ось, бачиш… ці чарочки… З маєтку Ланцкоронських. Ну, наливай. Значить так… Була осінь 1946. Бабине літо. Тут, у цьому приміщенні, під час війни перебувало гестапо. А потім ми зайняли. Ну і потихеньку обживалися. Роботи було дохреніща. В місті залишилося стільки ворожого елементу, що ми не встигали це все виявляти і відправляти куди слід. Слідство відбувалося нашвидкуруч, як на конвеєрі. Поляків ми відправили на Захід, націоналістів на Схід, у Львові в центрі — не повіриш! — всі розмовляли російською. Понаїхало стільки усілякої штабної шушери! І всім подавай панські квартири! Ти б бачив, як їхні жінки у театр ходили! Вони ж у тих конфіскованих квартирах застали весь гардероб. Ну і дамочки повдягалися в нічні шовкові сорочки. А воно ж, коли напросвіт, то труси байкові за руб двадцять по коліна видно! — він залився радісним сміхом. — Да-а, цікаво було подивитися… Один наш полковник, не буду називати фамілії, мив мордяку в унітазі, бо думав, що це і є умивальник, і весь час нарікав, що, блядь, не встигає помитися, а вже вода стекла, а він мусить чекати поки знову набереться. — І знову Буряченков трясся зо сміху і тряслися чорні волосинки, що стирчали з його ніздрів. — По неділях, щоб розслабитися, ходили ми грати у футбол. Мені тоді було тридцять шість. Я був стрункий і дзвінкий.

— А як же Лєнін?

— А що Лєнін?

— Виходить, що ви його бачили дитиною? Якщо ви народилися у 1912, а Лєнін помер у 1924.

— А дитячі спогади, я тобі скажу, найміцніші. От знаєш, я зараз не пам’ятаю деколи, куди окуляри поклав. А запитай мене, що я робив 21 квітня, чи 10 травня, чи 15 вересня 1924 року, — я відповім.

— Можливо. Але ж розмови з Лєніном…

— Слухай, чого ти пристав? Тобі що, про Лєніна розповісти? Наливай. Я його бачив, як оце тебе. Але ж учням цього мало, правда? От я й… Ага… значить грали ми у футбол. У нас був і свій стадіон, але його окупувало начальство. От ми ходили туди, до Янівського цвинтаря. Зранку там грали працівники склозаводу, а тоді, після церковної служби семінаристи. А після них — ми. Ну, а це ж неділя, сам розумієш. Зранку заправилися, дещо і з собою взяли, сонце голову припекло і почали наші тих бурсаків зачіпати. А під кінець домовилися про спільну гру.

— Ну, я це знаю. Ви програли раз і другий. Але хіба за це розстрілюють?

— Ні, не за це. Але якраз у березні ми ліквідували греко-католицьку церкву. Усіх католиків, які не хотіли переходити у православ’я, відправляли на лісоповал. Переважно то були старшого віку люди. Так що надії на те, що вони виживуть, було мало. А от що робити з молодими? Ну, відкалатає він там років десять чи й усі двадцять п’ять, повернеться і знову почне каламутити воду. От і прийшла вказівка згори — ліквідувати.

— Не розумію логіки… Молодих партизанів відправляли в табори, а семінаристів розстріляли?

— Ну, ти ж подумай. Партизани — це ж тупі селюки… ну, яку він несе ідеологічну небезпеку? А ці інтелігенти… серед них, між іншим, були не тільки місцеві… а було й кілька бельгійців та італійців. Тут же ж Шептицький ще у 1913 запросив до Львова бельгійських ченців-редемптористів. Вони вивчили українську мову, заснували монастир і школу. Відправити їх назад у Бельгію чи в Італію? Щоб заробити новий менінгіт?

— А ви чули про те, що якісь речі там, на стадіоні, можуть зникати, а на їхнє місце з’являються інші… старіші…

Бураченков усміхнувся, кутуляючи на язику шоколадку.

— Ти хочеш і це розслідувати?

— Я хочу докопатися правди.

— Ми там трішки прокололися… свідків, здавалося, не було… а потім виявилося, що сторож усе бачив.

— Як ви це виявили?

— Розстріл відбувся пізно. Поки яму викопали, поки їх у розход пустили, уже й ніч застала. То ми наступного дня приїхали, щоб зачистити сліди. Полізли на горище, там люк на дах відкритий, а на даху — інструменти. І недопалки. Сухі. А вдень був дощ. Так що ті недопалки мусили увечері з’явитися. Почали ми того сторожа шукати, але він, як у воду скочив. А тепер ти кажеш якийсь дід з’являється… То, може, це він і жартує так? Краде новіші речі, а підкидає старіші? Зроби облаву… Може, вдасться його піймати. Ой, щось натомився я з тобою. Досить на сьогодні.

— А маєте якісь документи про той розстріл? Список імен?

— Усе в Москві. Все, що стосувалося УГКЦ, відправили до Москви. Хоча, думаю, вони там уже все знищили. Нема людини — нема справи.

— Чи відоме вам таке ім’я — Артемій Пенцак?

— Артемій Пенцак… — Бураченков задумався, повторив ще кілька разів: — Пенцак… Пенцак… Давай ще по чарці… — А випивши, струснув головою і підняв догори вказівного пальця: — Але чекай, є ж картотека. — За кілька хвилин він уже повертався з папкою, розкрив її і радісно повідомив: — В саме яблучко! Це ж і був той сторож, якого ми шукали. Ось він! — і простягнув фотографію літнього чоловіка.

Капітан глянув і відчув, як йому по спині поповзли мурашки — з фотографії на нього дивився той самий «вар’ят», якого вони з учителем зустріли на пустищі.

— Що таке? — зацікавився Бураченков, помітивши реакцію капітана.

— Я бачив його могилу.

— Оцього?

— Так. Але… і його самого.

— Що? Не може бути! Йому ж зараз… чекай… сто два роки!

— Виглядав на вісімдесят… не більше…

— Значить, це не він.

— Але у мене є фото.

— Давай сюди.

— Його мали проявити у лабораторії. Може, уже й готове.

Капітан набрав номер лабораторії і попросив принести фотографії до архіву. Тим часом Бураченков прибрав зі столу пляшку і чарки, а натомість поклав цілу стопку папок і, підморгнувши капітану, занурився у котрусь із них. Незабаром з’явився фотограф із виразом провини на обличчі. Він поклав стопку фотографій перед капітаном і розвів руками:

— Більшість знімків неякісні… я нічого не міг зробити… тобто їх проявити неможливо…

— Як то неможливо? — обурився капітан і став розглядати фото. Але чіткими фотографії вийшли тільки ті, які він знімав у саду. Ані квадрата на траві, ані того всього, що вони бачили на горищі будівлі не виявилося — суцільні темні плями. А найгірше, що й замість фотографії діда виднілася розмита пляма, у якій лише вгадувалися контури чоловіка. Зате фотографія з хрестом вдалася. Бураченков узяв її, уважно роздивися і сказав задоволено:

— Чудово. Я її покладу ось у цю папочку і можна вважати, що справа щодо сторожа нарешті закрита.

Капітан не заперечував, він був ошелешений і не знав, що думати.

Через кілька днів його викликав начальник.

— Ми того твого учителя звільнили… Не знаю, як ти, а я йому не довіряю. Таке враження, що він усе це вигадав. Про того сторожа.

— Школярі його теж бачили.

— Ну, мало що — божевільних багато. Як ти казав: «Сьвірк? Сьвірк? Сьвірк?» От комік! Вчора я послав екскаватора, і він загорнув той квадрат. А будівлю розвалили і усе вивезли. Тепер там викорчують усі сухі дерева, посадять нові і буде парк. А то чортзна-що відбувається. Поруч стадіон, а тут тобі така дика місцевість. І ось іще… ти здай той фотоапарат, нехай наші майстри подивляться. Він уже старий. А візьмеш новіший. Все, можеш іти.

Капітан затупцяв на місці.

— Що ще? — запитав начальник.

— Та от учитель… йому до пенсії лишилося небагато…

— Ти що — добрий самаритянин? Знаєш чим цей твій учитель займався під час війни? Партизанив на Поліссі.

— Тобто воював із німцями?

— Воювати воював, але під якими прапорами! Ні, таких людей до школи й на кілометр підпускати не можна.

Капітан покинув кабінет начальника з почуттям провини перед учителем, який фактично не був ні в чому винен. Він же ж не знав, що буде молоти той божевільний перед школярами. Хоча божевільний виявився хитрим, при ньому не сказав нічого. Та не це дивувало капітана, а те, що фотографії не вдалися і якраз ті — найцінніші. Такого з ним ще не бувало.

Він зайшов до свого кабінету, вийняв із шафки пляшку коньяку, налив чарку і вихилив. Потім сів за стіл, погортав папери, закурив і, відкинувшись на спинку крісла, задумався. Йому згадалося, як учитель ступав, наче чапля, там, на горищі. Так, наче остерігався на щось наступити. Що то могло бути? А ще — скриня, яка не піддавалася, а віко пружинило… Згадався і дивний холод, який пробирав до кісток, хоча довкола панувала спека. Тепер там буде парк, і більше нікого не прониже холод. А божевільний… Як йому вдалося іти поміж густими кущами, не зачепивши жодної галузки?

Капітан Ігор Королюк висунув шухляду, вийняв чистий аркуш паперу, узяв лінійку і став креслити план саду: мур, по той бік — гаражі з чорними коминами, а над одним — білий… а по цей бік — широкий квадрат… Поруч намалював колію, сторожову будку, озеро і кілька маленьких човнів…

Хотів ще затушувати квадрат, аби відтінити, але передумав…

СЕРГІЙ ЖАДАН

БІЛІ ФУТБОЛКИ, ЧОРНІ ТРУСИ

05.00

І тоді вона говорить: стій, де стоїш, залишайся на місці, зробиш крок — я за себе не відповідаю. Знаю, погоджуюсь я, ти навіть на телефонні дзвінки відповідаєш через раз. Що з тобою, кажу, заспокойся, злізай звідти. Ні, говорить вона, навіть не думай, говорить вона, ще один крок — і я стрибаю. Почекай, знову погоджуюсь я, не роби дурниць — там квітник, думай куди стрибаєш. Навіть не намагайся мене відмовити, говорить вона, ще крок — і я лечу. Добре, погоджуюсь я, лети, все одно це перший поверх, так що лети куди хочеш, а я пішов. І тоді вона говорить: чекай, говорить, поясни мені таку річ — який може бути футбол о п’ятій ранку? Єврокубки, мала, відповідаю я їй, єврокубки. Які єврокубки о п’ятій ранку?! — кричить вона, і її чорне волосся аж іскрить від недовіри та підозри. Навіщо ти взув ці жахливі зимові черевики? — кричить вона. На що ти витрачаєш наш бюджет? Коли ти влаштуєшся на роботу? Чому з цього свого футболу ти кожного разу приповзаєш на рогах? Що це за футбол такий? — кричить вона, бовтаючись на підвіконні. Ей, відповідаю я їй на це, мала, хто з нас, зрештою, цікавиться спортом? Що ти розумієш, питаю я її, в тактиці єврокубкових поєдинків? Займайся своїми справами, займайся кухнею, займайся дітьми. Але у нас немає дітей! — знову кричить вона, немає! Ну а звідки вони в нас візьмуться, коли ти весь час на підвіконні висиш, відповідаю я й виходжу в коридор, чуючи, як вона розчахує віконну раму й вистрибує вниз, і летить, летить у холодному жовтневому тумані, пробиваючи повітря своїм легким гарячим тілом, заплітаючись своїм вологим волоссям за осіннє сонячне проміння, летить-летить із нашого першого поверху, але так нікуди й не прилітає.

06.00

Добре, думаю я, все це завжди можна вирішити — завжди можна вигадати щось із роботою, навіть із дітьми при бажанні можна щось вирішити. Головне — воля й бажання. Але ось як передати тривогу й сум’яття, які огортають тебе від самого ранку, ще напередодні гри, ще коли й не йдеться про жодну гру, ще коли взагалі не відомо, хто буде нам протистояти, з ким доведеться мати справу? Як передати гіркоту в горлі й скрегіт зубів, нервові розлади й слухові галюцинації, як загалом можна розповісти про те, чого немає — про передчуття футболу, про велику науку всепрощення, котра допомагає вижити й стати на ноги після чергового розгрому? Як це передати? звертаюсь я до безнадійних алкоголіків на зупинці, до бюджетників і двірників, до школярів і проституток — до всіх мешканців нашого спального, котрі за якимось фігом випхалися о шостій ранку другого жовтня на печальні вулиці. І пройшовши дворами, мерзло ховаючи руки в кишенях, запихаюся до переповненого вагону, знаючи наперед, що це буде великий день і важка гонитва за сонцем перемоги, й завершитися вона має чимось неймовірним і по-кошмарному прекрасним, чимось таким, що виправдає всі попередні негаразди, всі розчарування й розгубленість, усі ці стрибання з вікон і спроби втопитися у власній ванні. Оскільки перемоги завжди єднають, а роз’єднані ми саме через катастрофічні показники в сезоні.

07.00

І аж тоді до мене відступає громадський контролер, велика, позбавлена любові туша, здається навіть, що жіноча, хоча я о сьомій ранку можу й помилятися, і говорить грубо й непривітно — мовляв, пасажире, добре було б з твого боку оплатити проїзд. На що я йому відповідаю: Вася, кажу я йому примирливо, пішов ти на хуй, подивись на мене, подивися на кожного з нас — який проїзд? Ми всі їдемо в одному напрямку, нам усім по дорозі, Вася, говорю я йому, які талончики, сьогодні футбол, Вася, я особисто їду саме на футбол, і що з того, що тепер лише сьома ранку, мене це все одно не зупинить. Всі ми тут пільговики, всім нам належиться поступатися місцем і подавати руку дружби, тому поступись мені місцем, Вася, поступись місцем або візьми мене на руки.

Але він навіть слухати не хоче і відразу ж влаштовує якийсь бабський скандал, і я розумію, що ніякий він не Вася, що все значно гірше, і що цим маршрутом на футбол я скоріше за все не потраплю. І всі ці пасажири дивляться на мене з холодним інтересом, як лікарі на щойно померлого пацієнта, з яким довелося довго морочитись. А ось коли я сходжу на зупинці, посеред туману й мороку, Вася висовується в двері й противним бабським голосом питає: ей, пасажир, а з ким хоч граємо?

З турками, відповідаю я, з турками. Як можна настільки не цікавитись спортом, Вася?

08.00

Да, говорить, Саша Ефіоп, турки. Терпіти не можу турків. Все зло в турках, вся біда від них. Душити їх потрібно, душити й різати. Він сидить за компом і говорить це, не скидаючи навушників. Він і живе так — не скидаючи навушників, тому намагається не відходити далеко від робочого місця. Сидить і викачує щось важливе з глибин мережі, не забуваючи постійно говорити. Ранок, піднесення й натхнення, і я сиджу в його кімнаті, заваленій одягом, який уже навіть не пахне, так давно його тут кинули, і говорю Саші — давай, подивись, що там пишуть, що там за турки. Та нічого хорошого не пишуть, каже на це Саша, спекотно буде. І з турками ще та історія. Розібратися потрібно буде з турками, не залежно від того, хто переможе, і з яким рахунком закінчиться матч, тому що з турками інакше не можна, турки слабкості не вибачають, у них релігія така. Ти бачив що вони їдять? Бачив, говорю я, овочі. Так і є, киває у відповідь Саша, тому краще не розслаблятися. Краще бити першими.

09.00–10.00

Мені двадцять п’ять. Два роки я сиджу без роботи. Рік як я її не шукаю. Півроку я живу з цією психопаткою, котра вгризається щоранку в мою горлянку, намагаючись знайти зі мною спільну мову. Два тижні як ми з нею не розмовляємо. Третій день мене видзвонюють із мого банку. Але все своє життя я ходжу на стадіон. Я ходжу туди взимку і навесні, восени і влітку. Я ходжу на товариські матчі й матчі регулярного чемпіонату, я ходжу на ігри з фаворитами й на зустрічі з якимись гівнодавами, я ходжу сам і з друзями, ходжу в будні та по вихідних, ходжу здоровий і з температурою, в сніг, дощ і жахливу серпневу спеку. Тому що в інших місцях мені просто нецікаво. Мені й на футболі теж не надто цікаво, я наперед знаю, кому ми зіллємо й хто зіллє нам. Але я ходжу й буду ходити, тому що футбол дає нам надію, говорю я, звертаючись до всіх контролерів цього міста, які стоять зараз переді мною, питаючись, якого хуя я роблю в квартирі Саші Ефіопа о дев’ятій ранку, чому я не піду додому й не займусь чимось корисним. Так ось, звертаюсь я до них, футбол — це дивна річ, яка, за умови, що ви знаєте правила й розумієте стратегію єврокубкових поєдинків, дасть вам надію, яка торкнеться ваших сердець холодними слизькими пальцями, зупиняючи час і заповнюючи простір, і цієї надії не дасть вам ні тато з мамою, ні жодне трамвайно-тролейбусне управління, на яке ви витрачаєте свої кращі роки. Хоча у вашому випадку говорити про кращі роки взагалі смішно. Але не зважаючи ні на що — футбол витягує нас зі зневіри й покинутості, він як церква: ви можете навіть не вірити, проте все одно співаєте разом із іншими, принаймні щоби зігрітися. Бо скільки не співай поза колективом — все одно не зігрієшся. Хіба що співатимеш у сауні.

11.00

В гастрономі, куди він затягнув мене в пошуках чогось солодкого, оскільки багато курив зранку і потребував глюкози, Саша Ефіоп раптом штовхає мене вбік і говорить: дивись, говорить, турки. Та де, не погоджуюсь я, це китайці якісь. Які ще китайці, запекло говорить Саша, ти на шкіру їхню подивись. Нормальна шкіра, говорю, жовта. Та вони просто не миються, відказує Саша, це турки, ти подивись як вони поводять себе, нарвано. Зараз побачиш. І він підходить до кількох китайців і намагається говорити з ними якимись турецькими словами, які вичитав на порносайтах. Китайці злякано мовчать, бачиш, кричить мені Саша, нарвані які, й раптом завалює крайньому з них, і китайці кидаються на вихід, розсипаючи крупи й давлячи ногами рафінад, а Саша тягне мене кудись у підсобку, і ми вибігаємо на вулицю через чорний хід, гублячись посеред базарних рядів і відраховуючи хвилини до початку матчу. Вперед, шепочуть мені на вухо кондуктори й контролери, давай, пасажире, вперед, гра вимагає руху, перемога перекреслює всі неприємні моменти, тримай темп, пам’ятай про тактику.

12.00–17.00

Саша Ефіоп знає всі рибні місця, всі базові точки підготовки до матчу, він тягне мене за собою, і за той час, що лишається до початку гри, ми місимо з ним в’язкий туман у кварталах довкола стадіону, переходячи з одного підозрілого місця до іншого, налаштовуючи й накручуючи себе, зустрічаючи знайомих, котрих стає щоразу більше. І на одному з перехресть, десь під світлофорами, котрі світять сьогодні так заклично, аж навіть автівки на них не зупиняються, ми натрапляємо на Сєню Гаррінчу. А Сєня стоїть під світлофором, і пахне пивом та морем, хоча передусім, звісно, пивом, і важко похитується на своїх нерівних ногах — слюсар на одному з колишніх оборонних підприємств, він кохається в футболі з раннього дитинства, проте сам ніколи не грав, оскільки має проблеми з ногами, вони в нього різної довжини, за що Сєню в цеху й прозвано було Гаррінчею, чим він неабияк пишався. Подивившись на нього збоку, в людини довірливої та недосвідченої справді могло скластися враження, що перед нею стоїть потріпаний суперниками майстер спорту, так уже відчайдушно стримлять у різні боки його нижні кінцівки. До того ж Сєня вміло й старанно підтримує щодо себе цей міф старого незламного бійця, котрий знає ціну позиційній обороні та швидким контратакам. Ось і тут, побачивши нас, рішуче затягує до найближчої ригачки, змітає зі столу чиюсь рибу та капелюхи, неуважно киває відвідувачам, котрі шанобливо повертаються в його бік, мимохідь замовляє нам якоїсь кріпленої отрути, і відразу ж переходить до головного.

17.30

— Тут все просто, — говорить Сєня, — я все прорахував. З турками головне протриматись першу годину. Потім вони посипляться.

— Аякже, — невдоволено погоджується з ним Саша Ефіоп, — ясно, що посипляться. Ще б їм не посипатись, — погрозливо додає він.

— Да, точно, — переконує нас Сєня, — я все продумав. Головне — перечекати першу годину. Чекати і не вийобуватись.

Він це говорить так авторитетно, так упевнено перевалюючись із короткої ноги на ще коротшу, що нас швидко обступають місцеві миряни, котрі, в принципі, вірять у перемогу команди, проте потребують так чи інакше доброї пасторської звістки, тому слухають Сєню побожно, доливаючи йому в його пластиковий дитячий стаканчик різнобарвні рідини й підтримуючи обережно за лікоть, коли Сєню заносить на повороті. Він довго говорить, але сказавши все, вичовгує надвір, в сутінь, і ми всім гуртом випихаємося за ним, не маючи жодного наміру спинятися й здаватися, й вишукуючи нові теплі нори, де закипає полум’я й плавиться залізо, і де гуртуються загони прочан, готових будь-якої миті рушити на білі, як сонце, стадіонні вогні.

18.00

І всі вони говорять лише про сьогоднішню гру. В усіх барах та піцеріях, під кіосками та магазинами, на перехрестях і в підворітнях. І ми ходимо по колу вже кілька годин, всюди натрапляючи на цих серйозних і запеклих чоловіків, які довго й наполегливо переконують у чомусь один одного й усіх навколо. І всім їм, ясна річ, є що сказати, вони напевне давно в усьому розібралися — ці турки, з ними справді все не так просто, з ними дійсно все заплутано, але не для того, хто розбирається в тактиці єврокубкових поєдинків. А вже хто-хто, а вони розбираються. Вони розбираються в цьому від самого ранку, і їм давно вже все зрозуміло, потрібно лише дочекатися найголовнішого й витримати невпинний барабанний бій в осінньому небі.

18.30

Всі наші знайомі, всі випадкові перехожі, з якими ми тут братаємось, всі голоси, котрі лунають із наших дешевих потертих телефонів, і всі невитравні запахи довколишніх під’їздів, всі діти, підлітки й крикливі пенсіонери, всі жінки з їхньою косметикою, і бармени з їхньою холодною відстороненістю, мінти в метро, бізнесмени в джипах, котрі намагаються пробитися крізь натовпи коло зупинок, безтурботна харківська бомжота, котра не так збирає порожні пляшки, як полює за недопитими, бабці з передмість, які торгують підозрілими виробами незрозуміло з чого, африканські студенти, котрі злякано визирають із вікон своїх гуртожитків, спортивні фахівці, котрих неможливо порахувати, так багато їх з’являється, галасливі колони, що крокують від наливайки до наливайки, ревізуючи запаси радості й алкоголю — нас стає щоразу більше, і нам стає щоразу краще, і щойно я втрачаю пильність та обережність, як моя бита в боях нокіа озивається недобрим гудінням.

18.45

— Привіт, — голос її звучить нетверзено й від цього докірливо, — як справи?

— Привіт, мала, — намагаюсь я говорити твердо, — нормально, готуємось.

— До чого? — не розуміє вона.

— До гри, — пояснюю.

— Я ногу зламала, — додає вона трагічно.

— Кому? — не розумію я.

— Я з вікна випала, — приречено видихає вона.

— Потрібно бути уважнішою, — намагаюсь я говорити примирливо.

— Послухай, — голос її бринить, — мені дуже погано. Приїжджай. Ти можеш хоча би раз мене послухати? Приїжджай, подивишся свій футбол удома. Хочеш, я сходжу куплю тобі бухла?

— Боюсь, не дійдеш, — сумніваюсь я, — з переламаною ногою.

— Послухай, — в голосі її з’являються металеві нотки, — якщо ти зараз не приїдеш, я з собою щось зроблю.

— Мала, — я теж намагаюсь говорити суворо, — не влаштовуй сцен. Давай не сьогодні, добре? Ти ж знаєш, як це для мене важливо.

— Що для тебе важливо? — кричить вона, вже не стримуючись. — Знову побитися з якими-не-будь арабами?!

— З турками, мала, — холодно поправляю я, — з турками. Як можна настільки не цікавитись спортом?

І топлю свою нокіа в холодному розливному пиві.

19.00

І ось коли не лишається ні сил, ні терпіння, коли сурми в небесах задихаються від ентузіазму і електричні вогні спалахують, як блискавки, коли кров закипає й міняє свій колір і співи за вікном стають хрипкими й незрозумілими, ми зриваємося врешті на ноги — не твердо, проте вперто, й розплачуємося за весь битий нами посуд, платимо за всіх друзів та знайомих, за всіх родичів та ворогів, і виходимо на вулицю, в чорні ями жовтневого вечора. І першим виходить Саша Ефіоп, збиваючи урни зі сміттям, а за ним поспішаю я, а вже десь за мною, допиваючи на ходу з чужого посуду, поспішає Сєня Гаррінча, безсовісно шкутильгаючи чорними дзвінкими калюжами. І сотні сотень горластих бійців, і тисячі тисяч добровольців, неадекватні міські партизани з повними кишенями монет, цигарок та карамельок, кельнери й патрулі, школярі й вуличні спекулянти, всі ми рушаємо в бік космічних вогнів нашого недобудованого стадіону, під срібні вогні й золоті прожектори, світло яких буде відбиватися в наших зіницях. Нам надто неспокійно живеться в наших родинах, аби ми не вибиралися в морок і дощ складати шану спорту й мужності, ми надто добре знаємося на грі, аби дивитися її в теплі й затишку, у нас усе надміру налагоджено, щоби ми з цим мирилися. Тому марш уперед, штурмові загони безпорадних загарбників, вище стяги, лузери, карбуй крок, молода гвардіє міських божевільних — сьогодні всі святі крокують у наших струнких шеренгах, сьогодні апостоли будуть дбати про президента нашого клубу, бо на кого йому ще покладатися як не на апостолів, тримаймо стрій, втягуймося у вири й гарячі потоки, що стають усе підступнішими.

19.15

І чим ближче до брам, чим більше довкола людей у погонах, тим більш збудженими й неспокійними виглядають наші знайомі, та й ті, кого ми бачимо вперше — теж виглядають не кращим чином. Небезпека опинитися поза межами свята робить нас усіх витривалими й радісно злими, і кожен учень петеу, кожен дрібний підприємець і задрочений клерк говорить, дивлячись у сірі холодні очі працівників внутрішніх органів: що, начальник, шмонай не шмонай, найголовніше все одно не витрусиш — не витрусиш нашу зневагу, яку ми плекаємо на вулицях і під’їздах, в офісах і фабричних цехах, у парках культури та відпочинку, нашу зневагу до всіх перевірок і правил, до необхідності вивертати кишені й приховувати очевидне. Вона, наша зневага, завжди з нами, і скільки ти не перетрушуй особисті речі, скільки не копайся в одязі, все одно навіть близько до неї не підступишся. Ми всі — консультанти й вантажники, члени партійних осередків і музиканти симфонічних оркестрів, таксисти, нудисти і пропагандисти клали на ваші обов’язки, товаришу сержант, клали на правила поведінки в громадських закладах, клали на правила фаєр-плей та правила пожежної безпеки. У нас свої стосунки з громадським спокоєм, тому шмонай не шмонай, товаришу сержанте, твоя присутність лишається ніким не поміченою, зайвою і непотрібною, ти просто не зможеш зупинити нашу ходу до перемоги й забуття, ти можеш зробити цю ходу хіба що більш виснажливою й небезпечною, проте головне в цій грі лишається поза твоєю мінтовською компетенцією — тактика й стратегія єврокубкових поєдинків, прекрасна, нікому не потрібна футбольна статистика, з якою нам доводиться жити. Ах, командире, якби ти знав хоча б десяту частку цієї статистики, якби ти міг усвідомити весь той безлад показників за сезон, який ми завжди тримаємо в своїй голові, ти би просто вкоротив собі віку за допомогою табельної зброї. Але ці знання лишаються для тебе закритими, захованими осіннім туманом і завішаними нашими бойовими прапорами, тому давай, попускайся, це свято не для тебе, ти просто тінь із розширеними повноваженнями, які на нас у будь-якому разі не розповсюджуються.

19.30

І тепер вони продираються крізь кордони, проносячи на трибуни вогонь і попіл, легкі, як дихання, алкогольні напої й тверді та гострі предмети, вибираються вгору, під самий дах, у пошуках своїх місць, розмахують газетами й шаликами, перегукуються й чіпляються об пластикові стільці. І кожен знає — що нам можуть зробити ці чортові турки, хіба здатні вони нас спинити, хіба нас узагалі може спинити щось, включно зі смертю? Ми протискаємося на трибуни, і я боковим зором бачу, як кондуктори-контролери безсило відступають убік, не маючи змоги відібрати в наших братів по зброї їхні незаконні, проте незамінні предмети першої необхідності, за допомогою яких ми будемо підтримувати в собі кипіння крові й бездонність легень — все те, що допоможе нам у сьогоднішньому протистоянні цивілізацій та релігій, допоможе вибрати вірну тактику й єдино можливу стратегію.

19.45

І перші спонтанні бійки на трибунах, перші зіткнення й локальні конфлікти лише додають усім жвавості й бадьорого запалу. І чорні небеса пробиваються світлом ліхтарів, аж видно все, що там робиться, видно всіх святих, котрі сьогодні, безперечно, будуть на нашому боці, оскільки як можна лишити без турботи й господньої уваги таку кількість неприкаяних і нетверезих прочан, котрі так натхненно займають свої та чужі місця й чекають на пригорщі дарів та чудесних знаків, як можна оминути своєю ласкою таке скупчення психів, 20 000 загублених у мороці горлянок, які викрикують щось брутальне й неполіткоректне, проте чесне й зрозуміле навіть найбільш далеким від професійного спорту святим.

20.00

І тоді святі відкривають всі шлюзи, і повітря над нашими головами аж дзвенить від напруги і благодаті, й починається гра, і всі 20 000 великих телячих сердець, і 20 000 нервових систем запалюються, мов новорічні гірлянди, палають і рвуться від радості й захвату, і що може бути важливішим за твої крики й прокляття, за твій безголосий спів і галасливе незадоволення — твоя неврівноваженість лягає в підмурівок командної гри й загальної перемоги, ти частка великого клопіткого процесу, без твоєї підтримки й твоїх підвивань, у них, на полі, нічого не вийде, підступні турки задавлять їх, відчувши, що ти заспокоївся, тому в жодному разі не можна замовкнути, тим більше, коли ти маєш що сказати всьому турецькому народу, а якщо й забудеш потрібні слова — поруч із тобою завжди є 20 000 ораторів та промовців, готових доповнити тебе в тих місцях, де тобі не стає словникового запасу.

20.15

І коли Жажа на п’ятнадцятій хвилині пулить повз воротаря майже з центру поля, я вже знаю, що це, можливо, взагалі найкращий день у моєму житті, й кращого в мене вже не буде. І краще б померти просто зараз, тут, на руках у Саші з Сєнєю, пасти смертю хоробрих на улюбленій північній трибуні, на якій я знаю кожну тріщину до ремонту і кожну після, де я прожив стільки солодких хвилин, і ще більше — гірких та непоправних, де високі склепіння так урочисто озивалися на мій переможний вереск, кращого моменту просто не буде, коли ще наші будуть грати так легко й невимушено, коли ще суддя буде до нас таким лояльним, коли ж і помирати, як не тепер — у мить найбільшого тріумфу.

20.45

Що взагалі було в моєму житті? Школа виживання, печальні курси акліматизації, втрата будь-яких професійних навичок, відмова від перспектив кар’єрного росту, зречення від шлюбних контрактів, відписування батьківської спадщини на користь громади, відлучення від церкви, вигнання з партійного осередку — я нічим не відрізняюсь від решти спраглих на цій трибуні, нас усіх поєднує пам’ять про наші втрати, ми й тримаємося один одного через відчуття спільно втрачених скарбів та капіталів. Нас тримає на цих пластикових стільцях велика солідарність чоловіків, із багатим, проте невтішним досвідом, із чіткими уявленнями про життя, із безліччю спогадів та безліччю фантазій, із любов’ю до жінок, які ніколи не відповідали нам взаємністю. Нас утримує на ногах призвичаєність до місцевого клімату й алкоголю, ми пізнаємо один одного за розфокусованими поглядами й різкими жестами, нами водить по стадіону потреба справедливості й жадоба реваншу, і той, хто думає, ніби справа лише в рахунку, ніби саме рахунок збиває нас у зграї чи розганяє нас по наших квартирах, той просто нічого не розуміє в чорних закутках запеклої чоловічої свідомості, в глибоких штольнях нашої невпевненості та переконаності, той нічого не розуміє в тактиці єврокубкових поєдинків, котрі вимагають від нас терпіння й витримки, покори й смирення, без яких неможлива жодна велика перемога, думаю я, і за рахунку 2:0 на нашу користь ми йдемо на перерву.

20.54

І за той короткий час, що відводиться командам на відпочинок, Саша встигає набрати на всіх, так що вистачає і мені, й Сєні, і якимось випадковим китайцям, і якимось малознайомим школяркам, і якомусь бабоподібному чуваку, який причепився до нас під трибуною і говорив до мене, як до брата, не бажаючи від мене відходити, довго й плутано розповідав щось про свою любов до Манчестера, про те, що з дитинства шаліє від Манчестера, і просто не розуміє, як можна цікавитись кимось іншим, і схлипує при цьому своїм бабоподібним носом, аж Саша не витримує і говорить, що хай навіть і Манчестер, аби там турків не було, і я починаю проштовхуватись назад, на трибуну, не маючи що додати, оскільки мені що Манчестер, що турки — одна міра світової порожнечі, один рівень відторгнення та розпорошення, і мене відразу ж утягує у вир, і викидає на трибуну, на світло, де я пхнуся вгору, давлячи чиїсь кросівки й наплічники з рештками бухла, оле-оле, ми всі тут, ніхто не загубився, ніхто не відстав від потяга, не дезертирував і не перебіг на бік супротивника, це найкращий день у нашому житті, й навіть якщо ми зараз тут помремо, якщо трибуна під нами обвалиться, мов курс долара, це буде прекрасна братська могила, й на ній виростуть довгі червоні троянди, в яких вихованці школи олімпійського резерву будуть губити шкіряні м’ячі, зшиті вручну в далекому Пакистані.

21.45

А коли все завершується, і холодне провалля неба стискається від задоволеного крику 20 000 щасливих голосів, ми рушаємо на вихід, але все це швидко перетворюється на веселі танці в тунелях, де всі обіймаються й губляться. І коли губляться всі китайці й усі безробітні, всі вахтери і міліціонери, і я теж починаю губитися, безпорадно йдучи на дно великого алкогольного моря, і хитка зникома реальність пливе перед моїми, наповненими сльозами радості очима, раптом чіпка й надійна братня рука встигає схопити мене за комір і рвучко висмикує на поверхню, де вечірнє повітря знову озивається свистом та диханням, скандуваннями й освідченнями, і важкий непоквапливий натовп тягне нас за собою в напрямку помаранчево-жовтих вивісок, за якими відкриваються місячні обрії й космічні глибини.

22.30

Як же ми не погубимося, думаю я, як нам не втратити один одного в цій м’ясорубці загальної любові та прихильності? Але попереду мене криголамом рухається крізь натовп Саша Ефіоп, прокладаючи шлях нам із Сєнєю, і ми ввалюємося до якоїсь святково захаращеної піцерії, де є все, крім піци, і вливаємося в натовп переможців, котрі саму гру не дивилися, але тішаться не менше за нас — тих, хто бачив усе на власні очі. Що ти там видивляєшся? — кричу я Саші, котрий уважно й неприхильно розглядає групу якихось мирних хасидів, котрі давляться у кутку холодними, як ранкове метро, шматками піци, що там? Вони, холодно відповідає на це Ефіоп, це вони. Хто? — не розумію я. Турки, відповідає Ефіоп, це вони. З чого ти взяв? — не погоджуюсь я. Бачиш, як піцу неакуратно їдять, відповідає Саша холодно й підсідає до хасидів. А і справді, думаю я і підсідаю поруч. А вже коло мене сідає, пришкутильгавши, і Сєня Гаррінча, почесний слюсар Київського району. Сідає і важко мовчить, даючи всім зрозуміти важливість і непересічність моменту. А коли хасиди, відірвавшись від піци, дивляться на нас плаксиво й запитально, ми їм відповідаємо:

23.00–00.15

— Служиві! Коли вже ви принесли розбрат і нетерпимість у наші лави, то маєте за все і відповідати.

— За що? — не розуміють хасиди.

— За розбрат і нетерпимість, — повторює Ефіоп.

— Точно, — додає Сєня.

— Бог один, — панікують хасиди, — що нам ділити? Хочете піци?

— Сміливі заяви як на смердючих турків, — цідить Саша, підводячись.

— Але ми не зовсім турки, — протестують хасиди. — Ну, подивіться на нас.

— Я на вас давно дивлюся! — запевнює їх Саша. — Зранку, — додає він і тягнеться за першим хасидом.

Сєня й собі було тягнеться, проте не розраховує ваги тіла й валиться разом зі стільцем, перевертаючи за собою все, що наші нові знайомі мали намір спожити за тихою вечерею. І шматки піци летять на биту Сєніну голову, як метеорити в нічний океан, а хасиди, зірвавшись із місця, кидаються навсібіч, так що Саша й не знає, за кого з них хапатися, і коли наряд прибігає на крики й пробує його заспокоїти, він ще довго скаржиться молодому наляканому сержанту на нестерпну підступність турків та їхню вроджену схильність до мімікрії.

02.00

І не заспокоюється навіть по довгій виховній розмові з сержантом, навіть коли з нас беруть гроші й відпускають із миром, навіть коли ми довго й безрезультатно ломимося назад до піцерії, і коли знаходимо останні освітлені кіоски, що загасають у темряві, як перегорілі лампочки, він навіть тоді не заспокоюється. Аж випивши все, що було, наговоривши продавщиці в кіоску цілу купу компліментів і запропонувавши їй одружитися, доки свідки стоять на ногах, він мирно дозволяє узяти себе під руку й потягнути на проспект, де ще можна впіймати хоча б якусь машину.

02.30

А коли Сєня ловить таки чорне пом’яте пежо, то в салоні попереду сидять два безсонних грузини, і мені це видається не дуже добрим знаком, проте немає ради, потрібно їхати, і ми з Сєнєю впихаємо нашого приятеля на заднє сидіння й притискаємось до нього з обох боків, щоби його не надто штормило в цій небезпечній нічній мандрівці. І все складається добре — Сєня тихо дивиться у вікно, я дивлюся в інше, а грузини мирно перемовляються поміж собою якоюсь своєю грузинською мовою, мирно й розважливо, час від часу вставляючи до примхливої кавказької говірки якісь іноземні слівця, почувши які Саша щоразу сторожко й недовірливо стріпує головою, проте швидко заспокоюється й далі засинає.

02.40

Але грузини починають крутити радіо, і на якійсь хвилі потрапляють на веселих діджеїв, котрі оголошують, що цієї пізньої та незатишної години для всіх, хто не спить і не знає чим зайнятися, співає зірка турецької естради Таркан. І тут він блискавично реагує:

02.40

— Ага, то все-таки турецької! — Повторює він зловтішно, так ніби виправдалися його найгірші сподівання. — А що я говорив!

02.40

І далі вже й не говорить нічого, просто стрибає поміж передніх крісел, хапаючись відразу за обох грузинів, котрі від несподіванки навіть не чинять належного опору. Водій той і взагалі кидає кермо, відмахуючись від Ефіопських обіймів, а напарник його сповзає під крісло, тож пежо просто пірнає в придорожні кущі й там благополучно глохне. Я відчиняю дверцята і починаю тягнути Сашу назовні, з тим щоби припинити це братнє кровопролиття. Але Ефіоп злісно опирається і молотить навсібіч кулаками й носаками, крутиться, як в’юн, нізащо не бажаючи відпускати таку жирну здобич. І коли я хапаю його за ногу й тягну на себе, він заряджує мені підбором у підборіддя, так що я злітаю в жовтневе повітря й падаю на спину, в прогірклі трави, дивлячись як просто наді мною в низькому невидимому небі поступово й незворотньо згасають зорі, й чорнильні води небуття падають згори, розплющуючи й ламаючи мене на дрібні безпорадні частини.

03.30

Будинки, повз які я проходив, видавались знайомими — колись я тут, безперечно, був. Якийсь час я йшов сам, аж раптом із-за рогу вийшов цілий гурт — мовчазні й зосереджені постаті, короткі фрази, темний одяг — і рушив поруч зі мною. З довколишніх під’їздів, арок та дворів виходили щоразу нові й нові перехожі, стаючи з нами в одну колону, хвіст якої скоро почав губитись у темряві. Ставало нас щоразу більше — хтось чекав на перехрестях і, пропустивши перші шеренги, приєднувався, хтось вибігав звідкись із темряви, а хтось вистрибував із великих автобусів, що мертво стояли на зупинках. Твердо й насторожено карбували ми крок важкими черевиками, іноді ділячись поміж собою сигаретами, іноді один одного про щось питаючи. Довго рухались темним проспектом, минаючи лікарні, заводи та універмаги, рухались уперед, у густому мороці, повз чорні вікна й забиті брами, вздовж порожніх колій і покинутих кінотеатрів. А коли темрява стала зовсім густою, ми врешті зупинилися, важко видихаючи мокре повітря.

04.00

І тоді в очі нам ударили різкі й потужні ліхтарі, відразу ж осліплюючи, і потрібен був якийсь час, аби ми звикли до цього яскравого світла. Аж потому ми розгледіли їх за усім цим світлом. Було їх одинадцятеро, були вони в білих футболках і чорних трусах, потойбічна бойова дружина, «команда футбольних святих», вони перепинили нам шлях і дивилися на нас похмуро й осудливо. Ми не знали, що сказати, й чекали, коли вони самі заговорять.

І один із них, той, чия футболка була особливо білою, сказав, дивлячись просто мені у вічі:

04.15

— Ось ти, — звертався він до мене строго й вимогливо, — що ти тут робиш?

— Я іду, — відповів на це я. — Разом із усіма.

— А куди ти йдеш? — Запитав він знову.

— Туди, куди й усі решта.

— Звідки ти тут узагалі взявся? — Поцікавився він.

— Я на футболі був, — відповів я. — Звідти й іду. Давай, начальник, пропусти нас. Ти ж бачиш, нам потрібно пройти.

— Та з якого фіга, — здивувався він, — я маю вас пропускати?

— Послухай, — відповів я, — ти ж сам усе прекрасно розумієш. Ти ж знаєш, куди ми йдемо, звідки ми тут узялися, чому ми збиваємось у зграї й витрачаємо свої життя в бійках, сварках і взаємних претензіях. Ти ж не можеш не знати, що значить для нас ця можливість долучитися до багатотисячних хорів, які славлять перемогу й відвагу. Ти ж розумієш, що крім наших звичок, фобій і залежностей у нас немає нічого справжнього й нічого вартісного. І весь цей футбол, всі ці нарочиті пристрасті й роблене шаленство, вся ця наша удавана злість і стимульована радість — все це лише спроба відтворити в щоденному житті щось таке, що давно й незворотньо було нами втрачено, але про що ми ніколи, ні на мить, жодної хвилини не забували. У нас немає нічого, крім наших викривлених уявлень про те, що б у нас, у принципі, мало бути. І кому як не тобі, начальник, мають бути зрозумілими ці тривога й сум’яття, з якими нам доводиться постійно мати справу. І якщо ви справжні святі, якщо ви маєте в цьому житті вплив бодай на щось, просто відійдіть убік, залиште нас сам на сам із нашим футболом, із нашими чоловічими слабостями й забобонами, з нашою серйозністю й нашим маразмом. Просто відійдіть убік і дайте нам пройти. Всім іншим нас забезпечить президент нашого клубу.

Він на якусь мить замислився. Враз озирнувся до своїх.

— Пєтя, — крикнув до крайнього, з капітанською пов’язкою на руці, — що робити будемо?

— Та пропусти ти цих зомбі, — ліниво озвався капітан. — У них сьогодні свято. Чотири — один усе-таки.

05.00

— Ей, пасажир, — він схиляється наді мною, обережно торсаючи за плече. — Підіймайся.

Я підводжу голову й розглядаю в сутінках його бабські оспалі обриси.

— Шо нада, Вася? — питаю незадоволено, прислухаючись до головного болю, що розтікається з глибин черепної коробки.

— Вставай, пасажир, — говорить на це Вася протяжним бабським голосом. — А то замерзнеш. Добре, що я тебе помітив. Поїхали, підкину до метро.

Він розвертається і рухається в бік трамвая, що порожньо стоїть віддалік, ніби акваріум, у якому давно повмирали всі риби.

04.30

— Ладно, мала, — говорю я, помовчавши, — я тобі зараз усе розповім. Щоби ти розуміла, в чому тут річ. Тактика єврокубкових поєдинків, мала, полягає в тому, що ми всі потребуємо розуміння й співчуття. Відсутність розуміння й брак співчуття роблять нас безпорадними перед дощами й заметілями, викручують нас, вибивають із нас наші тепло та совість. Дуже важливо мати можливість порозумітися й бути почутим, дуже важливо мати про що поговорити і чим заповнити безкінечний розлогий час, в якому нам довелося жити. Важлива любов, але так само важливим є дух запеклості, долучення до тривожних механізмів, які рухають хмарами в небі й рибою в водоймах. Важливою є серйозність усіх наших перемог і поразок, їхні гіркота й солод, оскільки без них ми взагалі не відчуваємо жодного смаку. Ми самі витворюємо собі ці химери, й починаємо в них вірити, оскільки йдеться нам не так про реальність цих химер, як про реальність віри. Саме вона виправдовує всю нашу наївність і нетерпимість, усі наші дитячі захоплення та забобони, наш страх, розчарування й правопорушення.

Футбол не вирішує наших проблем. Але він дає зрозуміти, що більшість проблем є надуманими й вигаданими, сумнівними й штучними, як положення поза грою. Футбол — це велика ілюзія, велика умовність, яка, втім, дозволяє нам лишатися самими собою, не дає нам кінцево замовкнути, розпалює в нас вогні й заливає нас, ярус за ярусом, крижаною водою радості. Футбол, на відміну від решти життя, не до кінця втратив це неймовірне відчуття чесного протистояння, чіткого розподілу, можливості справедливого суддівства. Тому що в футболі насправді все дуже просто і дуже чітко — білі футболки, чорні труси, помаранчеві хмари, зелене сонце, рожева трава.

МАКС КІДРУК

ТРАНСФЕР

Історія однієї великої поразки

1

Гадаю, пройшло вже достатньо часу і я можу розкрити деякі подробиці, до сьогодні невідомі широкому загалу, що стосуються ганебного програшу нашої найвідомішої футбольної команди. Я маю на увазі чемпіона України — «Торпедо» (Київ).

На перший погляд моя історія видасться вам неймовірною, ба навіть дещо неправдоподібною. Однак уважний читач, пригадавши всі ті пристрасті, що вирували довкола кошмарного матчу між столичним грандом та напівпрофесійною провінційною командою, безперечно, вловить раціональне зерно в моїй розповіді й, об’єднавши всі факти докупи, зрозуміє, що я нічого не вигадую.

Неймовірність цієї оповідки полягає зокрема в тому, що всі чинники, які призвели до розгрому славетного «Торпедо», не мали аніякого відношення до самого футбольного матчу. Таке твердження звучить дивно, але це щира правда… Словом, я краще почну розказувати, як усе було насправді, щоб ви самі змогли помаленьку розібратись у цій неприємній історії.

2

Тієї ночі, коли ми з Тьомиком ушивалися з Києва, рятуючись від працівників італійського посольства, київської міліції, невеликої зграйки футбольних фанів (загальною чисельністю 350 чоловік), чотирьох представників ФК «Торпедо» (Київ) та кількох найбільш затятих чиновників із Федерації футболу України, я подумки прокручував події останніх десяти днів, намагаючись з’ясувати для себе причини такого галасу. Після нетривалих роздумів мені вдалося виділити два епізоди, котрі й лягли в основу того, що преса цілком заслужено нарекла «найбезчеснішою, стидкою і безславною» поразкою в історії столичної команди.

Першим поштовхом до всіх наступних пригод став провал моєї афери з одноразовими окулярами для сонячних затемнень.

Сподіваюсь, ви пригадуєте, як на початку минулої осені (якщо точніше — першої суботи вересня) вся Україна готувалася спостерігати унікальне явище — повне сонячне затьмарення. Через те, що дана знаменна подія мала відбутися у світлу пору доби та ще й припадала на вихідний день, а також не в останню чергу завдяки ЗМІ, які ще за місяць до затемнення почали трубити про нього по всіх загальнонаціональних телеканалах, пересічні громадяни вельми зацікавились ідеєю поспостерігати все на власні очі. На центральних майданах великих міст облаштовували оглядові площадки, люди об’єднувались у гурти і розчищали дахи багатоповерхівок, готуючись простежити за зникненням світила. Проте ніхто чомусь не думав про те, що навіть під час затемнення більшу частину часу Сонце зберігає достатньо сильну яскравість, нещадно сліплячи всіх обсерваторів, котрі не мають спеціальних захисних скелець. Відтак у моїй макітрі зародилась геніальна ідея продавати простенькі картонні сонцезахисні окуляри прямо у натовпах, що слідкуватимуть за подією. Ретельний моніторинг ринку показав, що в одних лиш великих містах я зможу продати 240 000 паперових окулярів!

Не довго думаючи, я позичив у знайомих бандюків необхідну мені суму американських грошей (готівкою, на короткий час, але під скажені проценти), затим замовив у Китаї півконтейнера одноразових окулярів і найняв вісімдесят п’ять, як це модно нині казати, ритейлерів — молодих хлопців та дівчат — для розповсюдження товару в натовпах.

План був бездоганний. Кожні окуляри я оцінив у 10 гривень. А що таке 10 гривень, коли мова йде про подію вселенського масштабу, правда? Враховуючи, що собівартість одиниці продукції становила 89 копійок, я міг би непогано на цьому піднятися. Міг, але… весь прожект пішов коту під хвіст. І все через кляту погоду. В суботу, коли те чортове сонце затемнялося, над Україною цілий день цідив дощ, а хмари стояли такі, що в обіцяний час повного затьмарення на землі навіть не потемнішало…

Замість двохсот сорока тисяч, я продав аж сім штук. Та й ті зі знижкою… Класичний «epic fail», що там казати.

Після такого провалу за мною повсюди совались троє накачаних громил (довірені особи кредитора), безперестану нагадуючи, що їм потрібні: варіант а) — їхні двадцять чотири тисячі баксів, або ж — варіант б) — мої яйця. Першого у мене не було, а з другим я не мав анінайменшого бажання розлучатись. Втративши надію перепозичити у кого-небудь зі знайомих таку велику суму, я звернувся по допомогу до рідного дядька Стьопи. Він уже сьомий рік працював механіком на заводі «Alfa Romeo» в Італії.

Дядя Стьопа, чесно кажучи, дуже крутий по натурі чоловік, а тому перед від’їздом я завбачливо не згадував про гроші. Спершу я просто повідомив родича, що збираюсь його навідати, а вже згодом, прибувши до містечка Портелло поблизу Мілана[1], виклав суть проблеми і попросив дядька здійснити стабілізаційне вливання в мою фінансову систему. Замість вливання дядя Стьопа ледь не дав мені в табло і сказав, що мене (цитую) «давно пора підвісити за одне місце, тож, якщо ті насильники вчинять наді мною розправу, він тільки порадіє, мовляв, це однозначно піде мені на користь». Я чемно подякував і поїхав назад до Мілана. У мене, знаєте, ніколи не клеїлося з кревними родичами.

Отака була перша причина.

Другою причиною всіх подальших негараздів став той клятий трансфер. Найгучніший трансфер літнього міжсезоння української Прем’єр-ліги. Наш футбольний гранд «Торпедо» (Київ) придбав у міланського «Інтера» молодого нападника Реймандо Джуніперо. Боси київського клубу виклали за футболіста нечувану суму, яка відповідала річному бюджету обласного центру в Україні, однак усі були щасливі й задоволені. Ну воно й зрозуміло: хороший понт дорожче грошей.

Вперше в історії українського футболу гравець такого класу в’їжджав в Україну, а не виїжджав із неї. Ясне діло, про це писали всі ЗМІ, і фотографія усміхненого русявого Реймандо прикрашала шпальти різноманітних українських газет та журналів. Футболіст мав би отримувати безпрецедентну, як для України, зарплатню — 180 000 євро на місяць!

Ці епізоди дали початок двом вервечкам подій, котрі певний час розвивались незалежно одна від одної і, здавалося, були далекими від того, аби колись перетнутися. Одначе примхлива панянка Фортуна розпорядилась інакше. Абсолютно непов’язані між собою історії несподівано зустрілися і міцно переплелися. І сталося так, що перетнулися вони в салоні новенького «Airbus А320» компанії «Alitalia», котрий прямував з Риму до Києва. Саме цим літаком, витративши останні гроші, я повертався на Батьківщину. Саме цим літаком Реймандо Джуніперо та його агент вилітали в столицю України.

Щоправда, була ще й третя, причому, мабуть, найголовніша причина, без якої історія, що я збираюсь вам повідати, була б неможлива в принципі.

Я веду мову про разючу схожість між Реймандо Джуніперо та Тьомиком, моїм давнім напарником.

Річ у тім, що Реймандо походить з австрійсько-хорватської сім’ї (попри те, що має італійський паспорт і від народження проживає у Мілані) і зовнішністю зовсім не скидається на типового італійця. Молодий нападник на вигляд худий, вилицюватий, має яскраво сині очі та довге русяве волосся, що трохи кучерявиться, і це… в точності відповідає моєму Тьомику. Звісно, хлопці є далекими від того, щоб називатись близнюками, однак із певної відстані їх можна легко сплутати. Я навіть не раз кепкував зі свого друзяки, турляючи йому під носа «його» свіженьку фотографію на шпальтах різноманітних спортивних видань. Після того, як інформація про перехід Джуніперо в «Торпедо» підтвердилася і про трансфер розтрубили в усіх ЗМІ, на мого напарника нерідко тицяли пальцями у метро. Через це я глузував із товариша ще більше. І дарма. Тоді я ще геть не кумекав, які вигоди й небачені перспективи обіцяє така рідкісна і просто неймовірна схожість.

Насправді ж я втямив, що доля підсунула мені, напевно, найкращий подарунок звідтоді, як я почав займатися бізнесом, лиш тоді, коли перші дві причини даної історії, які були описані вище, зіткнулись одна з одною в салоні літака, що прямував до Києва…

3

— Доброго вечора, пане! Будь ласка, ваш посадочний талон.

Я кивнув у відповідь на привітання і передав стюардесі корінець від квитка.

— Ваше місце — 14А. Трохи далі по салону. Ліворуч біля вікна.

Я ще раз мотнув головою і, кинувши останній погляд на сіру бетонно-скляну будівлю Мальпензи[2], зайшов до салону. Мірне гудіння авіаційних двигунів, що прогрівалися перед зльотом, розбавлене торохкотінням сумок та саквояжів, які повільно, ніби неохоче, заповзали по конвеєру в черево авіалайнера, враз потьмяніло і зробилося майже нечутним. Парке і тепле повітря північної Італії заступила прохолодна, з пластиковим присмаком атмосфера пасажирського салону.

Протискуючись вперед до свого крісла я роздумував про те, що до України мені летіти зовсім не хочеться. Там мене чекають великі дядьки, які будуть сильно бити мені морду. Якби не закінчення терміну дії Шенгенської візи, я, мабуть, залишився б в Італії. Однак заїдатися з представниками посольств та міграційною службою, тим більше однієї з країн Євросоюзу, мені не хотілося.

Отак я собі сунувся поміж кріслами і вже майже дійшов до 14-го ряду, коли це раптом прямо перед собою узрів Тьомика. Моя голова виявилась настільки перевантаженою всякими гіркими думами, що я ледь не крикнув «Тьомо, привіт!», але, на щастя, вчасно схаменувся. Тихий голос десь на денці свідомості підказував, що друзяки тут бути не може. Після секундного заціпеніння до мене врешті дійшло, що я бачу перед собою славетного Реймандо Джуніперо! Придивившись до нападника уважніше, я аж прицмокнув язиком: вживу схожість із Тьомиком кидалася в очі ще більше ніж на фотографіях.

Знаменитий футболіст займав крісло з номером 15А, якраз позаду за моїм місцем. Поряд із ним, на сидінні 15В, розкинувся дебелий чоловічок у дорогому костюмі, модельній шовковій сорочці з комірцем-стійкою та масивним золотим браслетом на правому зап’ястку. Я здогадався, що це агент, який супроводжує форварда до України.

Італійці про щось стиха перемовлялися і не звернули на мене увагу.

Закинувши рюкзак у багажну полицю над головою, я важко опустився на своє крісло. Несподівана зустріч приголомшила мене і перемішала всі мислі, наче овочі в салаті «Олів’є». Я вперто силкувався повернути роздуми в попереднє русло, намагаючись виметикувати, що мені робити з боргом і куди тікати від кредиторів. Однак думки щоразу зіскакували на Реймандо Джуніперо, його агента, що більше скидався на мафіозі, і… і на Артема. В усьому цьому мислительному хаосі, що аж кипів у моїй макітрі, раз за разом немов блискавки проскакували два чітких міркування: перше — мені доконечно і якомога швидше потрібно віднайти двадцять чотири тисячі «зелених», і друге — Реймандо як дві краплі води схожий на мого Тьомика.

Ідеї та задумки різних афер замелькали перед моїми очима неначе кадри кінофільму, який прокручують на великій швидкості. Певна річ, жоден із цих планів не виглядав цілковито надійним та здійсненним, імовірність успішного завершення операції не дотягувала навіть до 30 %. Я сумнівався в тому, як почати діяти, з якого боку підійти до проблеми. І лиш в одному я був певен: я не можу дати їм піти просто так. Я повинен за будь-яку ціну зупинити футболіста і його агента, не давши їм потрапити на торпедівську базу. А далі… далі життя щось підкаже.

Хвилин за десять посадка закінчилася, і стюардеси почали завчено переповідати про заходи безпеки на борту літака.

4

Небо стало чорним мов чорнило, коли «Airbus А320» пішов на зниження.

За дві години польоту я так і не зміг вимудрувати хоч якого-небудь дієвого плану, що гарантовано позбавив би міланський футбольний десант мобільності на українській землі. Обміркувавши все спокійніше, я усвідомив, що моя задача насправді належить до найвищого, майже критичного рівня складності, адже для успішного втілення задуму в життя мені необхідно нейтралізувати Реймандо і його агента щонайменше на місяць. Причому зробити все так, щоб ніхто нічого не запідозрив!

Одначе у відчай я не впадав.

Відразу після посадки я нібито випадково наступив футболісту на клешню.

— Гей! Обережніше, сракоголовий! — визвірився на мене футболіст. — Ці ноги коштують дорожче, аніж уся твоя туполоба довбешка!

На щастя, я не настільки добре обізнаний з особливостями італійської, інакше, боюсь, я позбавив би нахабу мобільності в прямому розумінні.

— Перепрошую, друже! Я зовсім не хотів.

— У чому проблема? — агент вклинився поміж нами. — Реймандо, ти о’кей? Він на тебе напав? Я зараз викличу поліцію.

— Сеньйоре, не здіймайте галасу. Не треба ніякої поліції. Я лиш ненароком наступив на ногу вашого підопічного. Повірте, мені дуже незручно і я щиро прошу пробачення. Більше того, у якості компенсації я хотів би… е-е-е… ну-у-у… запросити вас обох на мою віллу на березі Дніпра… Так, так… А ввечері ми можемо покататися на моєму катері вздовж річки…

Насправді я безсоромно брехав. Звісно, у мене немає ні вілли, ні катера, але я мусив якось зачепитися за цих двох.

Коротун підступив упритул, практично впершись у мене животом. Потому він щось пирхнув і, взявши Реймандо під руку, повів його геть від мене.

— Можливо, завтра? Сеньйоре? — гукнув я услід. — Залиште свою адресу!

— Відчепись, слинтяй! — процідив агент англійською.

Зайшовши в автобус, що неспішно котився рульовими доріжками до новенького, але абсолютно безтолково збудованого терміналу «F», я дістав із кишені мобільний телефон і набрав номер «102».

— Алло, здрастуйте! Це міліція? — шепочу в трубку. — Я хочу зробити заяву. Щойно в Борисполі приземлився рейс РS312 з Мілану, на якому прилетіли два рецидивісти… Ре… що?.. Не редиски, а ре-ци-ди-віс-ти! Один кремезний такий, у світло-коричневому діловому костюмі, інший — молодий пацан у спортивній куртці, синіх джинсах і білих кросівках. У них у сумці вісім кілограмів коксу… ну, кокаїну… Так, наркотиків… Ви що?! Я не можу назватися! Все, до побачення. Більше не можу говорити. Вживайте заходів…

Через півгодини, коли більшість пасажирів міланського рейсу пройшли паспортний контроль і терпляче чекали подачі багажу, до Реймандо та агента підійшло двоє митників і штук двадцять бійців «Беркута».

Я стояв коло конвеєра і крадькома спостерігав за тим, як розвиватиметься ситуація. Спецназівці спочатку перетрусили всі сумки італійців, потому, не звертаючи уваги на нестримне верещання, спротив і погрози плечистого агента, ледь не роздягли їх самих догола. Але, зрозуміло, бійці із загону спецпризначення нічого не знайшли. Наостанок у підозрюваних ще раз перевірили речі, після чого відпустили.

Розлючені й страшенно пом’яті італійці посунули до виходу з аеропорту. Агент не переставав нестримно проклинати Україну і її порядки. Реймандо похмуро мовчав, певно, жалкуючи про своє скороспішне рішення перейти до клубу зі Східної Європи. Я ж чортихнувся, закинув сумку на плече і помчав за ними.

На вулиці я заскочив у першу-ліпшу машину, не домовляючись із таксистом про ціну.

— Шефе, жени за отією тачкою, — тицьнув пальцем на світло-синій седан «Hyundai Sonata», куди щойно сіли Реймандо Джуніперо і його агент.

Водій, не дивлячись на мене, кивнув. Мотор загарчав, і машина попрямувала до виїзду зі стоянки, тримаючись на віддалі кількох метрів від таксі з італійськими гостями.

5

Я вистромив голову з вікна машини і зиркнув угору. Одне з Тьомикових вікон світилося. «Значить, друзяка вдома», — з полегшенням подумав я. Затим, не виходячи з автомобіля, я витяг із кишені мобілку і подзвонив до товариша.

— Альо, Максе, — сонно відгукнувся мій напарник. — Ти вже прилетів?

Я набрав у легені побільше повітря і якомога бадьорішим голосом затараторив:

— Так! Я вже тут! На рідній землі! Зі мною… стільки всього сталося. А ще я подумав, що нам потрібні свіжі ідеї, чувак! — я завше починав здалеку. — За останні місяці наш бізнес закостенів, друзяко, а мізки атрофувалися! Правду я кажу? Правду! Тільки подивись, до чого ми докотилися! Але я не покладав рук, чувак, — ні на мить! У мене тут така афера нарисувалася: ти в штани накладеш, коли почуєш!

— Де ти зараз? — перервав мене Тьомик.

— У тебе під будинком.

— Так давай завалюй. Розкажеш усе.

— Я… цеє… не можу…

— Чому?

— Мене таксист не пускає…

— Е-е-ем… А що він хоче?

— Триста п’ятдесят гривень.

— Так дай йо… — Тьомик затнувся на півслові, вловивши у чому проблема. — Скажи, хай почекає, я зараз винесу гроші.

Невдовзі мій друзяка вигулькнув із під’їзду, розрахувався з шофером і забрав мене всередину. За хвилину Тьомик впустив мене до квартири.

— Пиво в холодильнику. Якщо хочеш чаю, зроби собі сам.

Я з вдячністю кивнув і почовгав на кухню за пляшкою пива.

Коли я повернувся до кімнати, Тьомик, розвалившись на дивані, тримав на колінах ноутбук, лускав соняшникове насіння і дивився нову серію мультиків «Нарру Тгее Friends» завантажену на «YоuТub’i».

Я опустився на диван поряд із товаришем, відкоркував зубами пляшку і зробив кілька великих ковтків. А потім виклав усе прямо і відверто:

— Тьомо, дружище, ми можемо легко і швидко заколошматити непогані бабки, але мені потрібна твоя допомога. Цього разу все залізно, чувак!

Артем підозріло покосився на мене. Він із власного гіркого досвіду знав, до чого призводять 90 % моїх навіжених ідей, які належать до категорії «наколошматити бабки».

— Це безпечно? — гмикнув напарник.

— Абсолютно.

— Ти певен? Не так як минулого разу?

— Звісно, ні! Все буде пучком! Я гарантую.

— Тоді валяй — я тебе уважно слухаю, — Артем поставив мультик на паузу.

— Я летів в одному літаку з Реймандо Джуніперо! — випалив я.

Тьомик поморщився, згадуючи, звідки йому відоме це ім’я.

— Це нападник міланського «Інтера», — підказую. — Тобто колишній нападник. Цього сезону він перейшов до нашого «Торпедо».

— А-а-а… — протягнув мій друзяка. — Пригадую, пригадую… Трансфер століття.

Несподівано обличчя Артема витягнулось, а в очах зринула настороженість. Схоже, він пригадав ще дещо.

— Я тобі кілька разів показував того сопляка в газетах, — тим часом правив далі я. — Ви з ним схожі, як дві краплі води! Однаковісінькі. Я їхав за футболістом і його агентом всю дорогу з Борисполя. Вони спинились у «Hyatt’i».

— Максе, що ти задумав? — Тьомикова настороженість поступово переходила у фазу близьку до переляку, і це напрочуд явно проступало в його синіх очах.

Я відкинувся на спинку дивана. Ліву руку закинув за голову, а правою задумливо стукотів по коліну. Обдумував, як би то його краще і безболісніше продовжити розмову.

— Ти хоч знаєш, Тьомо, скільки грошей те австрійсько-хорватське мавпенятко буде отримувати на рік? Ти навіть не здогадуєшся… Більш ніж два мільйони євро! А він же зовсім сопляк — на три роки молодший за тебе, друзяко. Все моє єство закипає, як тільки починаю про це думати. Сто вісімдесят тисяч євро на місяць! І це без преміальних! Уявляєш? Декому такої суми вистачило б на все життя…

— Максе, — голос мого друзяки напружено бринів, — кажи, що ти задумав!

— Я хочу поміняти вас місцями, — хутко пролопотів я.

— Що-о?!! Ні!

— Усього лиш на місяць!

— Ні!!

— Ти ж колись хотів стати артистом. Я дарую тобі нагоду зіграти найкращого молодого футболіста Європи!

— Ні, ні і ще раз ні-і-і!!!

Я починав дратуватися:

— Та що з тобою таке, чувак? Мізки прокисли чи що? Продуй свої звивини, Тьомо! Перетруси стружку в голові! Тобі потрібно буде протриматись усього лиш тридцять днів, щоб отримати місячну платню. А це майже двісті кусків євро!

— Невже ти гадаєш, у клубі не здогадаються, що їм підсунули фальшивого Реймандо Джуніперо?

— Не сміши мене! Звісно, ніхто нічого не помітить. Спершу ти пройдеш усілякі медогляди, потім тобі, безперечно, нададуть певний час на акліматизацію та облаштування в Україні. В найгіршому випадку — інсценуй травму на тренуванні. Це ж усього лиш місяць, чувак! А тоді — ми станемо казково багатими! Якщо все піде по плану, нам потім цілий рік не доведеться нікого обманювати чи махлювати.

Тьомик насупився і замовк. Хлопець так сильно думи думав, що аж брови ворушилися. Зрештою він озвався:

— Добре, мій друже-комбінаторе, а що ти скажеш на це: куди ти збираєшся дівати справжнього футболіста?! Та ще й на цілий місяць, га?

— Що за дурна звичка, перейматись усякими питаннями, які не входять у твою компетенцію? — форкнув я. — Джуніперо я беру на себе! Твоє діло: поїхати на торпедівську базу і протягом чотирьох тижнів «косити» під Реймандо. Все! Ти тільки подумай: відмінне харчування, режим, заняття на свіжому повітрі — ну чим не санаторій, бляха-муха! Чого ти викаблучуєшся, чесне слово?

Тут я мушу на хвильку перерватися і зробити офіційну заяву.

Шановні читачі, а особливо — вболівальники ФК «Торпедо» (Київ)! Я з дитинства є палким шанувальником футболу в цілому і затятим фаном «Торпедо» зокрема. Визнаю, я намірявся поцупити гроші з казни свого улюбленого футбольного клубу і через це, повірте, почувався кепсько. Однак саме цим я збирався й обмежитись. Клянусь! Мої плани не йшли далі вилучення нещасних 180 тисяч євро із зарплатного фонду «Торпедо» (а це, погодьтеся, мізер для команди такого рівня!). Поклавши руку на серце, я присягаюся: якби я знав, у що виллється моя невинна оборудка з підміною Реймандо, якби я хоч на секунду зазирнув у майбутнє і побачив, якої непоправної шкоди буде завдано репутації клубу, якби якоїсь миті у мене сталось просвітління, і я усвідомив, що абсолютно безпечна афера виллється у свинство, яке в буквальному розумінні поставить на межу руйнації таку чудову команду, я власноручно задушив би Тьомика, а сам — віддався б на поталу своїм кредиторам. Зуб даю! Але, на жаль, я не провидець. Я навіть не здогадувався, що може статися, якщо запустити мого друзяку Тьомика на тренувальну базу «Торпедо».

Хвилин із п’ять ми з напарником нахмурено німували, час від часу кидаючи один на одного гнівні погляди. Тьомик вважав мою задумку абсолютно божевільною і не хотів у це вв’язуватись. Одначе сума прибутку була направду неймовірною. Рідко, ой як рідко вдається крутнути оборудку, чистий вихлоп із якої сягнув би 180 тисяч євро. Справжній джек-пот!

— Що робимо з «доданою вартістю»? — глухо, наче із погреба буркнув мій колега. Так поміж себе ми називаємо прибуток від махінацій. Ну, по-науковому.

— 60 на 40… 60 — мені.

— Чого це раптом?

— Тому що це моя ідея.

— Але не забувай, що саме мені її втілювати!

— Краще ти не забувай, що поки я не позбавлюсь Реймандо Джуніперо, втілювати тобі нема чого… Добре, як для тебе друже, я згоден на рівний розподіл — 50 на 50.

Тьомик рішуче захитав своєю кудлатою макітрою:

— 70 на 30, я забираю більшу частку.

— Ах ти ж бандит! Мерзотник! Хапуга! — від злості я аж ляснув долонею по дивану. — Нізащо!

Втім, трохи заспокоївшись, я висунув нову пропозицію.

— 40 на 60. Ти береш 60 %.

Тьомик миттю посміхнувся і, простягнувши мені руку, мовив:

— Згода! 40 на 60, і я нічого не хочу знати про те, як ти усуватимеш Реймандо.

Я хмикнув і неохоче потиснув його правицю.

6

Приблизно через двадцять годин я передзвонив Артему:

— Чувак, привіт!

— Здоров!

— Як ти?

— Та ніяк… Трохи хвилююся. А ти як?

— Спати хочеться, але я тримаюся, — я намагався говорити якомога бадьоріше, сподіваючись заразити своїм оптимізмом Тьомика. — Я владнав питання з Реймандо.

— Як?

— Не питай. Тобі зовсім не обов’язково про це знати. Краще хутчіш натягай на себе спортивний костюм, взувайся у кеди і дуй до мене. Я чекаю тебе на Софіївській площі навпроти готелю «Hyatt».

Через сорок хвилин Тьомик прибув на площу. Ми перейшли майдан і спинилися прямо біля входу до «Hyatt’y», велетенської темно-синьої будівлі зі скла.

Я був одягнутий у тісний діловий костюм від «Вороніна» і для солідності прихопив із собою папку, нібито з діловими паперами. Тьомик, як і домовлялися, припхався у шортах та спортивній куртці.

— Ну і що ти придумав? — спитав мене Тьомик.

— Оскільки грошей на те, щоб зняти номер у цьому кошмарному стійлі у нас немає, — я кивнув у бік скляного гіганта за нашими спинами, — просто стоятимемо на вулиці перед входом.

— І що?

— І нічого, телепню. Нас скоро заберуть, і при цьому ніхто не запідозрить, що ми навіть не заходили всередину «Hyatt’y». Ми ніби щойно вийшли звідти, затямив?..

Я не помилився. Незабаром до готелю підкотив довжелезний седан «Мегcedes S555» і загальмував поряд із нами. З вікна висунувся одутлий рожевий писок із жмутками безбарвного пушку навколо вух та на тім’ячку.

— Хелоу, ґайз! — бризкаючи слиною, закричала мордочка із «Мерседеса». — Хав а ю? Бачу, ви вже чекаєте!

— Це — Міша Шимпанзюк, головний селекціонер клубу, — шепнув я на вухо Тьомику. Артем кивнув. — Прикидайся, що пам’ятаєш його. Він кілька разів зустрічався з Джуніперо в Італії.

Мій напарник вичавив із себе дурнувату усмішку і махнув до прибульця рукою.

— Хельоу! Хельоу! — закричав я, намагаючись імітувати італійський акцент… А серце нестримно стукотіло: я безумно переживав, щоб Міша, бува, не розпізнав у Тьомику підставу.

Однак селекціонер нічого не запідозрив, і я зітхнув із полегкістю. Окрім Шимпанзюка більше ніхто в ФК «Торпедо» не зустрічався з Реймандо Джуніперо особисто.

— Ви хто будете? — звернувся головний селекціонер до мене.

— Я є сеньйор Альфреде Паскуале, — відповідаю без запинки, — перший помічник агента, що представляє вашого нового футболіста. Сеньйор агент, на жаль, не зміг прибути особисто.

— О, радий познайомитися, сеньйоре Паскуале! Сідайте в машину, на базі вас уже чекають.

Перед тренувальним комплексом ФК «Торпедо» нашу трійцю зустрів пан Триндецький, спортивний директор клубу, високий поважний чоловік із легкими мазками сивини на скронях.

Триндецький спочатку провів для нас екскурсію, показавши базу, спортзали, футбольні майданчики, басейн та житлові корпуси. Потому він представив Тьомика тренеру та команді. Насамкінець спортивний директор запросив мене і Тьомика до себе в кабінет, де ми обговорили завершальні штрихи до контракту. Бесідували англійською, однак Тьомик за моєю порадою переважно мовчав, зрідка відповідаючи на питання короткими «Yes, sir» чи «No, sir» або ж просто киваючи макітрою. Я не хотів, щоб хтось розпізнав не «його» голос…

— Ну що ти про нього думаєш? — спитав Триндецький у Шимпанзюка, коли вони лишилися на самоті.

— Крутий чувак… Бачив, він навіть не хотів із нами розмовляти. Я вчора передивлявся його голи. Такі «банки» клепав, що аж страшно дивитися. Боюсь, він у нас довго не затримається. Переманять англійські гранди.

— Сплюнь. У нього контракт на три роки. Нікуди він не дінеться.

— Дай Боже… Але з виду хлопець вельми серйозний. Гадаю, не треба поспішати вводити його в команду. Оця пиха та гординя може трохи образити наших хлопців.

— Маєш рацію. Але в останньому я з тобою не згодний. Особисто я переконаний, що їм потрібно тренуватися разом. Щоб наші «буратіни» старалися і тягнулися за таким майстром.

— То що? Завтра випускаємо на тренування?

— Ну завтра, може, хай ще відлежиться. Післязавтра у нього повний медогляд. А тоді — хай буде по-твоєму — запускай у загальну групу. Видуши з нього всі соки, нехай наш «золотий хлопчик» покаже, на що здатен!

7

Минуло три дні…

Я обережно постукав у двері кімнати, яку виділили Тьомику на базі ФК «Торпедо». Відлуння стукоту затихло, але зсередини не пробивалося ні звуку. Задля годиться я постукав ще раз, після чого обережно смикнув за ручку. Двері виявились відчиненими. Я зайшов усередину і роззирнувся.

Житлова кімната чимось нагадувала добротний номер тризіркового готелю, складаючись із невеликого передпокою з шафою для одягу, ванної кімнати з туалетом та великої спальні з ліжком, столом і телевізором. Крізь велике вікно прямо в опочивальню заглядало призахідне сонце. Однак першою річчю, що кинулась мені в очі, стала пара брудних футбольних бутсів, які валялись прямо біля входу. Трохи далі — якраз на порозі між передпокоєм та спальнею — я запримітив ноги Тьомика.

«Золотий хлопчик» українського футболу лежав на підлозі, тихцем стогнав і хрюкав. Хоча якщо говорити точніше, то задня частина Тьомика знаходилась на підлозі, а передня (руки і мученицька перекривлена мордяка) — спиралася на ліжко. У бідолахи не вистачило сил навіть доповзти до лежака і нормально влягтись на койку.

— Тьомо… — окликнув я.

Друзяка у відповідь знову застогнав. Я підійшов і опустився біля нього навприсядки.

— Ти живий?

— Піш-ш-шоф ти… — прохрипів Артем.

— Кгм… Що сталося?

— Я… я ще ніколи… так не… не… О, Господи… Вони так бігають… так бігають… Це просто кошмар якийсь… Я ледь не здох…

— Чувак, так далі не можна. Візьми себе в руки, а не то вони запідозрять, що з тобою щось не так.

— Пішов ти…

— Ну тоді інсценуй травму. Я ж тобі на самому початку радив.

— Максе… ще одне таке тренування… і я інсценую смерть.

Я зітхнув, а тоді допоміг Тьомику видертися на ліжко. Я більше не знав, що сказати.

— Кріпися, друже. Тримайся. Подумай про винагороду, яка чекає тебе попереду… — невиразно промимрив я і поплескав товариша по плечу.

— Пішов ти… зі своїм са… са… санаторієм, — виговорив Тьомик і відключився.

Я прикусив губу і завмер у задумі. До зарплати залишалось довгих 27 днів…

8[3]

Після тижня інтенсивних тренувань Тьомика викликали на розмову з дирекцією клубу.

Помічники тренера вже просто не знали, що з ним робити. Під час розігріву італійський чудо-форвард ставив підніжки одноклубникам, лигався і штовхався. Він тікав із п’ятнадцятикілометрового кросу і по півдня ховався в лісках за тренувальною базою. Під час командної роботи з м’ячем «легендарний» Реймандо падав додолу після першого ж доторку до шкіряної кулі, корчився у передсмертних муках і кричав, деморалізуючи решту команди.

Звісно, Триндецький передбачав, що пристосування міланської зірки до українських реалій проходитиме важкувато, але те, що відбувалось протягом останніх десяти днів, більше нагадувало диверсійно-підривні дії, аніж акліматизацію в Україні і починало потрохи всім набридати. Крім того, не за горами були перші матчі групового турніру Ліги Європи. Відтак спортивний директор вирішив влаштувати очну зустріч, аби врешті-решт розібратись у проблемах Реймандо.

На зустрічі, окрім Триндецького, зібралися Шимпанзюк і головний тренер команди. Тьомика посадили коло вікна з одного боку столу для переговорів. З іншого боку вмостились тренер і головні функціонери «Торпедо».

— Ну, привіт, юне обдарування, — холодно почав спортивний директор. Він говорив англійською, знаючи, що Джуніперо мусить його розуміти.

Мій напарник кивнув.

— Перед тим, як уживати якихось заходів, цебто, перед тим, як почати тебе дрючити, я все ж хочу почути, хлопче, що в тебе за проблеми?.. Тобі чимось не подобається атмосфера в команді? Хтось тебе ображає? Ти за домівкою скучаєш чи, може, тобі дівку захотілося? — Триндецький поступово, але неухильно підвищував голос, і під кінець він уже майже кричав. — Скажи мені, синку, що тобі муляє в задниці, бо я ще такого, як ти, за двадцять п’ять років роботи не бачив!!!

Несподівано в кишені головного селекціонера «Торпедо», що сидів праворуч від Триндецького, пілікнув мобільний. Спортивний директор кинув на свого колегу гнівний погляд, але згодом примирливо кивнув, дозволивши голомозому порозмовляти.

— Так… Так. Я вас слухаю, але в мене мало часу, я на зустрічі… — Шимпанзюк надовго замовк, а потім: — Кого знайшли?! — аж йойкнув селекціонер. Його очі в буквальному розумінні полізли на лоба, а нижня губа затряслася. — Якого Реймандо Джуніперо? Ви при своєму розумі? Хлопець сидить зі мною за одним столом.

Футбольний менеджер знову затих, дослухаючись до того, що йому говорять у трубку. А Тьомик тим часом відчував, як його нутрощі холонуть, а серце завмирає, немов вкриваючись тонким шаром криги.

Закінчивши розмову, селекціонер Міша виглядав вельми спантеличеним і навіть дещо наляканим. Він зітхнув, отупіло обглянув Тьомика, після чого нахилився до Триндецького і прошепотів на вухо кілька слів. Директор уважно вислухав Шимпанзюка і промурмотав:

— Це маячня. Цього не може бути…

Запала ніякова мовчанка. Триндецький чухав зморщеного лоба, водячи очима туди-сюди, немов вирячкуватий гекон у джунглях. Затим він різко нахилився і, обпершись ліктями на стіл, підсунувся впритул до Тьомика. Хвилину вони розглядали один одного: директор Тьомика — насуплено, прискіпливо і підозріло, а Тьомик директора — з останніх сил стримуючи тремор у руках, удавано байдуже. Зрештою Триндецький розкрив рота, збираючись щось запитати, проте не встиг. Цього разу задеренчав його мобільний.

— Так, пане президенте… — відповів менеджер, притуливши апарат до вуха. — Він переді мною… Е-е-е, везуть? Кого везуть? Його везуть? Як… звідки везуть?.. Я не розумію. І що він там робив?.. Полов буряки?.. Я перепрошую, пане президенте, я вас правильно зрозумів: Реймандо Джуніперо просапував буряки в Кирилівці?.. Не лайтеся… Я теж радий, що його знайшли, хоча це якесь непорозуміння… Я не знаю, де ця Кирилівка, ніколи там не був, але цього просто не може бути!.. Хто з ним? Посол Італії?!! Я зрозумів, пане… Все владнаємо… Не переживайте, пане президенте, до приїзду посла проблему буде вирішено.

Коли спортивний директор розірвав зв’язок, його обличчя набуло крейдяного кольору, а лоб напружився так, що здавалося ще трохи і шкіра на ньому полопається.

— Щось мені це не подобається, хлопче, — спопеляючи Артема поглядом, прошипів він. Як і раніше, англійською.

— Мені, чесно кажучи, теж, — пролопотів Тьомик українською, від чого його співрозмовників ледь не хватонув параліч.

Мій друзяка не став дожидатись появи справжнього Реймандо. Заверещавши «Банза-а-ай!!!», він зірвався на ноги, перескакнув через стіл і вискочив із кабінету.

— Тримайте його! Ловіть шельму! — заричав Триндецький і метнувся навздогін.

Щоправда, Міша Шимпанзюк зорієнтувався в ситуації краще. Він не став переслідувати втікача. Тлустий функціонер схопився за трубку стаціонарного телефону, що стояв на столі, й миттю набрав номер служби безпеки спортивної бази.

— Говорить Шимпанзюк. Негайно заблокуйте всі зовнішні двері й анулюйте електронну перепустку, видану на ім’я Реймандо Джуніперо. Це терміново!.. Зроблено? Дякую. І ще — про кожного, хто намагатиметься залишити базу, мерщій повідомляйте мені…

9

…Промайнув ще один тиждень.

Тьомик безслідно зник. Таке з ним і раніше бувало, проте цього разу все було інакше, і я мав усі підстави хвилюватися. Причому дуже сильно хвилюватися, оскільки мій бідолашний цілий тиждень друзяка не виходив за межі тренувальної бази «Торпедо».

Востаннє я говорив із ним рівно сім днів тому, коли захеканий і наполоханий Артем подзвонив і повідомив, що його викрито, а на базу їде справжній Реймандо Джуніперо у супроводі італійського посла. Він також встиг сказати, що всі двері заблоковано і він не може вибратися з бази, після чого зв’язок розірвався. З того часу телефон залишався включеним, однак на мої дзвінки більше ніхто не відповідав…

Настала субота. Київське «Торпедо» приймало на своєму полі кіровоградських «Крилатих комбайнерів», команду, котра перший рік виступала у Вищий Лізі й на той момент займала передостаннє місце у турнірній таблиці чемпіонату. Від матчу не очікували жодних несподіванок — торпедівці мали впевнено перемогти. Більше того, після прикрої поразки від молдавського «Трабзонспора» у відбірковому етапі Ліги Чемпіонів краща команда України повинна була вигравати, аби реабілітуватися перед уболівальниками. Мене не цікавив сам матч, однак я все ж увімкнув телевізор, сподіваючись, якщо не побачити свого напарника, то принаймні віднайти хоч якусь зачіпку, де його можна шукати.

Уже на перших хвилинах трансляції я помітив Реймандо Джуніперо — справжнього Реймандо, — який ділив лаву запасних із кількома іншими футболістами. У мене не було жодних сумнівів, що на лаві саме італієць. А значить… значить, Тьомика більше нема. У моїй голові одна за одною виринали кошмарні картинки, як тіло мого безталанного напарника ріжуть на шматки і пакують у чорні пакети для сміття, аби замести сліди і залагодити скандал із послом Італії. А що іще я міг подумати, якщо справжній Джуніперо сидів на полі, а мій товариш уже тиждень не озивався з торпедівської бази? А може, вони його там катують?..

Розмірковуючи отак про нещасливу долю свого товариша, я не відразу втямив, що на полі відбувається щось несусвітнє. Станом на середину першого тайму «Крилаті комбайнери», команда, котра від одного імені свого грізного суперника мала б усім колективом накласти в шорти, вже вела в рахунку 0:3! При цьому продовжувала тиснути на ворота «Торпедо». Я пролупив баньки і став уважніше слідкувати за подіями на полі.

Поволі я ухопив, що виною всьому Кузьо Дерипаща — молодий голкіпер киян. В окремих епізодах воротар абсолютно не контролював м’яча. Подекуди він грав більш-менш нормально, зате іноді поводився немов п’яний. Всі м’ячі, що залетіли в сітку торпедівських воріт протягом перших тридцяти хвилин, потрапляли туди не завдяки майстерності нападників «Крилатих комбайнерів», а виключно через те, що Дерипаща просто не міг втримати шкіряну кулю в руках. На 35 хвилині тренер вирішив замінити Кузю, однак запасний страж воріт повівся ще більш дивно і неадекватно. Замість того, щоб вийти на заміну, він раптово почав битися, після чого втік у роздягальню. Третій голкіпер на той момент заліковував травму стопи і не був заявлений на цей матч. Таким чином столичній команді довелося продовжити гру з Кузею на брамі.

У другому таймі я забув навіть про Тьомика. Голи посипались у ворота «Торпедо», неначе спілі горіхи з дерева. Захисники чемпіона України, второпавши, що воротар сьогодні, м’яко кажучи, не в гуморі, розгубилися. Їхні дії розладналися, перетворивши оборонні редути «Торпедо» на прохідний двір. Більше того, за відсутності травмованого плеймейкера Дерев’янко столичні футболісти абсолютно нічого не могли створити біля воріт суперника. Атака, як то кажуть, не йшла. «Торпедо» конало. Не допомагало ні ображене й грізне гудіння стадіону, ні істеричні й заливисті крики головного тренера.

Щоправда, коли «комбайнери» відвісили торпедівцям четвертий сухий м’яч, тренер заспокоївся і почав методично зважувати місця свого подальшого працевлаштування. Після п’ятого влучного удару стадіон заходився наспівувати мелодію похоронного маршу. Це навело тренера на думку про те, що роботу доведеться шукати за кордоном, а Кузю Дерипащу примусило замислитися над заповітом. Після того, як на табло засвітилося «0:6», всі, хто мав хоч яке-небудь відношення до ФК «Торпедо», починаючи з прибиральниці на тренувальній базі й закінчуючи президентом клубу, думали лиш про одне: Господи, зроби так, щоб цей кошмар швидше закінчився.

Матч завершився з розгромним рахунком «1:7».

Кузьо плакав, ховаючись від уболівальників за спинами спецназу. Джуніперо подзвонив своєму агенту і сказав: «До сраки все, я хочу назад до „Інтера“». Президента клубу повезли в лікарню з підозрою на інсульт.

Такої ганьби найкращий український клуб не знав від самого заснування…

10

— Де ти був увесь цей час? — пройшло, мабуть, секунд із тридцять, перш ніж я зміг вичавити з себе ці слова.

Переді мною сидів Тьомик, а поряд нього якийсь миршавий, але строгий на вигляд чоловічок зі зморщеним лицем, кучерявим волоссям середньої довжини та тонкими дротяними окулярами. Мене дивував не стільки факт присутності напарника у моїй квартирі (Тьомик віддавна має свій ключ), скільки сама присутність Тьомика — живого й неушкодженого — та ще й у компанії дивного чоловіка, який скидався не то на вимогливого університетського професора, не то на хірурга.

Але не тільки це викликало моє заціпеніння. Гості вмостились посеред кімнати на табуретках і… рахували гроші. Перед собою вони поставили емальований тазик, в якому лежала ціла купа хрумких пахучих купюр. Причому не гривень і не доларів, а євро! Банкноти ретельно розрівнювались і сортувались у три різні купки. Наметаним оком афериста я миттю зауважив, що між собою Тьомик та кудлатий коротун ділять гроші порівну, однак потому мій друзяка розділяє свою купку у співвідношенні 60/40. Цебто увесь банк розбивається за схемою 50–30–20.

— На базі «Торпедо», — зрештою незворушно відповів напарник.

— На базі «Торпедо»?! Я думав, тебе викрили.

— Ну, знайшлись добрі люди, які мене прихистили… прямо на базі… — загадково пробубонів Тьомик.

За спиною мого друзяки працював телевізор.

— Чувак, а звідки такі гроші? — зовсім тихо, наче страхаючись власного голосу питаю у товариша.

— З тоталізатора.

— Якого ще тоталізатора? Ти що геть дубу дався? Невже ти повівся на цей лохотрон?

— Лохотрон, Максе, це твоя афера з підміною Реймандо. А це — відмінно спланована операція. Гроші, які ти бачиш перед собою, — найкраще тому підтвердження. Ти ж сам казав, що нам потрібні нові ідеї.

Спливло кілька хвилин. Я все ще мовчки спостерігав, як незнайомий коротун з Артемом перераховують і розпаюють гроші. Зрештою Тьомик змилувався і менторським тоном розтлумачив:

— Я поставив три з половиною тисячі євро на перемогу з розгромним рахунком «Крилатих комбайнерів» над київським «Торпедо». Я вірив, що столичний гранд продує з різницею більше ніж у 5 м’ячів. І, як бачиш, не прогадав. Коефіцієнт був 27,5 до 1. Круто, ге? — підморгнув мені мій друзяка.

Я не вірив тому, що чую. Тьомик на відміну від мене ніколи не був улюбленцем долі. Швидше навпаки. Незважаючи на талант та які-не-які шулерські здібності, ба навіть попри мій багаторічний вишкіл Артем ніколи не доводив до пуття жодної серйозної справи. Хай як це банально звучить, але хлопцю просто не щастило. Щоразу в найбільш відповідальний момент Фортуна поверталась до мого напарника задницею і голосно пукала, безповоротно псуючи всі його тактичні напрацювання. А тому останнє, у що я міг повірити, — це те, що мій друзяка ось так просто, ні сіло ні впало, виграв кількадесят тисяч євро у спортивному тоталізаторі.

— По-моєму, колего, — звертаюсь до напарника, — ти припудрюєш мені мізки. Не хочеш розповісти всю правду?

— Максе, можеш мені не вірити, але все так і було. Ось тут усі документи.

Тьомик видобув із кишені кілька папірців і кинув їх на стіл. То були квитанції, що підтверджували зроблені ставки та отримання грошей після виграшу.

«Хай так, — подумав я, — але це точно ще не вся історія».

По телевізору саме показували передачу, в якій розповідалося про вчорашній матч, що вже встиг стати легендою. Журналіст брав інтерв’ю у Кузі Дерипащі, запитуючи, що все ж таки скоїлося. Кузьо розводив руками, зітхав і, схлипуючи, бубнів: «Я не знаю. У мене голова трохи крутилася. Іноді руки не слухалися, німіли. Згодом попускало… А потім бралося знову… Не знаю, може, з’їв щось не те».

Зненацька до мене дійшло…

— І що це було? — грізно питаю.

— Тобто? — звів очі Артем.

— Що трапилося з голкіпером?

— Яким голкіпером? — продовжував клеїти дурня мій напарник.

— З Кузею, трясця його матері, Дерипащею!

— Максе, — Тьомик аж світився чесністю, наче пописько на Пасху, — я не розумію про що ти говориш.

У цей момент курдупель на хвильку відірвався, припинивши рахувати гроші. Він завченим рухом поправив окуляри і пробубнів:

— Рhenobarbitalum.

Спершу я подумав, що той недомірок обклав мене якоюсь страшною заморською лайкою, а тому, зрозуміло, образився.

— Як ти мене обізвав? — вишкіряюсь до незнайомця.

— Я нікого не обзивав, шановний. Я лиш розтлумачив, що то був Рhenobarbitalum, п’ять-етил-п’ять-фенилбарбітурова кислота.

Смикаючи від роздратування бровами, я переводив погляд із Тьомика на незнайомця.

— Ви знущаєтесь з мене, так? — починаю закипати.

— Ні, — тим самим незворушним голосом повторив коротун.

— Тоді поясність усе без матюків.

Артем швидко замотав головою, показуючи, що не бажає продовження цієї розмови. Одначе підозрілий тип його проігнорував. Сфокусувавши очі акурат у мене на переніссі, він проказав, неначе робот ледь-ледь ворушачи губами:

— У воротаря була вестибулярна атаксія[4] через передозування фенобарбіталом[5].

Природно, я нічого не зрозумів. Різко скрутивши голову, пильно подивився на Тьомика, а тоді тицьнув пальцем на недоростка і прошипів:

— Чувак, я його зараз вдарю.

— Максе, прошу тебе, давай без спецефектів! — Артем замахав руками. — Не треба нікого лупити!

— Цей розумака вже майже довів мене до стану афекції!

— Певно, ви мали на увазі, що дійшли до стану афекту? — безбарвним голосом радіокоментатора поправив мене коротун.

Я відчув, як лице поволі наливається кров’ю. Тьомик поспішив втрутитися.

— О’кей! О’кей! Я зараз усе поясню! Це означає, що у воротаря були проблеми з координацією рухів. Кузю вело, крутило й теліпало.

— А другий «кіпер»? — не відставав я. — Що з ним?

Артем зітхнув і потупив оченята.

— Діарея, — прогугнив замість нього незнайомець, не відриваючись від грошей.

— Це понос? — уточнив я, геть заплутавшись у наукових термінах.

— Дуже сильний понос, — видихнув Тьомик.

У цей час на задньому плані ведучий футбольного огляду розповідав: «Другого воротаря під час перерви спробували витягти з туалету, але тренерський штаб потерпів поразку і змушений був відступити. Голкіпер заявив, що без унітазу на поле не вийде».

Я весь затремтів, ледь стримуючись, аби не дати Тьомику в морду.

— Ти варвар, Тьомо… — захрипів я. — Ти справжня ескімоська задниця. Як ти міг? Це ж «Торпедо»! Національна гордість країни… За нього наші діди вболівали… Ти сраний поц, чувак! І я кажу тобі це прямо в писок, не соромлячись! Як у тебе тільки рука піднялася?

Я відчував, як гнів заливає все моє єство, і вже готовий був нам’яти напарнику вуха, коли Тьомик обірвав мене:

— Максе, агов! Тобі що, не потрібні гроші?

Я заглух на півслові. Чорт забирай, за всім цим довколафутбольним неподобством я забув про свій борг! Якийсь час я сопів і хмурився, а тоді зрештою запитав:

— Цеє… скільки там?

— Якраз достатньо для того, щоб ти залатав дірки у своєму бюджеті.

Хвилин п’ять я мовчки спостерігав за тим, як Тьомик із коротуном завершують розбирати гроші з тазика. Несподівано шпарка здогадка кулею прошила мій мозок. Що це за карлик, і з якого це дива він відгрібає собі наші гроші? Мої гроші врешті-решт! Я, знаєте, дуже не люблю, коли хтось привласнює мій капітал.

— Слухай, Тьомо, а це взагалі хто такий? І чому ти віддаєш цьому куцану половину наших бабок?

Куцан знову кинув рахувати купюри і втупився в мене спокійним поглядом.

— Ой, Максе, пардон! Зовсім забув вас познайомити, — спохватився напарник. — Док, потисніть руку Максиму, моєму колезі та компаньйону!.. Максе, — Артем, звівши брову, подивився на мене і театральним жестом вказав долонею на курдупеля, — маю честь представити тобі Леопольда Борисовича, головного лікаря ФК «Торпедо» (Київ)!

14–17, 31 січня, 22 лютого — 6 березня 2011 // Оаза Дахла, Каїр (Єгипет); Київ (Україна)

АНДРІЙ КОКОТЮХА

БОТАН І ЙОГО ТРЕНЕР

Це було за рік після офіційного початку світової фінансової кризи.

Але сталося це тому, що давно, ще в середині дев’яностих років двадцятого століття, в одному українському місті ступили на нормальний для тих часів бандитський шлях двоє ризикових пацанів.

Ну, їм тоді було трошки за двадцять, і не такими вже вони були пацанами, проте «пацан» у дев’яностих — це не вік, а стан душі. Не принизлива погрімуха, а почесне визнання, можна сказати — дворянський титул, лицарське звання, все одно, що «сер» для Пола Маккартні. Дорости пацан може тільки до справжнього пацана, і справжнім його вважають за те, що вміє пацан за свій базар відповідати. В українському перекладі це означає завжди дотримуватися даного слова, навіть якщо обіцянка суперечить здоровому глуздові та не дружить із логікою, ніколи не робити підлого вчинку своєму товаришу, такому ж справжньому пацану, нічого й нікого не бояться, і завжди віддавати позичені гроші.

Отже, вчилися в одній школі, але в різних класах, Андрій Стародубцев на прізвисько Дрон і Костя Кугут на прізвисько Костиль.

Кожен у своєму класі вважався неформальним лідером, обох боялися ботани-відмінники, в яких Дрон із Костилем списували домашні завдання, вірніше, Дрон хоч списував, а Костиль — через раз, та й то робив це за друга Вова Дудка, вірний зброєносець на прізвисько, як ви вже здогадалися, Санчо. Причому вчителі здогадувалися, чому в зошитах Дудки постійно записи зроблені різними почерками, але домовилися між собою — хай це буде такий феномен, аби тільки швидше його позбутися.

Бо ганьбив Костя Кугут рідну школу ще більше й частіше, ніж Андрій Стародубцев.

Звісно, коли в класах, закодованих літерами «А» та «Б», є по одному такому неформальному лідеру, починають ці класи з’ясовувати, яка літера в алфавіті справді стоїть першою. Причому так Дрон із Костилем справи поставили, що в змаганні за першість мусили сходитися в нерівній боротьбі всі однокласники чоловічої статі, навіть ботани-відмінники. Якщо якийсь козел очкастий за свій клас горою не стоїть… Ну, краще не вдаватися в страшні подробиці. Погано все для такого нещасного оберталося. Бо так домовлялися: хто не з класом, той проти класу. Знаєте, що буває з тими, хто ставить себе в таку ось чудацьку позицію.

Правда, в ті часи, коли Дрон із Костилем мужніли, в середніх школах фізкультуру ще викладали мужчини. А вчитель фізкультури їхньої школи виявився ще й мудрим педагогом, який свого часу грав за футбольну збірну їхнього міста і вважався легендарним у вузьких колах бомбардиром. Тому вирішив фізкультурник енергію неформальних лідерів класів «А» та «Б» спрямувати в корисне кероване русло.

А саме: яка літера крутіше, визначали на футбольному полі.

Буквально так і було: ледь що, будь-яке непорозуміння між класами чи їхніми неформальними лідерами, — і відразу призначалася дата проведення футбольного матчу. Довго з цим ніколи не тягнули, як правило забивали футбольну стрілу на найближчу суботу. Про цей почин писали стінна, міська, районна, обласна та київська преса, навіть колись прислали кореспондента спочатку з «Піонерської правди», потім — із такої самої, тільки «Комсомольської». Нікому в голову не приходило копати глибше. Організував учитель дві класні футбольні команди своїй школі — про це написати буде правильно. До просто «Правди», головної, комуністичної, не доросли наші герої — закінчили вісім класів, пішли в ПТУ, потім — армія, далі — базарний рекет.

Нічого зі шкільних часів не помінялося в житті Дрона з Костилем. Кожен із них очолив свою банду, почали вони, як раніше в школі, територію мітити й ділити. Спочатку при найменшому конфлікті хапалися за кастети та пістолети. А потім згадали давню шкільну традицію: для чого людей калічити та гусей-ментів дражнити, коли можна все ось так вирішувати, по-пацанячому — збити зі своїх бандитів футбольні команди, і всі суперечки вирішувати на футбольному полі. Між собою Дрон із Костилем домовилися раз та назавжди: команда, яка чесно програє, задовольняє претензії того, чия команда цього разу виграла. Без, як кажуть політики, дебатів, анексій та контрибуцій. Навіть якщо той, хто виграв, по життю не правий, нехай наступного разу вимагає футбольного реваншу, пред’являючи цю саму претензію наново і знову виводячи людей на поле.

Одну умову лишили незмінною Дрон із Костилем: не формувати команди зі сторонніх. Бо так можна заплатити яким-небудь Блохіну, Реброву чи Платіні, виставити його за свою команду, і виграти на рівному місці. Та й гравців не можна міняти. На поле виходять тільки ті, хто зараз входить до «бригади». Брати когось нового спеціально під черговий футбольний двобій категорично заборонялося, бо не по-пацанячому це.

Ось чому Дрон із Костилем вважалися справжніми пацанами: цієї домовленості не міг скасувати ніхто, жоден закон та жоден суд, окрім них самих. А обоє за свої слова вміли відповідати і порушувати домовленостей не збиралися.

Потім, десь років за п’ятнадцять до історії, яка сталася за рік після офіційного початку світової фінансової кризи, Андрій Стародубцев сів за вбивство одного відморозка з Південного Кавказу, який приперся на його територію і почав качати свої права. Довічного не дали, місцеві менти самі давно хотіли якось позбутися цього відморозка, ось тільки не знали, як правильно себе вести, бо кавказці все ж таки підігнали заступнику начальника міліції на день народження іномарку. Але все одно стрьомна та невдячна ця справа — терпіти під боком етнічне злочинне угрупування, і Дрон проблему вирішив радикально. Кавказці намагалися потім купити прокурора та суддю, аби вбивцю їхнього брата віддали їм, та не вдалося — все ж таки тут принципи важливіші. Через те сів собі Дрон на десять років, і заслужив за цей час величезний авторитет. Настільки величезний, що коли вийшов — відразу вгвинтився у великий бізнес і дуже швидко став солідним банкіром.

Ну, а Костя Кугут приблизно в цей самий час погодився сісти на кілька років за чужі гріхи, вийшов, як і обіцяли йому, по амністії, на волі чекала на нього кругленька сума, і вирішив Костиль закрутити власний бізнес. Причому все одно йому було, чим займатися — купити дешевше й продати дорожче можна все, що завгодно. Тим більше, що тепер вони з Дроном стали дорослими, вже не мірялися авторитетами. Навпаки, банкір Стародубцев по старій дружбі давав бізнесмену Кугуту кредити на розвиток бізнесу під дуже символічний процент, а бізнесмен Кугут кредити повертав нехай не день у день, часом із запізненням, але — завжди.

І ось перед самою світовою фінансовою кризою, коли в Україні почався небачений споживчий бум, бізнесмен Кугут вирішив відкрити в рідному місті мережу магазинів імпортної побутової техніки. Взявши кредит у банкіра Стародубцева, він закупив за кордоном імпортної побутової техніки напряму, без посередників, на всю суму. В один склад вона не влазила, тому Кугут орендував ще одне складське приміщення, запакував усе це імпортною побутовою технікою по самі стелі, урочисто, з безкоштовними повітряними кульками для дітей та запрошеним спеціально Євгенієм Кемеровським, відкрив свої мережеві магазини. Почав активно торгувати, бо народу подобалося затарюватися імпортною побутовою технікою. Та не врахував бізнесмен Кугут світової фінансової кризи…

Як ви вже зрозуміли, бізнес Костиля не відразу, але захлинувся. І банківський сектор, у якому крутився Дрон, теж переживав не кращі часи. Першим заворушився Стародубцев, почав вимагати борги назад, а щоб йому віддавали швидше, згадав молодість, набрав бригаду відморозків, а ті почали проводити з упертими боржниками профілактичні бесіди. Ось тільки з Костею Кугутом такий номер не проходив. Стара дружба не дозволяла чинити так із Костилем.

Поговорили давні приятелі на цю тему душевно лише один раз. Дрон сказав, що йому потрібні гроші, інакше лусне його банк. Костиль відповів: гроші-то в нього є, але якщо він їх віддасть навіть без відсотків, тоді лусне його бізнес.

Тоді вирішили банкір із бізнесменом розв’язати проблему тим єдино правильним способом, до якого давно, років п’ятнадцять, як не більше, не вдавалися. А саме: пропонується футбольний матч. Офіс на офіс. За всіма затвердженими і не один раз запитими раніше залізними правилами: професійних футболістів не залучати, спеціально для гри нових працівників не брати, обходитися лише тими силами, які є. Самі виходять на поле капітанами команд, згадуючи старі добрі часи.

Якщо виграє команда Костиля, банкір списує йому борг.

Якщо виграє команда Дрона, бізнесмен протягом двох тижнів повертає гроші з відсотками.

В обох випадках вони лишаються друзями.

Для страховки обмінялися списками працівників. У Стародубцева офіційно працювало навіть більше чоловіків, ніж треба для комплекту футбольної команди. Йому було, з кого вибирати. У Кугута трошки гірше: крім нього, як раз десять мужчин. Охоронці, водії, консультанти, завскладами, ще один чувак незрозумілої Костилеві професії, але, мабуть, потрібної, раз він узяв його на офіційну роботу…

Нічого, вирішив Костиль. Одинадцять душ є. Футбольна команда. Дівки з магазинів — у групу підтримки, всі як на підбір, із ногами та цицьками. Прорвемося, наваляємо банкірові.

Ну, ось так усе й почалося.

1

— Що не ясно? — запитав присутніх Вова Дудка.

Він так само, як його шеф, залишив за собою шкільне прізвище Санчо, з шалених бандитських часів тримався по праву руку від Костянтина Кугута, встиг повоювати в Афгані, де його контузило. Керуючи у Костиля службою безпеки та охороняючи бізнес, незалежно від того, яким бізнесом його шеф займався по життю, знав — інші працівники його побоюються саме через оту давню контузію, отриману на перевалі Саланг. Бо як щось ішло не належним чином або Санчо вважав, що ситуація не належна, він ставав некерованим, шаленів, міг дозволити собі все, що в контужену голову прийде. І раз розмову з чоловічою частиною персоналу проводив не хтось, а саме Санчо, це означало: заперечень ані він, ані шеф чути не хочуть. Все повинно статися згідно наказу, у футбол гратиме весь офіс, матч відбудеться за будь-яких погодних умов. До речі, умови як раз були дуже гарними: рання осінь, не спекотно, саме той час для гри.

Але заперечення були.

— Ну? — Санчо кивнув товстенькому очкарику, реагуючи на його підняту руку.

— Володимире Миколайовичу, я не можу грати в футбол, — щиро признався очкарик, підвівшись із місця, як старанний школяр.

— Чого це ти не можеш? — дивування Санчо виявилося так само щирим. — Всі можуть — і ти можеш.

— Володимире Миколайовичу, я не люблю футбол. Я не вмію в нього грати, ніколи ним не цікавився. І взагалі, — він зняв окуляри, красномовно покрутив їх у руці, знову начепив на носа і поправив пальцем, як Шурик у гайдаївських комедіях. — Коротше, Володимире Миколайовичу, ви ж самі бачите…

— Я бачу, що ти — мужик. Член нашого колективу. Працівник нашого офісу, — відчеканив Санчо. — Між іншим, ти у нас тут — хто?

— Сісадмін.

— Нормально, по-людськи можеш сказати? А то про сіськи якісь там…

— Системний адміністратор.

Це прозвучало не без гордості, адже всі комп’ютерні бази мережевих магазинів із продажу імпортної побутової техніки працювали лише завдяки його зусиллям. Проте Санчо все одно нічого не зрозумів.

— Звати тебе як?

— Юра…

Тепер у голосі очкарика чулися розгублені нотки. Схоже, він зі своєю вищою освітою та спеціальністю навіть уявити не міг, що людина, яка вважається на фірмі не меншим начальством, ніж її керівник, не знає на ім’я дуже важливого працівника, котрий виконує вкрай необхідну в наш комп’ютеризований час роботу.

— Слухай, Юрець, не вийобуйся, — просто відповів Санчо. — Який ти там адміністратор, мене насправді мало гребе. Сказано — офіс грає в футбол, значить, ти теж будеш грати. Боїшся, що очки твої спадуть — скажу шефу, він тобі купить ці… блядь… — Санчо легенько постукав себе пучками пальців по очах, опустивши перед цим на мить віки, — лінзи, ну, контактні, коротше. І не будуть очки спадать, будеш мотатися, як усі люди.

Товстенький Юра зітхнув і обвів поглядом присутніх, ніби закликаючи їх у такий спосіб підтримати його право на спортивне самовизначення.

— При чому тут окуляри, Володимире Миколайовичу? Я в футбол ніколи не грав хоч у окулярах, хоч без них. Між іншим, лінзи в мене є, просто їх не можна постійно носити, вони натирають роговицю…

— А ще коротше?

— Я до чого: раз уже від спортивних змагань, тобто від одного конкретного спортивного змагання, вірніше, від його результату залежить вирішення певних фінансових питань, пропоную не футбол, а шахи, — його поки не перебивали і Юра став сміливішим. — Шахи, розумієте? Сеанс одночасної гри. Я, — він для більшої переконливості тицьнув себе пальцем у груди, — один граю проти всього офісу шановного пана Стародубцева. Їх може бути одинадцять, може бути більше — не суть. Головне — я перемогу легко їх усіх зроблю, сам, розумієте? В мене розряд, я в комп’ютера давно виграю, Володимире…

— Закрий хайло, ботан, — нарешті перебив говіркого системного адміністратора Санчо.

У голосі його зовсім не звучало злоби та навіть роздратування — він не придурювався і не грав, природа не наділила Вову Дудку жодними з цих талантів. Він справді щиро не розумів, про що тут говорить цей товстий очкарик Юра. З яким він ще півгодини тому хіба що тільки мовчазним кивком вітався при зустрічі. І то — коли зустрічався, бо цей ботанік увесь робочий час сидів у відведеній йому окремій кімнатці, щось там шаманив із клавіатурою комп’ютера, словом — займався справами, від яких Санчо, відповідальний за безпеку бізнесу свого шкільного друга Кості Кугута, завжди був дуже далеким.

Від зробленого зауваження Юра закашлявся, а тоді запитав уже іншим голосом:

— Тобто?

Тепер зітхати настала черга Санчо.

— Значить, так, — він говорив, намагаючись тримати себе в руках. — Усі вийдіть, він, — кивок у бік Юрія, — залишається.

Восьмеро інших чоловіків, присутніх на зборах колективу, без жодних заперечень підвелися і дружно залишили підсобне приміщення, де проводилося зібрання. Коли за останнім зачинилися двері, Санчо підійшов до бунтаря. Той виявився вищим за керівника служби безпеки на півголови, навіть трошки ширшим у плечах, але це зараз нічого не означало — досвідчений Санчо нутром відчув, що очкарик зараз здається сам собі дрібною комахою, або — равликом, якого природа позбавила рятівного панцира.

— Слухай мене уважно, ботан, — слова Санчо цідив крізь зуби. — Мені пох, любиш ти футбол чи ні. Твоєму працедавцю, панові Кугуту, теж. Він твою особисту думку вертів на тому ж самому місці. Ти, ботан, працюєш у нашому колективі. Всі грають у футбол. Значить, ти теж будеш.

— Тоді я звільняюся, — зібравши рештки мужності, промовив Юрій. — Звільняйте мене. Я не хочу працювати. Прямо сьогоднішнім числом, — подумав і додав, хоча це рішення далося йому явно найважче. — Можете навіть без вихідної допомоги. Не платіть зарплату. Нічого не платіть — просто звільняйте.

Тримати себе в руках Санчо вдавалося дедалі важче. Він стиснув кулаки, нігті впилися в шкіру на долонях.

— Я погано пояснював, ботан? Оцими вухами, — він різко смикнув Юрія за мочку лівого вуха, — ти, по ходу, хріново чуєш, на? Повторю, раз ти такий тупий системний адміністратор: нас у штаті за офіційним розписом — як раз одинадцять мужиків. Шеф, я, всі інші твої товариші й колеги. І ти, блядь! — Санчо ткнув вказівним пальцем у м’який живіт очкарика. — Значить, ми всі — одна команда, в тому числі — футбольна. Подобається це тобі чи ні, але вийти з команди ти ніяк не зможеш. Навіть уперед ногами. Бо тоді нас стане на одного менше. А за умовами перед матчем, який призначено за тиждень, як раз у наступну суботу, ми не можемо брати нового працівника. Відмова грати означає програш. Можна вийти на поле проти команди Дрона в неповному складі, але тоді це теж програш. Програш — все, крім того, що ти, ботанік, виходиш на поле і граєш за своїх.

— Але ж я не люблю футбол! — вигукнув Юра, про всяк випадок відсовуючись при цьому на кілька кроків назад. — Я не вмію грати! Не люблю і не вмію, ясно вам! Ви зі мною програєте так само, як і без мене! Я баласт, скиньте мене, скиньте!

— Чувак, ти зовсім не січеш цю фішку, — у Санчо не було сил та бажання злитися на цього товстуна. — Нема ніякої різниці, хто любить футбол, а хто — ні. Всі повинні грати в футбол, якщо того вимагають корпоративні інтереси, так тобі зрозуміло?

Тепер Юра шморгнув носом. Санчо раптом перелякався, що цей тип, який годиться йому за віком не в сини, але в молодші брати — так точно, просто зараз, у нього на очах, почне лити сльози. Проте пояснювати йому вже не було особливо чого — Санчо максимально вичерпно все пояснив.

2

— Ти — мужик! Я пишаюся тобою!

Це Юра почув від Юлі, своєї дружини. Вона закінчила юридичний, працювала в фірмі, яка міцно зав’язалася з ринком нерухомості і вважала, що в них усе в шоколаді. Але коли почалася світова фінансова криза, для ринку нерухомості все якось так відразу скінчилося. Безробітною Юля поки не стала, але до того йшло. Така критична для особистого кар’єрного зросту ситуація несподівано почала гартувати в молодої дружини системного адміністратора бійцівські якості, притаманні хіба Скарлетт О’Гарі. Через те чоловіків спротив Юля прийняла, як особисту боротьбу. Юра погодився з нею — це все маразм, тупість, самодурство, культурний фашизм та духовний Чорнобиль. Подружжя випило пива з чіпсами, і Юля розвинула тему: вони не мають права, в контракті не прописано, що системний адміністратор повинен грати в футбол за свою фірму, саме в такий спосіб, а не виконуючи професійний обов’язок, доводячи своє право отримувати зароблені гроші. Юра натякнув — ніякого контракту він не підписував, просто прийшов за оголошенням і з того часу регулярно отримує гроші в конверті. На що юристка Юля, переможно ковтнувши пива, заявила:

— Так навіть краще! Значить, вони взагалі там не мають права змушувати тебе грати в футбол! Це ж ніде не записано, і ти під цим свій підпис не ставив!

Коли вони допили своє пиво і пішли в ліжко, Юра остаточно погодився з дружиною: системними адміністраторами такого рівня, як у нього, не кидаються навіть під час фінансової кризи. Навпаки, зростає вимога до якості виконаних робіт, а в своїй галузі, тобто в знанні комп’ютерних систем, Юра був одним із кращих фахівців. Принаймні Юля це йому сказала, і він охоче повірив. Цього разу дружина погодилася на оральний секс, ніби в такий спосіб виписуючи чоловікові премію за мужність та незламність, а потім, коли Юля заснула, Юра ще довго не спав, будуючи подумки плани виходу з дурної ситуації — один кращий за інший.

Спочатку він вирішив тікати з міста, прихопивши з собою дружину, і вони, наче Боні з Клайдом, будуть плутати сліди та ночувати в дешевих придорожніх готелях, харчуючись пиріжками з горохом. Потім придумав запропонувати розв’язати суперечку в інший, більш цивілізований та сучасний спосіб: таки зіграти в футбол, але на комп’ютері. Для цього навіть тут же взявся розробляти спеціальну програму, де гравці на віртуальному полі виглядатимуть один в один як реальні члени команд, сучасні технології дозволяють тепер це зробити. А заснув Юра, уявляючи, як дружина представляє його інтереси в суді, і вони разом відсуджують у Костянтина Кугута величезну суму на моральні відшкодування…

Та на ранок їх розбудив дзвінок Юліного телефону. Та, ще сонна, відповіла, і під час розмови сон як рукою зняло. Юра не дослухався, намагався прихопити ще трошки перерваного сну, тим більше, що Юля здебільшого говорила коротко й лаконічно, але коли скінчила розмову й глянула на чоловіка, той і без окулярів побачив — щось не так. З чим це може бути пов’язано — зрозумів без підказки, дружина лише підтвердила підозру.

— Ростик Гаркуша у вас на фірмі працює?

— Водієм… А що з ним таке?

— З ним — нічого. Ти знаєш, що в нього дружина вагітна?

— Я навіть не в курсах, що він одружений. Що в нас із ним спільного?

— Правильно, що в системного адміністратора може бути спільного з водієм… — Юля відкинула з лоба пасмо волосся. — У нього дружина вагітна. На восьмому місяці. Звуть її Людою, але це не так важливо… Вона дзвонила… — кивок на телефонну трубку.

— Ти її знаєш?

— Ні. Їй дали номер мого мобільного телефону. Сказали: якщо мій чоловік не погодиться грати в футбол і далі буде впиратися, як баран, та протиставляти себе інтересам колективу, у них заберуть квартиру. Юр, — дружина якось дуже старанно натягнула на ліве плече спущену бретельку коротенької нічнушки, — Юр, їм фірма гроші позичила. Квартира на фірму оформлена, ваш водій половину зарплати за борги віддає. Їм же, Юр. Це страшні люди, вони викинуть на вулицю вагітну жінку через свій футбол… і через тебе, Юр… Ну подумаєш — один раз, може, не ламайся, може, заховай свої принципи подалі, я все зрозумію, Юр…

3

— Та які принципи! — Юрій зірвався на крик, хотів, аби хоча б вигук прозвучав якось мужньо, та не вийшло — все одно вийшов майже істеричний вереск. — Які принципи, Володимире Миколайовичу! Нема в мене принципів, я просто футбол не люблю!

— Не гребе, — промовив Санчо, закурюючи.

— Гаразд, я не так сказав. Я не так висловився, не те мав на увазі, Володимире Миколайовичу! Я готовий полюбити футбол! Якщо це треба для колективу, якщо це так важливо — так, я люблю футбол! Я вивчу напам’ять імена всіх футболістів! Я знайду в мережі кращі голи! Я буду вболівати за ту команду, за яку мені скажуть! Але від цього я не навчуся грати в футбол, Володимире Миколайовичу!

— Не гребе, — знову промовив Санчо, пускаючи струмінь сизого диму просто в обличчя Юрієві. — Ти в грі. Вийдеш у суботу на поле. І будеш грати в футбол.

— Але ж з мене поганий гравець! — системний адміністратор закашлявся від диму. — Я підведу всю команду! З таким, як я, ми програємо!

— Не сци, — цього разу Санчо випустив сизий струмінь у бік. — Все продумано, ботан. Шеф знає про твою проблему. Ми з ним у вуличному футболі, щитай, усе життя. Зіграні — мама, не горюй. Решта пацанів теж мотаються нормально. Не так, як ми з шефом, але потяне. Якщо обрати тактику глухого захисту та постійного нападу, ми їх зробимо, ботан. Є шанс, розумієш?

— Ні, — Юрій говорив абсолютно щиро.

— Коротше, — нова затяжка. — Дивись, як виходить. Вбити тебе не можна, вигнати — теж. З таким розкладом нам реально кінець, без початку. Випускати тебе на поле, сам розумієш, теж не можна. Тільки під ногами будеш крутитися. Голімо, брат.

— Ну да, — з цим Юрій погодився.

— Вихід один: станеш на ворота, — Санчо ляснув Юрія по плечу. — Воротарем будеш, чувак. Голкіпером. Так ти і на полі, і не бігаєш.

У Юрія враз пересохло в роті.

— Але ж… Наскільки я розбираюся… Воротар повинен… У смислі, не повинен пропускати у ворота м’ячі… Мені заб’ють, Володимире Миколайовичу, мені ж точно заб’ють! Я не вмію, я ніколи…

— На це — забий, — Санчо всміхнувся з власного каламбуру. — Так у нас є шанс. Кажу ж тобі — тактика. Ми з шефом будемо грати в нападі. Постійні атаки. Вони нашої тактики не знають, і треба відразу прорватися до їхніх воріт та розмочити рахунок. Потім — глуха оборона. Головне — не пустити нікого до твоїх воріт, і це ми, я так думаю, організувати зможемо. Протримаємося два рази по сорок п’ять хвилин — усе, наша взяла, — докуривши в останній затяг сигарету, Санчо розтоптав бичок носаком. — Буде ось так, ботан. Все, ми так вирішили.

— Але…

— Мале! — перекривив його Санчо, раптом відчувши, що терпець починає уриватися. — Візьми свої «але», сходи з ними в сортир і всі спусти в унітаз! Все одно тебе треба хоч трошки надрочити на воротаря. Є шість днів, будемо дрочитися. Шеф закерував, аби я тебе поганяв. Тренером твоїм я буду, вкурюєш, ботан?

Санчо протягнув Юрі пачку цигарок і той, хоч ніколи в житті не курив, слухняно взяв одну, застромив фільтром назовні. Це чомусь остаточно вивело новоспеченого тренера: висмикнув цигарку з невмілого ботанського рота, переламав навпіл, кинув під ноги — ось так пару і стравив.

4

Далі — пекло.

Від наступного ранку і далі кожен день Санчо дзвонив у двері квартири свого підопічного, аби той покірно виходив за ним до найближчого спортивного майданчика, де вони бігали кола, щоразу збільшуючи норматив за вимогою тренера. Потому Юра мусив ще півгодини займатися фізкультурою, далі — човгати на роботу, від якої його ніхто не звільняв, ловити там погляди колег, членів своєї команди, а під вечір доповзати до дивана й падати, тепер уже під співчутливі погляди Юлі, яка цими днями повторювала, мов мантру: «Ти — мужик! Я пишаюся тобою!»

На ворота тренер поставив його під кінець третього дня інтенсивної фізичної підготовки.

Вони прийшли на справжнє футбольне поле, обладнане в надрах якихось дворів спального району, і Санчо заявив, стукнувши об землю принесеним футбольним м’ячем:

— Ось тут усе станеться, чувак. Ось це — твої ворота. Звикати починай уже зараз. Зростися з ними, братан. Ти повинен із ними зростися. Ставай на пробу.

Юрій почовгав до воріт, як був — у джинсах, туфлях та світлому светрику з каптуром. Глянувши спочатку на одну штангу, потім — на іншу, спробував знайти між ними своє місце. Зграйка місцевої пацанви, яка саме буцала м’яча на полі без конкретної мети, просто розминаючись та очевидно вбиваючи час, припинила своє заняття, з цікавістю стежачи за дивними маневрами дорослих чоловіків.

— Очки зніми! — скомандував Санчо, знову стукнувши своїм м’ячем об землю.

— Я не побачу нічого, — спробував заперечити зі свого місця Юра.

— Ну, ладно, сьогодні так. Завтра лінзи свої вдягнеш, — Санчо критично глянув на вибрану воротарем позицію. — Далеко зайшов. Глибоко. І по центру стань. Не так — вперед трошки… Во-во, так і стій! Тільки не стовпом, бляха, ти не солдат на тумбочці! Коліна зігни трошки! О! Нормально для першого разу, далі розберешся, — він реготнув. — Тобі ще сподобається, ботан! Сам знову попросишся!

У повітрі вже від обіду пахнуло осіннім дощем, і з усього було видно — він таки ось-ось піде. Спроба Юрія звернути на це увагу тренера ні до чого не призвела, воротар-початківець хіба нарвався на відповідь: «Матч відбудеться за будь-якої погоди! По-любому, на!»

Роззирнувшись і тепер уже зачепившись поглядом за цікавих підлітків, Санчо коротко свиснув їм, махнувши при цьому рукою:

— Е, марадони! Ану, валіть сюди! Діло є!

Двічі просити вони себе не змусили, підбігли. Передній, коротко стрижений, напевне — лідер, копав перед собою м’яча. Усього їх було четверо, всі — різного віку, у одного не було переднього зуба.

— Дай пас! — крикнув Санчо, і коли йому відпасували, легко прийняв, показав нескладний, але хвацький фінт, навіть обвів несподіваних суперників, при цьому не випускаючи з рук свого м’яча. Нарешті припинив розминку, кивнув старшому: — Ну?

— Потягне, — почулася поблажлива відповідь.

— Значить, так, орли, — Санчо кинув свого м’яча на землю, він покотився хлопцям під ноги. — Задача така. Бачите, он ботанік у очках на воротах? Будете пробивати його по черзі. Ось можете прямо так, два м’ячі задіяти, ваш і мій. Головне — без перерви, інтенсивно, як пеналі йому лупите, ясно?

Старший критично глянув на новоспеченого воротаря.

— Здується, — зробив нарешті висновок. — Ми йому накидаємо.

— Кидайте, — милостиво дозволив Санчо. — Поки так, а там побачимо. Е, ти там готовий? — повернувся він у бік Юрія.

Той кивнув і спробував прийняти стійку, яку чомусь вважав воротарською.

Перший м’яч, мов ядро, випущене з жерла гармати, він пропустив, навіть не спробувавши зловити. За другим сіпнувся, але не втримався на ногах і впав. Хлопці зареготали.

— Хоре ржати! — гримнув на них Санчо, знову повернувся до свого підопічного: — А ти не лежи там курям на сміх! Бігом м’ячики позбирав!

Збігавши за м’ячами, Юрій не зміг їх від футболити назад. Один від незграбного удару чомусь підлетів угору, перескочивши через верхню жердину воріт. Інший воротар копнув надто слабо, він не прокотився й трьох метрів.

Тільки тепер Вова Дудка на прізвисько Санчо остаточно зрозумів, з чим йому як тренеру доведеться мати справу. Відчувши, що напад не-контрольованої агресії може початися просто тут і просто зараз, він, як учили лікарі, спробував якомога швидше спрямувати її в інше, більш благодатне русло.

— Ти і ти! — Санчо навмання тицьнув пальцем, вибираючи серед четвірки підлітків. — Бігом м’ячі сюди, час пішов!

Щось підказало дітям спального району — з цим чоловіком краще не сперечатися. Поки хлопці виконували завдання, Санчо скинув піджак, кинув його ватажкові — жопою відповідаєш! — а сам, примірившись до наспілого м’яча, влупив по ньому, коротко замахнувшись. Вклав у цей удар всю свою безсилу лють, ненависть до всіх системних адміністраторів міста, всіх ботаніків, у окулярах та без, які населяють планету Земля, а заодно — тих, хто напевне живе на інших планетах: у Космосі теж, мабуть, є довбодятли, для яких футбол — це лише іменник, мовна одиниця, слово з шести літер, яке в перекладі з англійської означає…

— А-а-а-а!

М’яч вцілив воротарю просто в сонячне сплетіння.

Цього разу Юра чесно спробував взяти його, і йому це майже вдалося — кинувся просто назустріч м’ячеві, розкинувши руки, наче хотів його обійняти, та не втримався: м’яч заштовхав у ворота його самого. Дихання враз перехопило, в очах стало темно, всі зовнішні звуки раптом кудись пропали. А повернулися разом із окриком Санчо:

— Встати! Вставай, придурок!

Хитаючись, Юрій підвівся спочатку на коліна, потім — на рівні ноги. Перед очима крутилася шалена карусель.

— Бери! — почувся наказ, і від другого м’яча Юрій інстинктивно ухилився, кинувся геть на протилежний бік воріт, мов від скаженої собаки.

Санчо стиснув зуби, потім мало не до крові закусив нижню губу.

Жестом, який зрозуміли без слів, звелів хлопцям знову принести м’ячі. Дочекався, поки воротар займе своє місце. І все почалося знову.

Це не припинилося, коли нарешті пішов дощ. З першими його краплями Юрій, збитий з ніг черговим м’ячем, вирішив більше не підводитися. Він лежав, втупившись скельцями окулярів у землю, не зважаючи на хлопчачий регіт та лайку свого тренера. Потім все стихло, натомість дощ вдарив сильніше, зволожуючи землю довкола, швидко перетворюючи її в багнюку, а самого Юрія, системного адміністратора з вищою освітою — на шматок довколишньої грязюки.

За кілька хвилин Санчо наблизився, присів біля нього навпочіпки, поклав руку на плече, рвучко перевернув. Юрій заплющив очі, чекаючи на удар, але нічого не сталося. Повільно розціпивши повіки, він побачив крізь скельця окулярів — тренер не лютий, він просто щиро розгублений, дивиться на свого підопічного поглядом, сповненим жалю та втоми.

— Треба, — промовив він. — Треба, Юрець, розумієш? Це не мені тепер уже треба, не шефу, навіть не цілій фірмі, їбися вона конем! Тобі це треба, Юрець!

Той лежав на боку в позі ембріона, мовчав і важко дихав.

— Тобі тепер потрібен цей довбаний футбол! — Санчо не кричав, він промовляв це, мов замовляння. — Ти мені ще дякувати за це будеш, нам усім будеш спасибі говорити, розумієш мене, Юрець? Не в футболі ж справа — в тобі справа, чувак, ти повинен себе переламати!

Юрій далі мовчав. Краплі осіннього дощу ставали важчими і ніби навіть мокрішими.

— Не знаю, чи зроблю я з тебе воротаря, — Санчо говорив затято, мов тато до маленької дитини, котру будь-що треба нагодувати кашкою. — Але мужиком ти в мене до суботи станеш, брат! Чуєш мене, чуєш?

Зрозумівши, що стали учасниками якогось дивного і, напевне, не надто безпечного шоу, районні хлопчаки, прихопивши свого м’яча, тим часом забралися з поля. Санчо термосив Юрія за плече, а той лежав, мокнув під дощем і мріяв про те, що ось би змила його просто зараз якась велика вода, закрутила у вирі, винесла, мов тріску, просто в море-океан…

Наступного дня Вова Дудка привіз покірного воротаря на це саме місце знову.

5

— Я не буду! Я не можу цього зробити, як ви не розумієте!

Юрій повторював цю фразу весь час, поки тренер віз його на один із складів імпортної побутової техніки, той, що знаходився далі від офісу, попередньо подзвонивши туди й наказавши всім, хто на складі, забиратися звідти геть. Останній перед завтрашнім матчем серйозній розмові воротаря з тренером ніхто не повинен заважати.

Перед тим, як почати цю розмову, Санчо зачинив двері зсередини, витягнув із кишені пістолет, скинув запобіжника. А тоді ступив крок до Юрія, котрий сунув подалі в куток, до коробок з імпортною побутовою технікою, кинув йому в обличчя поліетиленовий пакет із чимось м’яким усередині.

— Тепер поговоримо нормально, Юрець, — Санчо намагався триматися якомога миролюбніше. — Нас тут ніхто не слухає. Скажи, ось що знову не так? Чому ти не хочеш одягти форму?

— Я не вийду на люди в білизні! Я не можу, як вам ще пояснити?

Юрій уособлював відчай та приреченість. Вірніше, це була така відчайдушна приреченість.

— Де ти бачиш білизну?

— Труси. Я не вийду на поле в трусах. Я по квартирі не ходжу в трусах.

— Це — спортивні труси, чувак. Ти в шортах ходиш?

— Ходжу.

— Тоді вважай, що це — такі шорти.

— Але це — не шорти! Це труси! Я в школі на фізкультуру ходив у штанах, у спортивках, мені мама довідку від лікаря діставала!

— Твою маму! — не витримав Санчо. — Ти ж якось купаєшся на пляжі влітку! Ти в шортах купаєшся, ботан? У шортах?

— Я взагалі не купаюся, — промимрив Юрій. — Мені шкодить пряме сонячне проміння, ми з дружиною в гори їздимо, там можна не виходити без штанів на люди…

Подумки Санчо порахував до десяти. Потім — ще до двадцяти.

— Це — спортивна форма нашої команди, — сказав він, тримаючись із останніх сил. — Це твоя спортивна форма. Ти не можеш нічим відрізнятися від усіх нас, ботан, від гравців, від своїх товаришів! Ти захищаєш наші ворота, Юрець!

— Чому я не можу захищати їх не в трусах? Володимире Миколайовичу, я не розумію — чому я не можу, чому не маю права вдягнути звичайні спортивні штани? Я вже погодився стояти на воротах, ви витратили на мене кілька днів вашого дорогоцінного, я зовсім не перебільшую — дорогоцінного часу! Я можу захищати ворота, я спробую це зробити, я гратиму в футбол! Але я не можу виходити на люди голий!

— Це — спортивна форма! Ти не голий!

— Це — труси, Володимире Миколайовичу! Я не ходжу в трусах на людях! Не ходжу з голими ногами! Вони в мене криві, розумієте!

— Не гребе.

— Гребе! Гребе, Володимире Миколайовичу! Для мене це все одно, що ходити голим, як ви не можете цього зрозуміти! Як я зможу захищати ворота, коли сам, розумієте — сам відчуватиму, наскільки беззахисний!

Юрій відкинув пакет із формою в куток. Він стоятиме на смерть, у цьому Вова Дудко на прізвисько Санчо, який справді досить добре вивчив людську породу, був у цьому переконаний.

Все.

Досить.

Санчо націлив на Юрія пістолет, палець легенько пестив гачок спуску.

— Зараз ми побачимо, козел, як ти вмієш захищати інших. Свою родину, наприклад. Жінку свою, Юлю, здається. Правильно, Юлю?

— Юлю… — Системний адміністратор пополотнів.

— Зараз я привезу її сюди, — Санчо сам дивувався власному спокою. — Тебе я не маю права пальцем зачепити. Так карта лягла, що ти, мудак, мусиш грати в нашій футбольній команді, хоча ані тобі, ані мені, ані шефу цього не хочеться. Але до завтра, до самого кінця матчу, твоя Юля сидітиме тут. З нею залишиться один мій колега, з пістолетом у одній руці і телефоном — у другій. Якщо ти не вийдеш на поле — в ось цій спортивній формі, в спортивних трусах, твоїй Юлі гайки. Не знаю, що захоче зробити з нею мій колега перед тим, як застрелити. Але то вже буде його справою — і залежатиме від тебе, ботан. Ну, мені їхати по Юлю?

Юрій повільно стягнув із носа окуляри, акуратно склав дужки, відклав їх набік.

— Ви не зробите цього, — твердо сказав він. — Ви не зробите так, Володимире Миколайовичу!

— Зроблю! Я ще не таке робив, ясно тобі? Я не хочу цього робити — але я зроблю так! Бо ти повинен вийти на поле і грати в футбол, і якщо тебе інакше не можна до цього змусити…

— Футбол цього не вартий! — викрикнув Юрій. — Жоден футбол такого не вартий! Це ж лише гра у м’яч, Володимире Миколайовичу!

— Це — життя, чувак. Футбол — життя. Без нього — смерть. І для того, щоб життя тривало, я піду на все. Ти навіть уявити в своїй мудрій голові не можеш, як далеко я можу зайти для того, аби ти вийшов завтра на поле і грав із нами в футбол!

Санчо хотів ще щось сказати. Юрій бачив — його несе, він уже не здатен зупинитися, і навіть був готовий до того, що в один момент його тренер натисне спуск, закінчивши цю марну марудну справу.

Та втрутився телефонний дзвінок — мелодія з якоїсь пісні Євгенія Кемеровського.

Не опускаючи озброєної правиці, лівою Вова Дудка витягнув із кишені штанів трубку, приклав до вуха.

— Алло. Я. Так, — коротка пауза, вираз обличчя раптово змінився, рука з пістолетом поволі почала опускатися. — Хто? — пауза. — Коли? — пауза. — Давайте, зараз їду.

Закінчивши цю коротку й незрозумілу розмову, Санчо подивився на телефон, потім опустив і ліву руку, і тепер стояв над ошалілим системним адміністратором, стискаючи в одній опущеній руці зброю, в іншій — трубку.

— Що? — обережно запитав Юрій, не впізнаючи власного, враз захриплого голосу.

— Все, — Санчо кумедно розвів руками. — Все, Юрець.

— Тобто — все?

— Зовсім усе. Грохнули.

— Грохнули? В смислі — вбили? Кого вбили?

— Дрона вбили. Стародубцева. Бомба під машиною, зараз там шматки збирають. Є підозра, що це хтось із тих, хто бабло йому торчить. Дрон же за них круто взявся, це з нами він ще по-людськи, по-пацанячому… Ну, догрався…

— Значить… футболу завтра не буде?

— А з ким тепер грати?

Нічого більше не пояснюючи — та він і сам дуже мало знав насправді, — Володимир Дудка на прізвисько Санчо повернувся, сховав пістолет у кишеню, пішов геть, не обертаючись.

Навіть не бачачи, зовсім не зважаючи на те, як Юрій, осівши на бетонну підлогу складу, плакав серед імпортної побутової техніки, не соромлячись зовсім нечоловічих сліз і навіть намагаючись витерти очі якоюсь одежиною, витягнутою з кинутого пакета.

Це були спортивні труси. Форма його команди.

2011 рік

Київ, травень

ОЛЕГ КОЦАРЕВ

ТАК РОБЛЯТЬ УСІ ПЕРЕМОЖЦІ

Повільно і широко пливла весна. У порожній актовій залі N-ського університету за сценою дівчата ув’язнювали свої не такі великі, як хотілось би, але надзвичайно пружні бюсти у вузькі нарядні сукні. Заступниця декана з виховної роботи збиралася розпочинати репетицію. Адже за якісь півтора тижні мало відбутися свято — День філологічного факультету. Під стелею крутились у ніжних протягах прикріплені до світильників кораблики, які, певно, мали б символізувати безмежність морів філології.

Студентка Аліна на одному зі святкових перфоменсів повинна була зіграти роль циганської ворожки. У відповідному костюмі, котрий доволі дивно поєднувався з світлим кучерявим волоссям, але все одно робив її якоюсь чарівною та повітряною, наче безе, Аліну вже встигли побачити двоє університетських прихильників — викладач Сергій Іванович Леоненко та студент із паралельної групи Ярослав Бик. Чесно кажучи, вони обидва не давали їй проходу, використовували будь-яку нагоду, щоб покласти біля неї руку на трохи нерівне поруччя сходів і щось довго говорити.

Подружки казали:

— Ой, а мені той Бик нічо…

— Глянь, які в Сергія Івановича руки!

— Аліно, тільки не виходь заміж, поки університет не закінчиш!

— Усі вони однакові!

— А що, правда Бик у футбольній команді грає? Він тобі розказував?

— Слухай, я би на твоєму місці…

Обидва кавалери ключові сподівання покладали на День філологічного факультету. Обидва розраховували на те, що їхній шарм дістане стратегічну підтримку алкоголю. І якщо Ярослав упевнено, ще за кілька тижнів наперед, чітко повідомив Аліну, що неодмінно пригостить її на святі, то Сергій Іванович дивився на це діло з іронічною посмішкою перевіреного морського вовка (хоча насправді Леоненку ледь виповнилося тридцять), нікуди не поспішав та обмежився лише тим, що уточнив, чи буде Аліна на урочистостях.

Сьогодні ж, поки дівчата репетирували в актовій залі, невідомі люди поприносили до деканату всілякі сумки загадкового вмісту. Розвернулись і пішли, як і всі інші відвідувачі цього крила N-ського університету, змушуючи тихенько скрикувати кожну паркетинку підлоги. Леоненко, що стояв неподалік деканату, провів їх поглядом і хотів уже був піти геть, проте наткнувся на секретарку.

— Сергію Івановичу! А чого це ви не на кафедрі?

— У мене зараз пари нема!

— А то я вам дзвоню. Слухайте, сьогодні о третій п’ятнадцять у декана зустріч викладачів із приводу підготовки до Дня факультету, тому приходьте обов’язково!

— Хм, добре…

І викладач пішов розглядати краєвиди у вікнах неподалік безсердечної фортеці бухгалтерії.

О третій шістнадцять він був у декана. Той зустрів його дисциплінуючим недобрим поглядом та піднятою лівою бровою. А коли Леоненко всівся, продовжив перервану промову.

— Так от, друзі, повторю ще раз. Як ви знаєте, в нашій країні цьогоріч відбудеться Чемпіонат Європи з футболу. І от ми на засіданні, спільно з ректоратом та зі студентським самоуправлінням, вирішили присвятити наше майбутнє свято, День філологічного факультету, цій події і взагалі футболові, спорту мільйонів.

Сказавши це, декан швидко обмацав присутніх поглядом. Тільки під час цього мацання Леоненко зрозумів, що на нараді були присутні лише викладачі чоловічої статі.

— Ви, мабуть, бачили сумки, які нам сьогодні принесли в деканат. Щоб ви знали, у них — футбольні форми, кеди та м’ячі. Отак, шановні викладачі! Вам, — він знову провів важким поглядом по викладацьких обличчях, — доведеться грати у футбол!

— А з ким? — спитав хтось.

— Зі студентами! Буде дві команди — викладачів і студентів. Більше того, ми зі студентським парламентом вирішили, що в матчі має бути інтрига. Не просто беззуба товариська гра, ні! Результат матчу визначить одну важливу річ. А саме — як складатимуть студенти наступну сесію: за гроші чи за знання. Розумієте? Розумієте, скільки на вас відповідальності? Час на тренування ще є, і я вам раджу тренуватися якнайретельніше! Від успішності вашої гри залежатиме наше з вами фінансове становище напередодні літа, напередодні відпусток. Ну, а я — я буду вашим почесним тренером. Тренером безпосереднім буде викладач фізкультури Василь Петрович Місюра. Не хвилюйтеся, він викладач спецгрупи, тому не замучить вас бігом чи віджиманнями.

Сергій Леоненко довго обмірковував новину. Кілька днів невидющими очима він спостерігав, як факультет раптом почав прикрашатися футбольною атрибутикою: афіші з рекламою матчу, шалики з написом «Філфак» на шиях лаборанток, чашки з портретами зірок світового футболу на кафедрах, м’ячі, що їх набивали студенти в коридорах під час перерви… Нарешті, коли йому сказали назавтра прийти на тренування, Сергій Іванович пішов до декана.

— Ви розумієте, я не можу грати!

— Чому?

— Ну, я не вмію грати в футбол! Я ніколи в нього не грав, тільки в зовсім ранньому дитинстві, і то нічого не виходило!

— От бачите, значить, якийсь досвід у вас є, видатні футболісти і не з таких виростали. Тим більше у вас таке прізвище й ім’я! Ви пам’ятаєте, як чудово грав у дев’яності роки в київському «Динамо» ваш тезко Леоненко? Тільки він потім пивом, кажуть, захопився, погладшав, і з футболом усе наперекосяк пішло, дивіться, не повторіть його помилку!

— Я ж кажу, що взагалі не вмію грати! Зіпсую весь матч! Давайте краще я щось інше робитиму. Не знаю, стінгазету, наприклад, або на сайт факультету репортаж напишу, або медичну допомогу пораненим надаватиму?

— Яким пораненим, Сергій Іванович, ви що? Ідіть і тренуйтеся, я вам не дозволяю дезертирувати! Грайте і вигравайте! Або — не розраховуйте на подовження контракту після відпустки. Я й не таких у баранячий ріг скручував!

Леоненко повільно вертався додому. Особливо повільно. Навіть дерева і будинки рідного району рухалися йому назустріч особливо повільно, ніби каток, що вкладає асфальт. Так повільно, що каріатиди або анголики на окремих будівлях мали час щось кинути в задуманого викладача чи плюнути в нього. Але Сергій Іванович їх не помічав.

— Якби ж то, якби ж то, якби ж то! — почув би від нього той, хто вміє читати чужі думки.

Це невдатний футболіст боровся з таємною спокусою. Таємниця полягала в тому, що насправді Сергій Іванович Леоненко не любив і не хотів викладати. Він ненавидів стіни N-ського університету, зневажав колег і вихованців, мріяв здихатися колись усіх цих лекцій, практичних, модулів. І ось декан сьогодні показав йому таку заманливу перспективу! Не піти на матч — і бути звільненим з осоружної праці! Як чудово! Це ж справжній блискучий айсберг мрії! Це політ ластівки з гори над водою величезної синьої річки! Це…

Але, по-перше, де тоді працювати? А по друге — мама. Леоненко уявив, як суворо й винищувально мама подивиться на нього, якщо він бодай натякне на звільнення. Як вона видасть громоподібний крик: «Та чорт забирай!». Як вона триматиме батон у лівій руці й битиме ним об праву, наче бітою. Як вона, врешті, зневажливо скаже:

— Іди краще їж!

Тоді викладач опустив носа і несподівано швидко пішов додому, обтрушуючи з ніг небажання працювати, щоб не бути на ньому впійманим.

Перше тренування команди викладачів філологічного факультету почалося в суботу вранці. І найбільше радості воно принесло самому тренеру — фізруку Місюрі. Адже протягом цілого тренування він не міг ні на мить припинити сміятися зі своїх підопічних. Підтоптані викладачі ледь тягли ноги благеньким полем університетського спорткомплексу, паси приймали через раз, а сентиментальний воротар, гігант і знавець неоромантизму, просто падав назустріч м’ячу, як величезна фанерна стінка.

Леоненко був серед найбезнадійніших. Ноги його заболіли після перших же вправ, бігання і маневрування. Коли він намагався обвести когось, м’яч не слухався — і різко тікав убік ображеним їжаком. Коли намагався забити гол сентиментальному воротареві, м’яч поводився як некерована летюча тарілка, тож голкіпер мав рідкісну нагоду реабілітуватися. Тренер-фізрук веселився, повільно лущив зубами чорне насіння, швидко виймав чутливим язиком із чорних половинок шкаралупи білу серединку та відправляв її у міцний до залізності стравохід.

— Да-а-а-а… — підсумував Місюра тренування. І призначив змученим викладачам побачення через день. Але друге тренування тезко київського футболіста проігнорував.

Теплий кавовий вечір розливався над землею і кидав на неї чомусь бузкову тінь. Так само бузковим було обличчя Місюри, розташоване чітко напроти трохи спантеличеного жовтого лиця Ярослава Бика. Місюра говорив прихильно і майже по-батьківськи.

— Так ти, Ярослав, я так розумію, найкращий у команді?

— Капітан. Але вони більшість грати взагалі не вміють.

— Ти би прийшов до нас на тренування, то так би вже не казав, — хрипко засміявся Місюра. — Думаю, що ти міг би завести команду на перемогу. Але от сам подумай. Я тобі так говорю, тому що я тебе люблю. А чому я тебе люблю?

— Не знаю…

— Тому що ти серед твоїх товаришів на людину схожий! Але це ж у фізкультурі! А в інших предметах? Я дізнавався! Ти ж на трійки ледь витягуєш, і то за бабки, хіба ні?

— Ну, по-всякому в мене буває, чого це ви так?

— Та того що! Оце ви переможете, і сесію вам дадуть скласти безкоштовно, по знаннях, а це значить, що ти її взагалі можеш не пройти, розумієш?

— Не зовсім.

— Усе ти розумієш! Отримаєш двійки та вилетиш з університету. Хіба це добре? Тому краще буде, щоб ви трохи поступилися викладачам, а потім спокійнесенько заплатили за сесію, як завжди було, або десь пляхан комусь поставили, ну ти розумієш. А то ще декана засмутите. А так — і премію невеличку потім отримаєш. Тепер зрозуміло?

— Здається, — замислено відповів Бик. Він дивився собі під ноги і думав, як же йому вчинити.

На День філологічного факультету футбольні пристрасті сягнули апогею. Зранку на майданчику біля університету святково вбрані в уже знайомі нам тугі сукні студентки активно дуділи, роздавали шалики, хтось навіть бив у барабан. Коридорами висіли розтяжки (стрічки) «Перший в історії антикорупційний матч», «Fair play» та «Назустріч Євро-2012». Декан давав інтерв’ю журналістам і розповідав про угоду між факультетом і студентським парламентом із приводу умов матчу.

Ще не вбраний у ганебну для себе форму, а поки що просто викладач, Сергій Леоненко підійшов до циганки-ворожки, котрою насправді була Аліна. Вона всміхнулася.

— Ну як, Аліно, справи?

— Святкуємо!

— Чудово! Я думаю, після свята зустрінемось у парку? Нічне місто чекає на красунь філфаку! Правда?

— Ха-ха-ха, а ви, Сергію Івановичу, не втомитеся після матчу?

— Подумаєш, матч!

— Ага, ви спочатку виграйте в наших студентів! У них капітан Ярослав! Чи переграєте його, а?

І швидко зникла від Леоненка, побігши комусь «ворожити».

Нехороше роздратування наповнило Сергія Івановича, як піна невдало налитий келих пива, при думці про капітана Бика. Теж мені капітан Бик! Справжня бикота! Сергію Івановичу було б відверто прикро, якби Аліна провела цей вечір не з ним, а з Биком. Тим більше не сподобались її слова «Чи переграєте його?» Це ж виходить, що переграти команду студентів у них майже немає шансу, особливо немає шансу проявити себе йому, Леоненкові, а значить, Аліна піде не з ним, а з Биком. Увесь хороший настрій випарувався, як гель із недоголеної щетини.

На спорткомплексі гучно грала музика. Команди нерівними рядами виходили на поле. Епізодична трава поблискувала на сонці. Місюра сидів у святковому спортивному костюмі. Декан усміхався і час від часу підводився та махав присутнім на трибунах руками. Він був у доброму гуморі після концерту, аперитивного фуршету та розмов із нарядними студентками.

Музика стихла, пролунав свисток, гравці стали прилаштовуватись і звикати одне до одного, потроху переходячи від тупцяння на середині поля до перших грубих, але по суті несміливих атак. Тоді декан вирішив, що можна було би ввімкнути назад музику. Різкий звук злякав команду викладачів. Завдяки цьому студенти швидко провели атаку — і відмінник Петров, пам’ятаючи про те, що матч — домовлений, вистрілив чітко в обличчя викладацькому голкіперу. Але той перечепився однією ногою за другу, впав, і м’яч безперешкодно влетів у ворота, відкривши рахунок. Бик тихо про себе вилаявся: тепер доведеться пропускати преподів до воріт, ледь не під руки їх вести до штрафного майданчика.

Удовольнивши свої амбіції першим голом, студенти збавили оберти. Але викладачі все одно ніяк не могли забити гол. Одного разу випало вдарити в бік воріт і Леоненку: м’яч негайно образився на нього та пішов кудись на трибуни. «Добре, що в декана не влучив», — подумав Сергій.

Нарешті один із захисників непомітно для судді навмисне впав і відкрив викладацьким нападникам шлях до воріт. Цього разу старша команда не схибила. Рахунок 1:1 спричинив незадоволене виття на трибунах. А гра поступово затихала й остаточно заснула під кінець тайму. Ледь не заснув і суддя. Він навіть забув просвистіти перерву, тож Леоненко мучився зайві сім хвилин.

У роздягалці він довго-довго віддихувався. Потім умивався. Нарешті вийшов назовні слідом за товаришами по нещастю. Команди готувалися розпочати другий тайм. Раптом з трибун залунав гучний, але самотній крик:

— Філ-фак! Філ-фак!

Це кричала й підстрибувала Аліна, а в руках у неї був саморобний плакат із написом «Feel fuck». Суворий нетверезий погляд декана швидко її заспокоїв, але вона вже зробила свою справу. Наче героїня міфологічної давнини, Аліна привернула увагу двох суперників. І двоє спокійних псевдо-футболістів, учасників непрофесійного домовленого матчу, раптом перетворилися на запеклих і щирих ворогів, котрим не було вже потрібно нічого, крім перемоги. Це були двоє дивовижних лицарів: один — замучений викладач з обвислим ще не дуже великим черевцем та в незграбних кедах, другий — змоклий гопник з кадиком, що смикався, як око півня. У гру повернулися пристрасті й інтрига.

Бик негайно ломанувся (кинувся) в атаку, але його ніхто не підтримав, а Леоненко з гієнним гарчанням кинувся навперейми. Проте не догнав, а впав і повалив за собою суддю, чим дуже потішив глядачів. На Бику клишоного повисли кілька захисників, тож його удар поцілив у штангу. Решта студентів не могли зрозуміти, що найшло на капітана, — було ж узгоджено, що трохи побігати та з гідністю програти. А тепер гідності побільшало, але шансів на програш поменшало. То що — плакала їхня премія і спокійна сесія?

Нарешті зусилля Бика дали результат: воротар упав в один кут воріт, м’яч — у другий. Трибуни сприйняли рахунок 2:1 відверто схвально. Тоді кілька студентських захисників знову дозволили викладачам безперешкодно пройти до їхнього штрафного майданчика. Але в смак гри ввійшов уже їхній воротар і відбив удар. Злий Леоненко гасав полем, піт заливав йому очі, він мало що бачив, але всіх штовхав і намагався забуцати куди-небудь м’яч. Він навіть не помітив, хто з його «одноклубників» зумів-таки заколупати гол. Проте побіг, насунувши на голову майку, так, ніби це зробив він сам, чим знову насмішив трибуни. Поступово Сергій Леоненко ставав улюбленцем публіки, віддалено наближаючись до свого зоряного тезка.

Отже, знову нічия, як сказав би коментатор, якби в цього матчу він був. Двоє претендентів на серце Аліни, яке билося під пружною груддю, обтягнутою вже не циганською сукнею, а зеленою футболкою з намальованим дирижаблем, носилися полем і час від часу поглядали на свою даму, що аж закашлювалася від сміху.

Якось так сталося, доля всміхнулась, а ворожі захисники розступилися, що Леоненкові вдалося самому завести м’яч на небезпечну відстань до воріт. Важко сказати, щоб він іще міг думати, але інстинктивно боявся вдарити, бо передчував, що не влучить. Скоріш за все не влучить навіть по м’ячу. Навколо Леоненка утворилося невеличке звалище кількох гравців, які заважали одне одному, і це звалище потроху наближалося все ближче до воріт. Голкіпер студентів то хотів підбігти й вихопити м’яча, то відбігав про всяк випадок назад. Нарешті він наважився й стрибнув під ноги футболістам, але помилився й не дістав м’яча, котрий знов опинився в Леоненка, за кілька метрів від воріт, хоча той геть не уявляв, що з ним робити. На порятунок кинувся оскаженілий Бик — закоханий спортсмен у ньому остаточно переміг студента-корупціонера. Але через злість він не розрахував сили і добряче штовхнув Сергія Івановича. Як наслідок, той упав разом з м’ячем просто у ворота. І став героєм матчу, котрий так і закінчився з рахунком 2:3 на користь викладачів.

Леоненко ледь пересував ногами дорогою до роздягалки, він ішов зі швидкістю гусака, але гордовито дивився на Аліну, яка сиділа й усміхалась на трибуні…

— Викладачі виграли футбольний матч, а отже, наступна сесія пройде в умовах дружби й лояльності! — урочисто оголосив ведучий завершального концерту Дня філологічного факультету. — Це був наш внесок у високий дух спортивного змагання напередодні Чемпіонату Європи! Хай живе футбольна пристрасть! Ура! Вітання героєві матчу — Сергію Івановичу Леоненку!

Бика на концерті не було. А по закінченні викладачі та студенти двома гуртами рушили в парк. Перші пішли на літні столики кафе «Ті ато» й посідали на стільці, схожі на зубні протези. Другі стали розсмоктуватися парком.

Леоненко наздогнав Аліну під старовинним дубом, прикрашеним цементною косметикою в місцях, побитих грозами, коли тут іще не було цього весняного міста.

— Алінко! Твій герой хоче викрасти тебе з цього вульгарного парку! — радісно промурмотів він, попри те, що кожен крок віддавав болем.

Аліна засміялася. Вона була вже зовсім не схожа на циганку.

— І що? Де ми підем? У кафе?

— Наприклад.

— Чи, може, на річку вночі купатися?

— Нууу… — Леоненко погладив собі підборіддя.

— Або давай одразу отуди, за дерева? — й Аліна тонкою красивою рукою показала в бік дерев і кущів, що спокусливо кликали під свій захист усіх охочих до швидкого весняного кохання під відкритим небом. Жест був настільки переконливий, що Сергій Іванович одразу уявив собі, як Аліна присідає перед ним, розстібає йому ремінь, а він тим часом п’є з горла світле пиво.

— Пішли! — широко всміхнувся він і потягнув до тендітної Аліниної руки свою руку побільше.

— Пузо підбери! — несподівано, неприємно і дисонансно вигукнула вона і різко, але не сильно, вдарила його в згадуване вже тут черевце. — Підеш у кущі з тим Биком своїм, іще одним придурком! Теж мені два лицарі-футболісти!

Аліна побігла геть, а слідом за нею з гучним сміхом побігли досі непомічені Леоненком студентки, які ховалися за пивним кіоском.

— Он як! — сказав Сергій Іванович.

Та пиво він таки купив. Відкрив його. Підійшов до літніх столиків, де святкували його колеги-викладачі. Заткнув пальцем пляшку, збовтав її з усіх сил, відпустив палець — і забризкав усіх навколо пивною піною. Бо так роблять усі переможці. Це він бачив по телевізору.

09.06.2011

ВОЛОДИМИР СЕРГІЄНКО

ФУТБОЛ + СВИНЯ + СОБАКА

Лекція з прискореного курсу вивчення німецької мови

Є слова, котрі ігнорують в порядному товаристві. Такі собі лайливі, котрі не заведено вимовляти при дітях, друкувати в газетах, і в жодному разі їх не можна почути з уст кандидатів на найближчих виборах до найвищих ешелонів влади під час прямих трансляцій в ефірі. Але всі знають ці слова у своїй рідній мові. І якщо такі слова вживати доречно — поганим тоном це не буде. Але що таке доречно? Що таке поганий тон? Коли твоя дитина вперше вживає таке слово? У першому класі, після футболу, на газоні, перед райкомом партії? Сьогодні вже мало хто з дітей знає, що означає оте грізне слово «райком». Мова не про це. Між іншим, коли ваше дитя вперше використає лайку, чи буде воно усвідомлювати, що це лайка і що за вашої присутності, та і взагалі в житті, не варто використовувати похідні матюків як вигуки? І хто має взяти на себе обов’язок пояснити, що для посилення ефекту припустимі певні винятки лінгвістичного характеру? Для іноземців є спеціальні програми з вивчення «нецензурних мовних зворотів». А ось у звичайних школах, для своїх, немає. У вищих навчальних закладах немає. Так і відбувається навчальний процес, із уст в уста, з покоління в покоління. Короткий курс молодого бійця, що застав тебе несподівано на межі дорослого й «недорослого» сприйняття життя.

Цю історію мені розповів попутник у вагоні швидкого потяга D-441, що поєднує Євросоюз шенгенського зразка зі східною частиною географічної Європи. Я спробую передати її максимально близько до оригіналу. Отже, шлях із Берліна на схід. За п’ять хвилин їзди від Франкфурта-на-Одері відкорковуємо пиво, куплене в метушливого поляка, що бігає вагоном. З налякано-люб’язними, кришталево вимитими до дна очима, досить поважного віку, — чи то бомж, чи то просто втомлений від життя пенсіонер, котрий намагається вижити у вільному риночному демократичному світі, — він бажає вам приємної подорожі й заздрить можливості це саме пиво безтурботно смакувати. Дивимося на красивого молодика років сорока, з приємною короткозорістю й гаркавим «г», котрий говорить із типовим німецьким акцентом, розтягуючи голосні на тевтонський зразок. Після зазвичай млявої дискусії, для початку розмови, про режимність перебування «на Заході» та несправедливість нової залізної завіси в один бік, коли одні, маючи європейську паспортину, можуть усюди безборонно їздити, а інші повинні проходити процедуру зняття відбитків пальців за право подивитися, як ці, перші, існують у XXІ сторіччі, пірнаємо в пізнання чужої культури на предмет ментального розуміння доцільності «міцних висловів».

— Чи були ви коли-небудь у Львові — цій перлині архітектоніки в центрі Європи? Маленьке містечко. Тисяч вісімсот населення. Суміш ренесансу, бароко, рококо та модерну, — говорив він швидко, уривчасто, не лишаючи часу на відповіді. — Це місто потрібно розуміти, його потрібно відчувати. Інтелектуальний центр Західної України. Місто, обрамлене культурою близьких та далеких сусідів, що перебувало в лапах багатьох держав. Мені, як переконаному, хоч і поміркованому націоналісту, приємно бачити, як місто скинуло з себе «пута соціалізму» і стало по-справжньому вільним. Я провів тут дитинство й студентські роки. Мені навіть трапилося побувати у відділку міліції.

Попутник замріяно прикрив очі й завмер на якусь мить, поринувши у власні спогади.

— Це було на початку перебудови, — продовжив він, зробивши ковток. — Уявіть собі, що перед грою з ЦСКА (центральний спортивний клуб армії!) в кожній школі, кожному інституті, по всіх профспілкових організаціях проводились бесіди на тему: «В жодному разі ні ви, ні ваші діти не підете на футбол». Місцевий клуб «Карпати», що постійно постачав футболістів до основного складу київського «Динамо», ніяк не міг вирватися до Вищої Ліги. І ось останній матч сезону. Львівський клуб приймає армійців. У разі перемоги здійсниться омріяне сходження «Карпат». Це були не лише футбольні амбіції. Це були відголоски пакту Ріббентропа — Молотова. Бо анексія західноукраїнських земель не викликала особливої симпатії з боку місцевого населення. І радянська армія у свідомості людей завжди була російською армією. І розмови про клуб червоноармійців були пересипані жартами, замішаними на націоналізмі. Місто, розділене на сектори між малолітніми тусовками, раптом припинило міжусобиці, об’єднавши всіх єдиною метою — «гідно» зустріти московських уболівальників. «Основні», себто заводії та авторитети цих тусівок, оголосили перемир’я. Зібравшись на «Баварії» — в підвалі відомої своїм нерозбавленим пивом кнайпи, де алкоголь наливали всім, навіть тим, кому не було 18, малолітки розробляли план перехоплення вболівальників із Росії.

Мій співрозмовник узяв невелику паузу. Вагоном рухалась чергова партія метушливих продавців польського пива за ціною в чотири рази нижчою, аніж у вагоні-ресторані. Гріх було пропустити таку нагоду. Блискавична операція купівлі-продажу, і наше майбутнє набуло впевненості у межах 1,1, а то й усі 1,5 проміле на людину.

— Так от, малолітні хулігани, незалежно від особистої любові до футболу, ставлення до рідної мови чи соціальної градації вирішили поділити місто на сектори. Перший — вокзальний. У день гри існує шанс, що вболівальники приїдуть одним із десяти московських потягів і можна буде безпосередньо на вокзалі провести свій бліцкріг. Навряд чи армійські фанати приїдуть завчасно й влаштуються на ніч у готелі. Другий сектор — в аеропорту. Теж гарний шанс на три щоденні літаки зі столиці СРСР. Третій сектор було розділено на чотири підсектори. За чотирма підходами до стадіону. І звісно ж, на випадок, якщо раптом уболівальники ЦСКА виявляться хамелеонами і спробують у зелено-білому карпатівському прикиді пройти на стадіон, було затверджено пароль. Простий, але дієвий. Потрібно було у всіх питати українською мовою «котра година». Відповідно, навіть російськомовне населення Львова зрозуміє й зможе відповісти на це питання, на відміну від «справжніх росіян».

Мені якоїсь миті здалося, ніби співрозмовник забув, що ми почали нашу розмову з легалізації права людини на лінгвістичне посилення ефекту нецензурною мовою, лайкою чи навіть публічним матюканням. Але він так захопливо розповідав, що мені було просто незручно спрямовувати його оповідь у початкове річище. Мені справді було цікаво.

— Ну так от, — продовжував він, — я одягнув синю сорочку й жовті штани. Сьогодні це прапор України. А тоді — тоді це був виклик радянській системі. Після першого тайму рахунок був 1:1. Уболівальників ЦСКА привезли двома автобусами, в котрі їх посадили під посиленою охороною, прямо на вокзалі. Сектор москвичів із двох боків охороняли міліціонери, стоячи через сходинку з породистими німецькими вівчарками. Поле по периметру захищали собою солдатики в армійській формі. Підтримуючи своїх, я став на лаву й голосно заспівав:

Ще не вмерли України ні слава, ні воля.

Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля.

Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці,

Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці.

Як провокатора-націоналіста мене арештували, точніше затримали, на всяк випадок. Хто ж знав, що я співаю майбутній Гімн України. Міліція діяла жостко й упевнено. Я кричав: «Не маєте права! Я нічого не зробив! Я буду скаржитись!» До моїх криків міліція ставилась байдуже. Одягли наручники. Посадили до патрульної машини, тісно забитої такими самими невдахами, як я. Дорогою у відділок ми всі, українською і російською мовами благали міліцію ввімкнути радіо з трансляцією зі стадіону. Марно. Міліція у відповідь лише сміялась. Як вивантажували в райвідділі, я не надто пам’ятаю. Ніби не били, і навіть вокабулярно не знущались. Коли завели до «приймального відділення», я побачив дві клітки. Одна була заповнена, в іншій сиділи лише двоє. І з тієї клітки, де було багато людей, кричали українською: «Котра година? Ей ти, не жартуй! Здоров’я збережеш! Скажи, котра година!» Сержант похилого віку подивився на мене печальними очима, ховаючи усмішку в Шевченкових вусах, і повторив питання, котре так цікавило земляків. Ось він, зоряний час! Відразу згадується байка про комп’ютерного віслюка. Ви знаєте байку про комп’ютерного віслюка? — звернувся він до мене.

Я заперечливо похитав головою. Тоді він повільно поставив на стіл дві пляшки пива.

— Вибирайте! — промовив, запрошуючи.

Я не змусив себе довго чекати. Взяв пляшку й очікувально подивився на свого попутника. Той витримав паузу, аби підкреслити власну перевагу, зробив довгий ковток і продовжив:

— Якщо підвести живого віслюка до двох копиць свіжого сіна, він неодмінно почне їсти з якої-небудь копиці. Якщо ж це буде віртуальний віслюк, і віртуальне сіно, він не зможе вибрати, з якої копиці йому їсти. І стоятиме вічно голодним. Так ось, я ніколи не був віслюком, віртуальним так точно, тому я прийняв блискавичне рішення, адже в мене з’явилась унікальна можливість зробити те, що нікому не вдалося. Якщо я потраплю до однієї клітки з тими, хто «не розуміє питання», й буду діяти рішуче та нахабно, маю прямий шанс стати героєм. Міліція припинить бійку, але хвилини зо дві в мене буде. Я гонорово попросив «разговаривать со мной на языке, который я понимаю». «Шевченкові вуса» всміхнулись і підвели мене до клітки, в якій сиділи два переляканих підлітки. В останню мить я змовницьки підморгнув тим, хто знав «котра година». Двері клітки за мною зачинились. В приміщенні запала напружена тиша. Всі чекали гладіаторського бою, на восьми квадратних метрах. Коли адреналін сягнув того рівня, коли можна було починати бійку, один із моїх співкамерників чистою українською мовою тихо промовив: «Та ми такі ж розумні як і ти, заспокойся…» І я відразу заспокоївся, на превелике розчарування тих, хто чекав кровопролиття. Через дві години нас усіх відпустили, без пояснювальних записок чи спроб зафіксувати наші особи. Дорога додому була вічною і якоюсь тягучою. Я зустрів товаришів, котрі розповіли, що навіть закидати камінням автобус із росіянами не змогли. Я ж, пишаючись тим, що був затриманий у національній українській бойовій уніформі, думав, що націоналізм — річ, безумовно, потрібна, але має пов’язуватися не з мовою, а з поняттям батьківщини. Ще я думав, що належу до чотирнадцяти найкрутіших хлопців міста. Саме стільки нас було в райвідділі. Так само я думав про те, що, мабуть, перегнув із виявом свого ультраправого націоналізму.

Мій попутник замовк, зосередившись на відкриванні наступної пляшки пива. Відкоркувавши її й зробивши пару ковтків, він сидів, замислившись, ніби час відкинув його в ті далекі роки перебудови. За вікном пробігали поля, будинки, стовпи. Порожні пляшки створювали своїм передзвоном відповідний до настрою музичний супровід.

— Ви знаєте, — повернувшись до реальності, продовжив мій співрозмовник, — я не просто так розповів цю історію. Все-таки доречність міцного словечка залежить від ситуації. І від самого слова. Я навчу вас одному такому німецькому слову. Слово дуже мелодійне й викликає захват у французів. Звучить так: «швайне-гунде». «Г» — як в українському «глід», «е» — як у слові «еврика» — дуже протяжне й наголошене. Вульгарність цього слова надзвичайно велика, оскільки походить воно з простонароддя і в перекладі нормальною, «культурною» мовою спілкування значить «свиняча собака», або «собача свиня», — така собі вегетативна суміш собаки та свині в контексті «пес-сука». Німці вживають цю лайку в крайніх випадках. Так ось, уявіть собі. Я опинився в рідному місті саме тоді, коли «Карпати», через двадцять років після описаних вище подій, вийшли до Ліги Європи. Львів зустрічав «Борусію» Дортмунд. Величезні цифрові таблоїди на вулицях, транспаранти з гаслами, що закликали до перемоги, — все говорило про те, що до цієї зустрічі підготувались завчасно не лише вболівальники. Футбольний дух літав у повітрі, нарівні з голубами. Сидячи у вуличній кав’ярні, я насолоджувався відреставрованим містом і людьми, котрі з біло-зеленими прапорами та штандартами були повсюди. Якоїсь миті до поля мого широкоформатного сприйняття світу в’їхали два автобуси з Дортмунда. Раптом німецькі вболівальники, котрі сиділи всередині, зіскочили зі своїх місць і аж прикипіли до вікон. Їхні щелепи повідвисали, а вирази облич застигли від подиву. Нічого собі! Що, друзі-європейці, не чекали побачити такої краси? Це вам не хухри-мухри! Це визнана ЮНЕСКО культурна спадщина! Я проводжав поглядом автобус, з іншого боку якого стояв дружний хор, виконуючи Гімн України. Хор було чути, проте не видно не лише через обмеженість огляду з автобуса, а й через те, що вулиця йшла з вигином. Автобуси проїздили, хор насувався, і поступово перед очима постало жахливе видовище. Над натовпом, що співав, маяли величезного розміру полотнища червоного кольору. Посередині полотнищ були білі кола з трьома чорними блискавками по центру. Навіть не двома, як у СС. Ось він, націоналізм, ось вони, послідовники принципів незрозумілої символіки! Ось такі земляки…

«Швайне-гунде!!! — вирвалось із моїх легень. — Швайне-гунде», — повторив я вже іншим тоном — тихіше й печальніше.

«Швайне-гунде», — прочитав я по губах в оторопілого німецького вболівальника, що прилип до вікна.

«Швайне-гунде», — пролунала за моєю спиною німецька лайка з невидимих мені уст. Я мимоволі забув, що сиджу в центрі міста. Озирнувшись до людей, що сиділи за сусідніми столиками, побачив лише кивання головою. І жодної краплі осуду за мої нецензурні вигуки. Це не викривлена історія життя. Це не людське невігластво, що не приймає уроків історії, не хворобливе сприйняття символіки крізь призму еміграції, не сприйняття людини, що «заразилась німецьким менталітетом». Це просто швайне-гунде!

Берлін, 04.2011

Переклад із російської Сергія Жадана

САШКО УШКАЛОВ

БУТСИ

— Та ну, — каже Жора, — ходім, у них є настільний футбол.

— Чувак, завтра на уроки, вставати о п’ятій.

— Дві баби, настільний футбол, — канючить Жора.

— Їдь сам.

— Та стрьомно самому, — зізнається Жора й поправляє свої ботано-айтішні окуляри, — ще зґвалтують…

Я дивлюсь на Жору: як справжній кінчений айтішнік, він і так виглядає зґвалтованим. Дивлюсь на нього й… погоджуюсь. Жора миттю бере бомбілу на старих жигулях, і ми їдемо в маркет. Бомбіла має сентиментально-педагогічний настрій. Спершу розказує про свою доньку, що вигнала його з дому. Потім про те, що він уже третю ніч ночує в машині. А далі вчить нас, як жити. Мов, нормально в цій країні існувати не можна.

— Треба красти, — авторитетно заявляє він. — От ви, молодьож, крадете?

— Угу, — буркає Жора, — щодня.

— Балабол, — посміхається бомбіла.

Тоді я дістаю з кишені швейцарський ножичок, відкриваю лезо й серйозно так кажу:

— Отєц, ну, всьо, відкатав. Зара так тіхо стаєш на аварієчки й пішов зі свого транспортного срєдства.

Бомбіла повертає до мене голову, кліпає вицвілими, мов старий настінний килим, очима, і вони тієї миті справді нагадують аварійки авто. Потім він дивиться на мою перочинку глузливим поглядом, пронизливо ірже, як кінь, і… в’їздить у дупу старезному облупленому тролейбусу. Якийсь час сидимо мовчки, аж доки з-за тролейбуса не виходить розлючена баберя в ядучо-зеленій безрукавці. В одній руці в неї монтировка, в іншій — пачка дрібних грошей, зібрана за робочий день. Пачкою грошей вона вимахує, як стягом якоїсь власної держави, а монтировка… Ми з Жорою випадаємо з жигулів і по-спринтерському відбігаємо метрів на двадцять. Бомбіла тим часом вистрибує з-за керма і починає завзято оборонятися, здебільшого позиційно, бо для успішної боротьби йому бракує кілограмів сорок. Урешті-решт водійка тролейбуса його ловить, бере жужмом, відриває від землі й пробує кинути. Бомбіла натомість чіпляється за неї так, як чіпляються за життя, тому вони вдвох незграбно падають на проїжджу частину. Водійка розсипає зароблені гривні, й ті, підхоплені травневим вітерцем, розлітаються на всі боки, мов зграйка наполоханого малька. Во-дійка, ясна річ, згори, бомбіла — знизу…

Решту шляху ми долаємо пішки й мовчки. Совість гризе мене, як бобер молоду березу. Жора нервово гризе нігті. Аж ось нарешті й потрібний будинок. Вилазимо на четвертий поверх. Жора нервово дзвонить у двері. Нам відкриває товстуха із загіпсованою рукою. На губах — яскрава помада, на переніссі — окуляри на зразок Жориних. Така собі любителька пончиків і енциклопедії Брокгауза-Єфрона.

— Знайомся, — каже Жора, — це Поля.

— Привіт, Поля, — кажу я.

Поля видає якийсь дивний звук, напрочуд легко підстрибує й висне мені на шиї, добряче грюкнувши гіпсом по потилиці. Висне, цілує в щоку, ніби сестра брата, який вернувся з війни. І хоч я згинаюсь під її вагою, Поля не хоче мене відпускати. Такі стою рачки, витріщившись на Жору й дослухаючись до гудіння в голові. Жора — ще той мудак: накладаючи на життєві схеми свої вигадливі скрипти, втрачає до нас інтерес і йде собі в квартиру. Пауза стає загрозливою. Я напружуюсь, мов штангіст перед становою тягою, із хрускотом у хребті розпрямляюсь і таки відриваю Полю від підлоги.

— П-о-л-я, — вичавлюю із себе.

— Ась? — шепоче вона.

— Ти кльова…

— Правда? — вона стискає мене ще дужче.

— Правда, — зітхаю я з останніх сил, і ми падаємо на підлогу тамбура.

Я — згори, Поля — знизу…

Тьолки дрючать нас у настільний футбол чотири рази поспіль. З розгромним рахунком. Ми виглядаємо так жалюгідно, що не дотягуємо навіть до рівня ФК «Салют» із Бєлгорода. Так ми галімо граємо. Жора весь час ірже, мов, то ми фору даємо, а як на мене — натурально бздим. І це при тому, що Поля грає однією рукою. Потім Жора каже, що все, годі, зараз ми будемо грати серйозно. Ми починаємо грати серйозно і бздим іще тричі.

— Ну, ладно, — каже Жора, — спорт спортом, а тепер пограємо в щось більш розумне.

Тоді Поліна зривається з місця й дує в іншу кімнату, а вже за мить повертається зі старим радянським «ерудитом». Починаємо грати. Виграє, ясна річ, Поля, виклавши останнім слово «пінда».

— Слухай, — кажу я їй, — нема такого слова.

— Як це? — обурюється Поля. — Слово «пінда» було, є й буде.

Язик у неї заплітається, і вона стає дедалі грайливіша.

— Поля, — питаю я, — а що таке «пінда»?

— Зараз, — каже вона, — я тобі все покажу.

Мене аж пересмикує. Поля тим часом пензлює на кухню. Чи не за «піндою»? Може, вона в неї десь там у холодильнику? Ні. За мить вона повертається з чималим бананом. Банан тримає в одній руці, а в іншій — відкриту червону помаду.

«Пінда», — думаю я собі. Поля відскакує до дзеркала, швидко ставить собі між брів яскраву червону цятку. Якусь мить навіть здається, що Всевишній зжалівся наді мною й прислав на землю архангела зі снайперською гвинтівкою. І зараз той вилізе на дерево навпроти вікна, ну й ви-кона свій архангельський обов’язок — завалить цю діваху разом з її «піндою».

Поля і справді якось незграбно падає на підлогу, та замість того, щоб з останнім подихом вичавити з себе якийсь пафосний меседж типу «Галопом в небеса!», вона починає підвивати:

— О, — підвиває вона, — найблагородніший і найсправедливіший, — і кладе мені до ніг банан, ніби квіти до пам’ятника загиблим воїнам. Я стою непорушно.

— Ну ось, — каже вона, нарешті зводячись. — Це й була «пінда».

— Здуріти. А чи є в цій хаті інтернет?

— Да, — відповідає Поля, — у мене в кімнаті.

Я обережно валю в її кімнату прогуглити, що таке «пінда». Якщо, — думаю собі, — пошуковик не знає, що це таке, то треба готуватись до відступу. Опинившись у кімнаті, сідаю за ноут і швидко вбиваю «пін…». На цих літерах мене викидає на «пінгвінів Мадагаскару», а потім на «очкових пінгвінів» — чемпіонів з пірнання. Пишуть, що ці тварюки здатні занурюватись на 130 метрів, а от чому вони «очкові» — не пояснено. Забиваю «пінда» повністю, мене виносить на життєвий і творчий шлях давньогрецького лірика Піндара. Про «пінду» — ні слова. Я починаю хвилюватися. Не люблю речей, яких не можу пояснити. Вони мене переслідують.

І тут до кімнати входить Уля, подружка Полі, повна її протилежність. Я б сказав, такий собі цицькатий антонім: дуже нічогенька із себе, але туга на розум.

— Кгм, — кашляє вона в мене за спиною, хоч я давно вже побачив її в дзеркалі.

— Слухай, — кажу я Улі, — ти часом не знаєш, що таке «пінда»?

— Нє, — чую у відповідь і бачу в дзеркалі, як Уля починає роздягатися.

— Спати хочеш? — тетерію я.

— Угу, — крекче вона, стягуючи із себе джинси й стрибаючи на одній ніжці.

— Гарних снів, — чешу потилицю.

— З тобою, — додає вона й розстібає ліфчик.

Я розвертаюсь на гвинтовому стільчику: вона таки натурально гола — дзеркало не бреше.

— Ок, — киваю, ніби на уроці, — а з цього місця, будь ласка, докладніше.

— Поки ти тут сидів, ми все вирішили. Спочатку ти зі мною, а потім з Полею. Жора зараз із Полею, а потім зі мною, — вона каже це так спокійно, ніби питає, скільки грудочок цукру кинути мені в чай, каже й залазить під ковдру на розстеленому дивані.

— Ага, — киваю я, — а потім я з Жорою, а ти з Полею, да?

— З Полею, — каже Уля уже з-під ковдри, — я не буду. Хоч вона — моя найкраща подруга, але уродіна. Тільки їй не кажи… А ти з Жорою… Це було б прикольно…

Та в цю мить двері до кімнати розчахуються і залітає Жора в сімейних труселях. В його очах непідробний жах. Він зачиняє двері на замок, роззирається навсібіч, зацьковано шкандиба до дивана й залазить до Улі під ковдру.

— Облажавсь? — питаю.

— Рука, — крекче він, — вона лягла мені на руку, а в руці щось як трісне…

— Ну, — не розуміє Уля, — а я тут до чого?

— Я полежу тихенько, — не чує її Жора.

Западає тиша. Я б сказав, хвилина мовчання… А потім у двері стукає Поля.

— Зайнято, — металевим голосом, хоч і з нотками страху, відповідає Жора, так, ніби ми в клозеті столичного експреса.

Чутно, як кроки віддаляються по коридору. Ми втрьох полегшено зітхаємо… Слава богу, мабуть, пішла зварити собі кави. Не збирається ж вона вішатись на люстрі?.. Та яка люстра її витрима? Не ті тепер люстри… Але через хвилину-другу за дверима лунає тупіт. Таке враження, що на нас біжить носоріг. Потім щось з розгону грюкає в двері, та так сильно, що ті аж тріщать.

— Комод, — шипить Жора й вилазить з-під ковдри. — Треба підперти двері комодом…

Ми піднімаємо комод — він напрочуд легкий, певно, порожній — і тягнемо його до дверей… Тим часом «носоріг» знов розганяється… На цей раз двері не витримують… і до кімнати влітає розлючена Поля зі шворкою для білизни на шиї. На шворці теліпається шматок люстри… Навіжена товстуха всією масою вибиває нам з рук комод і падає разом з ним на підлогу, щосили вчепившись у нього, ніби це була одна-єдина річ, яка цікавила її в цій кімнаті… Так вона й завмерла в обіймах пропахлої нафталіном порожнечі комода, якщо з порожнечею можна обніматися…

Часом життя починається так, ніби воно вже закінчилось, ніби ти народжуєшся в старість, і все, що тобі залишається, — чекати. І навіть якщо бувають якісь яскраві епізоди, то вони на контрасті такі яскраві, що здається, ніби Всевишній засліпив тебе велетенським зварювальним апаратом, яким нашвидкуруч латає дно баржі. Баржі, що нею він пересувається небесами, наглядаючи за нами й перевозячи з однієї хмарини на іншу душі японців, загиблих під час цунамі.

Одинадцятирічний Стас прокинувся на світанку й першим ділом, мерзлякувато згорбившись, рушив у кімнату Студента. Там порожньо: кімната, як завжди, засрана, але Студента в ній нема. Стас подумки зрадів, що його погрози подіяли, але вирішив перевірити ще й на кухні. На кухні радість зникла. Студент спав собі на стільці, поклавши голову на такий самий засраний стіл. Де б Студент не з’явився — усе засере, це Стас добре знає. Малий обходить квартиру по периметру, ніби кошеня, яке щойно принесли на нову територію, де йому все життя й треба буде жити. Мами ніде нема, схоже, звалила на роботу. Його мама здає одну кімнату Студенту. Правда, здає, це так, для красного слівця. Скорше, вона тримає його, як свійську тварину, — Студент нічого не платить, може брати харчі з холодильника, а за це мама з ним спить. Стасова мама — двірничка.

— Вставай, мурло! — бурчить Стас і боляче валить Студенту з ноги по коліну.

Той повільно підводить голову, дивиться на Стаса мутними очима й хрипить:

— Здрисни, мєлкий.

— Я, — каже Стас, — зараз тобі яйця відріжу.

— Ріж, — не перечить Студент, знов провалюючись у сон, як під кригу, — тільки відчепись.

Стас шукає ножа. Знаходить. Крутить його в руках, але відкладає. За мить знаходить більшого. Підходить до Студента й обережно штрикає того в пах. Студент не реагує. Стас штрикає його в пах дужче. Жодного ефекту. Стас уявляв собі все це якось інакше, тому вирішує відрізати Студентові яйця другим разом. Кинувши ножа на підлогу, він починає нишпорити по квартирі, яка нагадує сміттєзвалище. Мама має дивну мульку — все, що тільки знайде на вулиці, тягне додому, тягне, тягне й тягне…

За кілька хвилин Стас знаходить у вітальні вогнегасник, ричить його на кухню й кладе на стіл прямо перед Студентом. Приміряється, розвертає в потрібний бік і валить на балкон, де лежить купа старих газет. Запасшись газетами, повертається на кухню, рве просвинцьований папір і обкладає ним Студента. Обклавши, милується. Але всього мить. Потім дістає з полички сірники й підпалює. Полум’я починає рости-рости, Студент сяк-так прочумується, підводить голову зі стола.

— Це шо, блядь, таке? — ошелешено кліпає він очима, бачачи, як на ньому займається футболка.

— Це ти, блядь, гориш, — безневинно посміхається Стас.

А от далі все йде не так, як він задумав. Замість того, щоб волати, бігати кухнею, намагаючись збити із себе полум’я, Студент сидить як потороча. Він сидить і, судячи з усього, хоче згоріти. Тоді Стас кидається до вогнегасника, зриває кільце, тисне на руків’я. Ні фіга, вогнегасник не паше. Нарешті, Студенту таки починає добряче припікати. Він зривається й, ніби підбитий літак, із криком летить у ванну. Стас розуміє, що зараз йому будуть гайки — часу на роздуми нема.

5.30 ранку.

— Драсті, — кажу я.

— Драсті, — схиляється до мене продавщиця, марно намагаючись просунути свою мармизу у віконечко.

— Розміняйте полтину, — прошу я, — жетон не можу купити.

— А читати вмієш?

— Да, — киваю. — У п’ять років навчився…

— Ну так читай!

— «Ксєрокса нєт», — читаю я й замовкаю.

— Ну, — каже вона вже м’якше, — а далі?

— Все.

— Як це все? — не вірить вона, прочиняє дверцята й вилазить у метроперехід. Точніше, спершу вилазять її велетенські цицьки, а вже потім вона сама. Уважно обдивляється вітрину.

— Блядська страна, об’явлєнія вже пиздять, — тяжко зітхає продавщиця. — Нє, ну оце кому воно здалось… — додає вона, знов залазить у свій кіоск і гучно хряскає дверима, ховаючись і від мене, і від «блядської страни».

— Ну, — питаю, — то що?

— Блядська страна, — ще раз каже вона. — У меня тут не обмєннік. Купуй шось, ото й розміняєш.

— Добре, — кажу. — Що тут у вас найдешевше?

— Сосиски уценьонні, — відповідає товстуха. — «Школьні».

— Давайте одну.

— По одній не продаю.

— Чого?

— Бо уценьонні.

— А три?

— Три продам.

— Ну давайте.

Вона відрізає мені три сосиски, відраховує решту. Беру решту, розвертаюся й іду собі геть.

— Ей, — кричить вона, — молодой чєловєк, ти сосиски забув.

— Та хай, — кажу, — мені дрібні гроші потрібні.

— Ей, — знову кричить вона, — забери сосиски, забери сосиски, я сказала!

Повертаюся, забираю. Заходжу на станцію, вибиваю з автомата жетон, пролажу між турнікетами, пензлюю далі.

— Молодой чєловєк, можно вас?

Переді мною стоїть заспаний прапорщик.

— Слухаю.

— Ваши докумєнтіки, пожалуста.

— Навіщо? — не розумію я.

— У нас мєсячнік по борьбє с наркоманієй.

— Ну?

— По статістікє каждий второй молодой чєловєк імєєт прі сєбє наркотічєскіє і псіхотропниє вєщєства.

Я роззираюсь довкруг. Вестибюль порожній, як нічний цвинтар…

— Добре, — кажу, — а де другий?

— Кто? — не розуміє прапорщик.

— Молодий чоловік…

— В смислє? — починає прокидатися страж порядку.

— Ну, ви сказали, що за статистикою кожен другий… А я один.

Прапорщик і собі обводить поглядом вестибюль.

— Нє випєндрівайся, — пошепки каже він, а вже гучніше додає: — докумєнтікі, я сказал.

— Нє, — обурююсь я, — я вчитель. Я що, на наркомана схожий?

— Учитєль? — з недовірою питає він. — Ти сєбя со сторони відєл? С сосіскамі.

Я опускаю очі й бачу, що «шкільні» сосиски теліпаються в моїй лівиці, як нунчаки. А паспорт у мене проблемний.

— Потримайте, — кажу я і вручаю прапору свої сосиски.

Той неохоче, але все ж бере.

Тоді я дістаю з наплічника, під зав’язку набитого учнівськими зошитами, свій обгорілий паспорт. Його півроку тому намагалася спалити одна навіжена лярва. Забираю в прапора сосиски, віддаю паспорт.

— В танкє горєл? — питає прапор незлостиво.

— В мікрохвильовці… — буркаю я. — Дєвушка одна ледь було не спалила.

— Ізмєнял єй?

— Нє, — кажу чесно, — накурена була.

Сказав і зрозумів, що капець…

За двадцять хвилин виходжу з каптьорки з сосисками й зошитами. Ну, і з обгорілим паспортом, ясна річ. Тільки що без грошей… «Блядська страна»…

— Хорош, хорош пинать, синку, — каже чорний батько своєму чорному Пітерові, що футболить м’яча на подвір’ї за будинком, під палючим сонцем Уганди. — Тобі вже шістнадцять, поїдеш, як двоюрідний брат, учитись у Карків на хірурга.

— Куди-куди? — пита Пітер.

— У Карків, це Україна.

— А де вона, ця Україна? — пита Пітер.

— Далеко, — відповідає батько, — і там холодно.

І ось сім’я починає ладнати Пітера в дорогу. Місцевий пастор качає з нету англо-український розмовник, батьки готують документи, переказують в один з українських банків п’ятнадцять косарів зелені, насилу розживаються на армійську «аляску», щоб дитя не відморозило бува свій чорний зад. Пастор два місяці вчить з Пітером українську.

2 червня. Пітер сходить по трапу літака в Борисполі. Температура +34 за Цельсієм. Пітер, звісна річ, в «алясці».

— Це точно Україна? — питає він на митному контролі.

— Точно, а що? — цікавиться знуджений гладкий митник.

— Я думав, — каже Пітер, — що тут холодно.

— Так літо ж, абізяна, — буркає незлостиво митник і ставить штамп.

— Дякую, — відповідає Пітер.

Потому він трясеться бусом у Харків, дивуючись, що пастор вчив його вимовляти «Карків», а місто насправді називається «Харькафф». Діставшись сірого мегаполіса й поселившись у готелі «International», він наступного ж дня валить до медичного, але тут про його двоюрідного брата ніхто й не чув.

Пітер виходить із відділу кадрів, сумно сідає на біле підвіконня й думає, що брат таки мудак, що йому не варто було довіряти ще відтоді, як він повіз його до Кампали й там загубив. А після цього, не парячись, повернувся до рідного містечка.

— Агов, — чує він збоку на рідному суахілі, — чого похнюпився?

Чує і бачить дівчину років двадцяти, таку само, як і він, угандійку.

— Та от, — каже Пітер, — приїхав до брата, він тут ніби мав учитися, а про нього й чути не чули.

— Ясно, — відповідає дівчина. — Він сто пудів на Барабашово. Це вже мені повір. Як його прізвище?

— Мукванга. А що таке Барабашово?

— Поїхали, покажу. Заразом знайдемо й твого брата… До речі, у тебе гроші є?..

Пітеру й справді щастить знайти брата. Звісно, довелося купити дівчині джинси, але то таке — головне, що брат знайшовся.

— О, — каже брат, поправляючи адідасівський костюм, — і ти тут!

— А ти що, не вчишся на хірурга?

— Ну, я почав був, — каже брат, — але це дуже дорога країна. Спробуй, здай тут сесію цим білим. Словом, кинув.

— І що ж ти робиш?

— У мене, брате, бізнес. Торгую барахлом і, як бачиш, непогано почуваюсь. Беру барахло в жовтих, продаю білим, — ірже він.

— Ясно. А батькам чого не пишеш?

— Я ж кажу — дорога країна, і пошта тут дорога… Усе дороге.

— Ладно, — зітхає Пітер. — Можна в тебе перекантуватись до іспитів?

— Яких іспитів? — не розуміє брат. — Ти мені це кинь. Гроші є?

— Є, — ствердно киває Пітер.

— Скільки?

— П’ятнадцять.

— Значить так, — каже брат. — Я тобі продам контейнер і вагон барахла. Він уже на Основі — це тут поруч. Тільки розвантажити й перевезти. Так що не парся. А оскільки ти мій брат, то я тобі дам ще й двох в’єтнамців. Безкоштовно. Вони в тебе торгуватимуть.

— Як це даси? Вони в тебе раби чи що?

— Ні. Вони живуть у моєму контейнері, тому й працюють на мене.

— І що, платити їм не треба?

— Не треба. Все просто. От я кажу їм — ці спортивки коштують тридцять. І мені все одно, за скільки вони їх провалять. Головне, щоб віддали мені тридцять, січеш?

«А що, — думає Пітер, — торгувати барахлом краще, ніж різати апендикси, тим паче брат, він поганого не порадить так далеко від батьківщини».

Потім вони їдуть у банк і знімають налом усе бабло, яке батьки Пітера переказали в Україну. Брат бере бабло, відповідає на дзвінок по мобілі, садовить Пітера в макдональдзі на Бекетова й каже, щоб той почекав із годинку, бо треба дещо розрулити. А тоді, мов, заберемо шмотки з готелю й повалимо до мене на хату. Пітер сидить у макдональдзі до десятої вечора, але брата нема. На другий день Пітер їде шукати його на Барабашово, але ті, хто знають брата, кажуть, що він не приходив. Іще за тиждень Пітер розуміє, що брат спродав свої контейнери й кудись зник. Лишив тільки двох в’єтнамців, які самі знайшли Пітера, називають його «начальником» і питають, де ж, у біса, контейнер, бо, мов, уже четвертий день ночують на смітнику.

Гроші, які вдалося провезти в Україну налом, закінчуються, тому Пітер наймається до співвітчизників-угандійців, щоб із найнижчого щабля розпочати підкорення цієї країни. Йому видають пачку пластикових станків для гоління, а також мішок із фломастерами. В’єтнамці працювати на Пітера не хочуть, пояснюючи жестами, що на цьому сильно не навариш, тим паче жити ніде.

Тому кланяються й розчиняються в нетрях Барабашово.

— Леза-хламастер-хламастер-леза, — марить щоночі Пітер уві сні на своїй брудній койці, яку винаймає разом із петеушниками в трикімнатній квартирі в жахливих єбєнях на Баварії.

У тебе 137 гривень. Мало бути 150, але по дорозі додому мама не втрималася й купила двушку жигулівського, а на додаток ще й пачку стружок із кальмара. Діставшись додому, вона жбурнула тобі бабки, обізвала спиногризом і сказала, щоб завтра сам їхав і купив собі щось взутися, бо сором, сором ходити в такому соромі. Мама дивно говорить. Вірніше, вона почала дивно говорити десь рік тому, після того, як обіперлася на незаземлений токарський станок у жеці і її лупонуло струмом. Вона каже, щоб купив щось нормальне, бо ходити в ньому, в нормальному, доведеться і восени, і взимку, і навесні, а в ненормальному скільки не виходиш. Мама повторює це двічі й відрубається під звуки якогось реаліті-шоу. Певно, там, у своїх снах, вона працює прибиральницею на пляжах Малібу, щопівгодини знаходячи в піску посіяні мільйонерами «Ролекси».

І от завтра настає. Незмінний пункт номер один порядку денного ти вже виконав, тобто показав Студентові, хто в хаті хазяїн, і майже без втрат ушився з поля бою. Щоправда, вдягатися довелось уже в ліфті, натиснувши стоп. Пункт номер два — купити нормальне взуття, в якому можна відходити до наступного літа, взуття за 137 гривень. Потім тренування на «Локо», а потім — друга зміна в школі.

Стас випадає на метро Барабашова й, затертий картатими торбами селюків, нагадує каченя, яке задрімало посеред стрьомної водойми, а прочумавшись, зрозуміло, що вода взялась кригою і його лапки вмерзли, от тільки крига ця чомусь картата й відгонить старими ЛАЗами й немитим тілом. Нагору Стаса виносять, і він миттю опиняється в стрімкому коловороті економічної дупи Харкова, де щороку обертається не один мільярд баксів. Течією його протягує кількадесят метрів, аж доки не викидає під якийсь із контейнерів, де можна перевести подих.

— Пацан, — чує він над собою тієї ж миті, — пацан, купи леза.

Стас повертається й бачить когось чорного-чорного, як квадрат Малевича.

— Мені одинадцять, — зі злістю каже Стас. — Ти в одинадцять голився?

— Ні, — відповідає негр. — А хламастер, хламастер тобі треба?

— Мені, — каже Стас, — треба бутси.

— О, — вигукує негр, — я знаю, де це, я тебе проведу, ходім!

І Стас, сам не розуміючи чому, починає пензлювати за ним контейнерними лабіринтами. Негр тим часом не припиняє причитати «леза-хламастер-леза-хламастер», а потім, обернувшись до хлопця, каже:

— Пітер, мене звати Пітер, я тут все знаю.

Хвилин за п’ять Пітер виводить Стаса до якогось контейнера.

— Ось, — каже він, — вибирай.

Стас кліпає очима — контейнер всуціль забитий дешевою китайською біжутерією.

— Ей, — смикає він Пітера за розтягнуту манкуніанську футболку з прізвищем Патріса Евра, — ей, негр, ти куди мене привів?

— Ти ж казав, треба буси, — не розуміє Пітер. — Ось — буси, сині, білі, великі, маленькі, багато бус.

— Бутси! Бутси! Щоб у футбол грати! — роздратовано спльовує під ноги Стас.

— Фак, — бурчить Пітер, — ця ваша мова… Буси… Бутси… Пішли.

І Пітер починає тягнути його в протилежний бік. По дорозі впарює пачку лез мужикові, який пре на кравчучці пральну машинку. Мужик розплачується, кидає леза в барабан пралки, до решти своїх покупок, і рушає далі, чавлячи роззявам ноги й забиваючи тьотям стрілки на колготах. Його щастя навряд чи затьмарять прокльони й погрози — ось він приїде додому, підключить пралку, випере свій одяг, поголиться і буде новою людиною, юберменшем, бля.

Аж раптом десь неподалік лунає відчайдушний жіночий крик. Стас аж присів від несподіванки. Пітер, зрештою, теж перепудив, принаймні його очі стали великі-великі, схожі на кульки морозива.

— Грабьож! — горлає жінка так розпачливо, ніби йдеться про саме життя. — Кошельок укралі!

Стас помічає якусь метушню. За мить із юрби вистрибує пацан років семи в потріпаному одязі, летить на Стаса, підморгує і тицяє в руки великий лакований рожевий гаманець, схожий на язик невідомої вимерлої тварини. А потім розчиняється серед людей і контейнерів, ніби його й не було.

Пітер у паніці зиркає туди-сюди.

— Ховай, — шипить він Стасу, — ховай!

— Не буду, — відмовляється Стас, — він крадений! — і намагається тицьнути гаманець Пітерові. Пітер відскакує від Стаса, ніби той хоче порубати його на фарш бензопилкою.

— Ховай, кажу! Міліція забере. Кинеш тут, — міліція і тебе, і мене забере.

У дитячій кімнаті міліції Стас уже раз бував. Дебела рудоволоса тьотя в пілотці тоді допитувалась: «Скажи, мальчик, зачєм ти хотєл оторвать Мітє Сємьонову яічкі?». Насправді Стас нікому нічого відривати не хотів. Просто так вийшло. Митя Семенов, вайлувате десятилітнє мурло, з’їжджав на сраці з новісінької дитячої гірки, встановленої на депутатські гроші посеред двору. Стасові було тоді сім, і випробувати нову гірку йому теж кортіло. Проте Митя не збирався підпускати до гірки ані його, ані решту дрібноти. Схоже було, що Миті вже й самому набридло, але він продовжував самоствердження, дивлячись, як заздрісно дрібнота зблискує очима й жує соплі. Тоді Стас заліз під гірку й, на превеликий подив, помітив, що в її новому металевому днищі є невеличка дірочка. Він узяв і встромив туди ключа від квартири, який висів у нього на шиї. Встромив, а витягнути назад не може — ключ застряг намертво. І з шиї його, цей ключ, зняти було ніяк. А Митя знов поїхав на сраці вниз… Словом, у міліцію Стасові взагалі не хотілось, тож він задер футболку й сунув гаманця собі в штани.

— По чому фломастери? — спитав він Пітера.

— Шо? — не вкурив той.

— Фломастери, кажу, по чому?

На Пітера й Стаса якраз неслася пограбована дама з кількома охоронцями ринку.

— Ці — шість, а ці — сім, — занервував Пітер.

— А довго малюють чи сохнуть зразу?

Переслідувачі промчали повз. Ну, майже повз… Дама ледь не вбила Стаса картатою торбою, а один з охоронців перекинув Пітера на запльований асфальт.

— Бладь, — зітхнув той, дивлячись на свій розсипаний нехитрий крам.

— Треба казати «блядь», — поправив Стас і почав допомагати Пітерові збирати пластикові станки для гоління.

— Соломаха, — питає Стаса математичка, — що це таке?

— В смислі, Вероніка Модестівна?

— Ти що, взув мамині підбори?

Клас придуркувато хихоче.

— Моя мама не носить підборів… — каже Стас і обводить клас спопеляючим поглядом.

— Я, — парирує математичка, — теж не ношу. Але чим це ти там вицокуєш?

— Бутсами.

— Е? — не розуміє математичка.

— Бутси, — випалює Мальвіна, дев’ятиразова переможиця шкільного брейн-рингу, — це спеціальне шкіряне шиповане взуття, призначене для гри у футбол. Мають від восьми до сорока шипів.

— Угу, — киває математичка. — То ти, Соломаха, виходить, хочеш перед нами похизуватися?

— Нє, — зітхає Стас, — я футбол люблю.

— Он як? — шкіриться математичка. — А якби хокей любив, то прийшов би в клас на ковзанах?

Клас придуркувато хихоче. Вероніка Модестівна тішиться зі свого віджигу, ніби Петросян, тільки що безплатно.

— Ага, — киває Мальвіна, — а якби біатлон, то на лижах і з гвинтівкою.

«Нечесна чесність», — шепоче нечутно Стас.

«Нечесної чесності» Стаса вчить футбольний тренер. «Суперника, — каже він, — можна вламати по ногах. Можна й підкат зробити, но за це — на фіг з поля… І тут, малі, вам потрібна „нечесна чесність“. Це я сам придумав, ну, цю „нечесну чесність“. У 93-му ми грали товаріщеський із „Металістом“. І я тоді забив, забив своєю „нечесною чесністю“». Стас і вся команда починали придивлятися до тренера так, ніби ця «нечесна чесність» — якийсь орган. Але ні, тренер виглядав цілком нормально, якщо, звісно, не брати до уваги того, що ніс пургу. «Так от, шо я зробив?» — питає сам себе тренер і миттю ж відповіда: «88-ма хвилина. Ми подаєм кутовий. Переді мною защитник на метр дев’яносто… Не перестрибнеш його ніяк… Дьоргать за футболку, бить по ногах — ніззя, самі ж понімаєте, в який бік свисток свистить… І от кутовий. М’яч летить прямо на мене, а попереду цей… защитник. І знаєте, шо я роблю?» — знову питає тренер і швидко відповідає, так, ніби боїться, що хтось із його підопічних шмаркачів відповість швидше: «Я беру й щипаю його за сраку, сильно-сильно так щипаю, як женщину. І поки він стоїть і пробує понять, шо случилось, я вколачую м’яч у дев’ятку. Він потом біжить до судді, цей защитник, і каже йому: „Товариш суддя, мене вщипнули за сраку, дуже больно, оно він…“ І показує на мене пальцем. А суддя йому й каже: „Ну, то, може, ти йому нравишся…“ І ми виграли. Нечесна чесність. Не валіть по ногах, пацани…»

І Стас зважується.

— Мальвіна, що таке міньєт? — імітуючи голос учителя історії, питає він спокійно.

— Міньєт, — на автоматі випалює Мальвіна, — це збірна назва орального сексу, при якому статевий член пасивно збуджують…

Вона раптом осікається, червоніє, як вогнегасник, і кометою вилітає з класу.

До речі, Мальвіна — дочка Вероніки Модестівни.

Я сиджу за вчительським столом. Нудьга ще та. У класі біології в нас проходить урок з літератури, точніше, четвертий урок на тему «Пісні літературного походження». Позаду мене хрінова пальма, чиє колюче листя штрикає мені в спину. Півторатонна біологічка, мабуть, схиблена на голкотерапії.

— А тепер, — кажу я, — є шанс заробити оцінку. Може, хтось щось заспіває?

— Я, я, я, я! — тягне руку Мальвіна, аж мені хочеться відповісти «ґут, майн медьхен, зер ґут».

— Давай, Мальвіно, — кажу я натомість.

Мальвіна встає і починає валити гімн України — противним голосом, повз ноти, так гидко, що за країну соромно. Але посадити її не можна, бо дитя співа гімн, віддано й усією душею.

На словах «згинуть наші воріженьки» двері класу відчиняються, і на порозі з’являється Стас. Мальвіна на мить змовкає, але відновлює спів із того самого рядка, дивлячись Стасові прямо в очі, ніби саме він і є ворог нашої неньки. Власне кажучи, вона оре на нього словами гімну. Стас тим часом робить поважну міну й прикладає руку до серця, як футболіст збірної. Хоч який же матч може бути після такого гімну? Я б і гру відмінив… На останніх нотах Мальвіна хрипить і врешті-решт змовкає. Тиша.

— Можна я? — питає Стас без ентузіазму й, не дочекавшись дозволу, цокає своїми бутсами в кінець класу, під шафу, де стоїть опудало сойки, череп орангутанга й кілька пробірок із заспиртованими глистами.

Але дійти до свого місця він не встигає, бо до класу вліта захекана директриса. Учні підриваються, я теж. Пальма втикає мені під лопатки свої колючки. Вигляд у директриси такий, ніби вона хоче захопити нас у заручники, забарикадуватися, завісити вікна темними фільмоскопними фіранками й тримати облогу омону, вимагаючи залізничний квиток до Сімфера, тисячу баксів і відро крейди, яка б не рипіла по дошці. І виступ Леонтьєва, приватний, тільки для неї, живий, ясна річ, без фанери.

— Сідайте! — гаркає директриса. — Соломаха, покажи ноги. Покажи ноги! — біжить вона до нього.

Підбігає. Стас винувато показує.

— Знімай, — горлає вона. — Знімай негайно! Паркету три неділі! Тіки-тіки поклали новий паркет, а ти! Ти! Що ти собі дозволяєш! Знімай, кажу!

— Не зніму, — шепоче Стас.

— Зніма-а-ай! — завиває директриса й тупоче ногами.

Опудало сойки не витримує і замертво падає їй до ніг. Директриса помічає це лиш тоді, як починає по ньому топтатись.

Студент спить на кухні за підручником із правознавства. Стас спить неспокійним футбольним сном на своїй проваленій розкладачці. Мама повертається на початку другої ночі, бо щодня підробляє прибиральницею в кав’ярні «Бєлая лошадь». За прибирання там платять 30 гривень плюс дають кегове, коли щось лишається. Мама заходить до кімнати обережно. Принаймні їй так здається. У темряві вона навпомацки знаходить Стасів рюкзак і, ніби здобич, витягує його до тьмяно освітленої вітальні. Спочатку вона дістає з рюкзака розтоптаного птаха. Крутить перед очима.

«Грак? — думає вона. — Та нє, не схоже… Може, шпак? Чи дятел? Та нє, нє… Ладно, хуй з ним, із цим птахом. Хоч цікаво, що це за птах такий дивний».

Потім із рюкзака з’являються дві пари новісіньких футбольних бутсів. Ну й урешті-решт щоденник, у якому через дві сторінки поточного тижня записано: «Доводжу до вашого відома, що ваш син ходить на уроки в футбольних бутсах, псуючи тим самим новий шкільний паркет. Сподіваюся, це неправда, коли він каже, що йому більше нічого взути, бо в сім’ї немає грошей. Крім того, ваш син спитав на уроці в однокласниці, що таке… Ну коли… Коли жінка бере цей… Я тут цього не писатиму. Зайдіть, будь ласка, до мене… Також доводжу до вашого відома, що через вашого сина постраждав експонат із класу біології, а саме — опудало сойки. Відремонтуйте негайно й поверніть».

— Сойка, — скрегоче зубами мама, — так це, блядь, сойка…

— Коли ти купиш собі костюм? — питає мене на курилці вчитель історії.

— Іванич, — кажу я, — дай я спокійно покурю, покурю і піду.

— Ну нє, — обурюється він, — я ж тобі добра хочу, а ти…

— Іванич, — кажу я, — цей твій костюм… От ти навіщо його носиш?

— Як це — навіщо? — питає Іванич. — Щоб… красивим бути.

— Ага, — киваю я, — Іванич, а коли тобі востаннє казали, що ти красивий?

— Так, — затинається Іванич, — так… цей…

Я не хочу слухати, що там у нього «цей», тому виходжу з курилки й через стадіон пензлюю до найближчої зупинки.

— Шмаркач! — кричить мені в спину Іванич.

Хочеться порвати йому костюм, але мою увагу привертає Стас, який сидить на лабіринті.

— Агов, — кажу, — прогулюєш?

Біля ніг Стаса стоїть розкуйовджене опудало сойки, її перехняблений дзьоб недбало перемотано скотчем.

— Нє, — зітхає він, — у школу не пустили, бо в бутсах.

— Пішли, — кажу.

— Куди? — не розуміє Стас.

— На ринок, купимо тобі кросівки.

— У мене, — зітхає Стас, — грошей нема.

— Я тобі куплю.

— Так віддавати нічим.

— Виростеш, віддаси, — кажу. — Сойку не забудь.

— Ей, — каже Стас, — до нас пробирається якась тьотка.

— Де? — питаю й намагаюсь розгледіти щось у забитому метровагоні.

— Та он, — каже Стас і показує.

Я дивлюся в той бік, куди він тицяє пальцем, і розумію, що мені гайки.

— Мені гайки, — кажу, — зараз дам тобі гроші, купи собі кросівки, а на решту справ мені похорон. Тобі можна довіряти?

Розштовхуючи пасажирів і тримаючи над головою загіпсовану клешню, до нас наближається Поля.

— Нє, — каже Стас, — я пас. Вона он яка зла. — І пірнає в натовп.

Так я й стою зі скаліченою сойкою в руках. Поля нарешті долазить до мене, кілька секунд розгляда мою сойку, потім набирає повні груди повітря й збирається щось… Що саме вона збиралася, я так і не дізнався, бо вже наступної миті в її очах зблискують запальнички, а з вух майже натурально починає валити дим.

— А-а-а-а-а-а-а, — волає вона, заплющуючи очі.

Тим часом чиясь рука хапає мене за штанину й тягне до виходу.

Двері якраз розчахуються, і Стас витягує мене на платформу. Розчервоніла й дика Поля лізе за нами.

— Сойку, — кричить Стас.

— Що, сойку?

— Кидайте сойку!

Я по-гандбольному фігачу в Полю сойку. Поля ухиляється, і сойка хряпає якогось мужика по потилиці. Двері електрички зачиняються. Finis.

— Що це було? — питаю я в Стаса нагорі.

— Та так, — каже він. — Довго пояснювати. Трюк один. «Нечесна чесність» називається.

Мама довго й прискіпливо розглядає кросівки:

— Де взяв?

— Учитель літератури купив, — винувато відповідає Стас. — Ми, правда, сойку загубили.

— Яку сойку? — фігачить його рушником мама. — Як ми тепер твоєму вчителю гроші віддамо?

— Він сказав, як виросту, то й віддам.

— Ну-ну, — киває мама, — так я й повірити-повірила.

Потім вона йде в кімнату до Студента, і вони довго про щось радяться, але що б вони там не нарадили, Стас знає точно — сойку вже не вернеш… так само, як і бутси, які мама збирається завтра віднести на ринок…

Суботній ранок починається о другій дня. Першим ділом, ніби солдат строкової служби, я ставлю на шпалерах позначку — іще один відпрацьований у школі тиждень. Варю каву, курю у вікно. У двері моєї квартири з відрізаним дзвінком хтось грюкає.

— Хто там? — підходжу й знуджено питаю я.

— Відкривайте, міліція! — чую у відповідь.

— Не відкрию, — кажу я, а сам думаю: «Поля, точно Поля помстилася».

— Відкривайте, відкривайте, а то зараз двері на хуй спиляєм, по-хорошому відкривайте.

І я відкриваю. «ZAZ» валить зі стереосистеми свій «Падам». Мене натомість валять на підлогу. Кава розливається.

— Ну що, — кажуть копи, — дострибався, педофіл довбаний? — і застібають мені на зап’ястках важкі холодні браслети.

Браслети нагадують командирські годинники. От тільки нащо мені аж два годинники?

ОЛЕКСАНДР «ФОЗЗІ» СИДОРЕНКО

ПИСТОН[6]

Если твою голову пришить собаке, она с ума сойдет.

Евгений Филиппович Лемешко — Юрию Тарасову

01

Когда Пистон был совсем еще маленький, дед Петро рассказывал, как однажды в получку дождался последних десяти билетов в мгновенной лотерее «Спринт», взял их все и выиграл чуть ли не сто пятьдесят рублей. Стоя возле киоска, Пистон прям заулыбался, вспоминая, как хорошо было с дедой, когда тот хильнет рюмашку на праздник и давай всех веселить своими историями «за старую жизнь».

Про дедыну удачу Пистон слышал сто раз, и теперь, когда так нужны были деньги, у него и тени сомнения не оставалось в том, что самое разумное решение — дождаться двух последних билетов, взять их на рупь, а там счастье и подвалит. Жалко только, что тёханка в киоске попалась злая и никак не хотела сознаваться, сколько билетов у нее осталось. Может, последние она спецом себе забирает, и еще не факт, что продаст ребенку лотерею…

Народ билеты брал вяло: за последние два часа подошло человек пять, не больше, да и то когда тралика долго не было. Деда говорил, шо их завозят раз в день и нужно ждать вечера. Ладно, повисим, время есть. От нечего делать можно было поиграть в какую-нибудь игру — типа в какую сторону больше проедет белых «жигулей» — или посчитать, сколько процентов прибыли получил дед Петро в свой лучший вечер. Тем более что сейчас Пистон был уже нормальный взрослый пацан, шестой заканчивался класс, и он легко мог бы порадовать дедушку, подсчитав в уме, что выпало тогда ему аж 2900 % прибыли. Только вот деды уже два с половиной года как не было, а больше никто пистоновской соображалкой особо не интересовался.

В спецклассе оно ведь как: раз ты умный, значит — не футболист. Вот волейболисты там или фехтовальщики, не говоря уже о похожих на девочек фигуристах — они типа умные, а футболисты — вроде боксеров, отбитые все наглухо. Пистон, между нами говоря, очень хотел быть футболистом и никем другим, поэтому если он и знал ответ задачи на уроке, то молчал себе в тряпочку, потому что спецкласс — на то он и спецкласс, все свои, и только начнешь умничать за проценты с дробями, как сразу решат, что футболистом тебе не быть и место твое — на банке[7].

Пистон этот подход не сам вычислил — был пример: давно, еще когда он ходил пешком вровень с табуретами, Виталик играл в той же седьмой ДЮСШ[8]. Так был у них в классе один такой умный, причем вратарь[9], и тренер его в основу не ставил, потому шо умничал этот пацан много. Раньше Пистон помнил весь Виталиковый год по фамилиям, но много времени прошло, так что этот умник-вратарь так и остался бесфамильным не то Гешей, не то Гариком, живым примером того, как не надо вести себя в команде.

Фотка братухиного года висела рядом с пистоновской командой, над кроватью в их с Катькой комнате. Фотографировали перед какими-то соревнованиями, на традиционном месте — у забора возле стадиона, да и в той же старой синей форме с длинным рукавом, в которой переиграло годов десять, не меньше. Веталь на ней стоял между тренером, Андрей Николаичем, и неизменным представителем райкома комсомола, бывшей прыгуньей в высоту Плесоцкой. Руки на груди, левое плечо вперед, чтобы капитанскую повязку было хорошо видно.

Он был высокий, как батя, поэтому как начал играть переднего защитника, так и закончил. Остальные фотки Виталика матушка прибрала после суда, но эта осталась — вполне возможно, шо она решила, будто это пистоновская команда.

Братану сидеть еще лет пять, в лучшем случае он мог выйти в девяностом году, когда Пистон по своему жизненному плану должен был попасть в заявку сборной СССР на чемпионат мира. Не в основе, конечно, ему ж тогда всего восемнадцать будет, но в качестве самого перспективного таланта страны, который может и сетку с мячиками с автобуса притаранить, и заменить кого в средней линии, если сломают империалисты. Об этом плане знали только два человека — Пистон да дед Петро, больше никому об этом знать не следовало.

02

Шо было неудачно, так это конец месяца. Случись попадалово через недельку, можно было б влегкую размутить батю на трешку, а то и пятерку, если поймать его в удачном настроении после просмотра программы «Служу Советскому Союзу»[10].

До получки еще нужно было дотянуть, последние дни ели гречку да коробов, которых батя привез в воскресенье со ставка и поселил в ванной пожить еще малость. А к матушке Пистон сейчас в любой день месяца не обратился бы — мало того, что она экономила и любые пистоновские расходы проходили у нее по списку «глупостя», так на той неделе еще привязалась к нему из-за каких-то непонятных пятен на простынке и отодрала за уши так, что хотелось ее прибить.

Скандал вышел отвратительный. Пистон, правда, многого не понял, но и фразы «как знала, шо не надо тебя было оставлять, басаврюк» хватило. Так что теперь общение у них было короткое — насыпет хавчика и краями, только ходит злая по хате, зыркает и постоянно следит, чтобы двери в комнату были открытые. Пистон теперь игрался с мячом на коридоре, только когда матушка на работе, а с полседьмого сидел тихо и типа делал всю дорогу уроки.

У Катьки тоже спросить нечего, у ней у самой лавэ на нэ, только и слышно, шо надо денег одеться, шо родыки — жлобы распоследние и как тут, типа, жить. Как говорила классуха Зося, чем ближе выпускной класс — тем хуже дети. Так что Катька была в самом отвратительном сроку, еще два месяца и полный гудбай.

У нее, кстати, с матерью тоже была своя заруба, не хуже пистоновской: на Новый Год батя с тринадцатой зарплаты справил матушке дубленку, вот Катька и завелась, шо надо было брать такую, чтоб вдвоем одевать, по очереди, а так одной — все, а ей — ничего. Матушка рыдала громко и орала, шо для нее эта дубленка остатняя, шо носить ее уже до смерти, а у Катьки все впереди, но без толку — горшки побили, и глаза, встречаясь в коридоре, четвертый месяц пялили строго в противоположные азимуты.

По всему, оставался единственный вариант — идти на поклон к Басе Бенционовне по кличке Шапокляк. Была она старушка не сильно вредная или вонючая, но шорхалась круглогодично в черной шляпе и с зонтиком, как будто напрашиваясь на свое погоняло. Лет ей было сильно за семьдесят, и раньше матушка строила грандиозные планы, шо вот Бася нарешти склеит ласты, они вымутят ее комнату и заживут наконец-то в полностью своей трехкомнатной квартире, как люди.

Но сначала Виталик «присел», так что количество прописанных жителей на двух комнатах сократилось до четырех, что вполне укладывалось в социалистический норматив, а потом Бася Бенционовна прописала на всякий случай к себе неожиданную племянницу из Богодухова, и великая матушкина идея красивой жизни на старости лет тихо пошабашила.

Бенционовне, конечно, нельзя было говорить о том, зачем деньги, так шо Пистон наплел ей про потерянный учебник в тайной надежде, что она не знает о бесплатных книжках. Поверила — не поверила, не факт, но дала бумажный рубль. Одного было мало, но и на том спасибо, теперь из него надо было сделать минимум пять, для чего Пистон и торчал который час у киоска, ожидая последних счастливых билетов.

03

Пистон сам был виноват, что так все вышло. Вел бы себя поскромнее, сидел бы сейчас со всеми, ржал на литературе, слушая, как Тамара Кирилловна чешет про «Хижину дяди Тома», или вообще кемарил где в уголку. А потом до вечерней тренировки погнал бы с пацанами на великах в парк 50-летия ВЛКСМ, где в самолете[11] был поломанный автомат морского боя, который срабатывал без денег, если сбоку стукнуть. Нет же, начал выеживаться…

В семь утра, как обычно, собрались на кросс. Те, кому подальше, вставали в полшестого, а Пистону пять минут трусцой — и вот он уже на стадике, красота. Дали десять кругов, обычно этого хватало до первого урока, как тут Николаша удумал побить по воротам из-за штрафной. Давно этого не делали, а тут подсохло, вот и решил вспомнить. С октября по апрель добить до ворот было сложно — мячики набирали влагу, разбухали и начинали весить, шо твои набивные[12]. Тут уж дай бог его поднять от земли, не говоря о том, чтоб добить до верхнего угла.

Пистон занял место крайним справа, потому как был левша и ему оттуда удобнее было, очередь до него доходила последним, и Николаша, скрипя болоньей, стоял как раз за спиной. Ну и вякал, конечно, оттудова: «куда ты бьешь», «калека», «телега», а также «иди домой, дерево».

В такие моменты Пистон его жутко не любил и вообще приходил к выводу, что лучше б тренера и не было вовсе. В мастерах[13], там понятно — тренер следит за премиальными и шоб не забухали, а по детям зачем он нужен? Все равно от него слышишь максимум пять фраз: «с игрочками», «вышли», «спина», «обыграйся», «набирай». И все, на этом педагогика заканчивается, остается одно чистое издевательство. А если он еще и на похмелах, как сегодня, то вообще ховайся до конца треши, пока спецкласс 6-Г не потопает в школу отсыпаться, а Николаша отканает в свою каптерку, где вывесит старую кардонку «Уехал в федерацию» и будет поправляться до вечера портвешком вместе со своим вечным собутыльником, шахматистом Аликом Едвабником.

Сначала Николаша икал себе сзади и часто плевался, а Пистон пристреливался к ближнему нижнему углу. Хлопнул три раза, два из них зашло. Тренер, падло, даже не похвалил.

Через три круга вратари сменились: Алик Литвин пошел отдыхать, зашел длинный Гвоздя, который в тринадцать лет уже имел метр девяносто, не единожды рукой добрасывал мяч до центра поля и обещался расти дальше. Литвин сел было позади ворот на мяч отдохнуть, но Николаша заорал: «Слезь нахер, яйцо будет! Иди, лови!» — и хмурый Алик пошел чуть дальше, чтобы подбирать улетающие мячи и возвращать их бьющим.

До первого урока вообще понты оставались, гражданские школьники вовсю уже топали к школе, но Николаша все никак не угомонялся: «Бьем в полмяча, крутим в дальний»[14]. Хитрый Гвоздь тут же начал перемещаться в дальний от бьющего угол и, конечно, стал ловить все, что летело в створ. «Дасаев», — буркнул Николаша, и тогда Пистон неожиданно стрельнул снова в правый нижний, поймав дылду на противоходе. «Получай, деревня, трактор», — не удержался Пистон, чтоб не притравить, и тут уже Николаша сорвался на нем за все прожитое: «Ты какого хуя в ближний хуярыш, долбоеб, блядь? Сказано було, у дальний, нахуй, в полмяча!» А потом добавил еще: «Шо старший, шо этот, оба, блядь, хитрожопые, сука!»

Когда Николаша кивал на Веталя, шо, вот, брат твой хоть соображал, то это не так обидно было — хоть кто-то из семьи удался, а вот если они оба, по Николашиной логике, были тупари, то тут Пистон бесился.

Снова дошла очередь, довольный Гвоздевский, предвкушая легкий куш, дернулся вправо, а Пистон снова исполнил в ближний, назло всем собравшимся и отсутствующим. Мяч только летел, а Николаша уже орал в полный голос, шо кому было, блядь, сказано. А потом мячик насадился на отогнутый штырек, которым должна была держаться несуществующая сетка, и стало совсем плохо.

Гвоздь сгреб сдувшийся мяч своей огромной пятерней, а Николаша скомандовал классу собираться на первый урок. Всем, кроме Пистона. «Иди, сука, чини нахуй, шоб к вечерней мяч был целый, чуешь?» А потом добавил, падло злопамятное: «Или свой неси, баранаускас[15], ба-ляя-дь». Пистон молча забрал у довольного Гвозди распоротый мячик, сдернул с бруса куртку и почапал к забору, стараясь дотянуть с запуском слез до дороги. Помнит, гнида, все он помнит…

04

В том-то все и дело, что у Пистона был свой личный мяч, настоящий «Адидас Танго», каким на чемпионате мира играли, чистая кожа и все дела… И ни-у-кого-шеньки такого быть не могло, откуда в жопе изумруды? Родыки дважды дарили ему советские обычные, один с черными пятнами, один прям с красными, так Пистон с ними спал по две недели, прежде чем во двор вынести, а тут реальный «Адидас», который пах настоящей кожей!

Скоро полгода, как Пистон катал его по коридору, стараясь с двух ног заслать стулу «между»[16] по десять раз кряду, а на ночь клал его себе в кровать, целовал его и нюхал. И чтобы вынести его сейчас, когда грязь еще окончательно не сошла? Нетушки, Николаич, тут ты хоть обосрись, а нету твоей власти!

…В декабре был зальный турнир, де-то в центре, в каком-то институте. Играли по пять плюс вратарь, так Пистон ухитрился даже с банки отдать с пяток плюс положить четыре (ПП)[17], один особенно фирменный, с груди, с двойничка, с центра поля да от перекладины. Короче, неожиданно дали ему лучшего игрока турнира, в придачу к грамоте с медалью за командную победу по его году.

Приз — мяч «Адидас» — вручал знаменитый вратарь Сивуха[18], от которого пахло приятным одеколоном и самое место которому, по пистоновому убеждению, причем даже до личной встречи, было во второй сборной Союза, а там и до первой не так далеко, если Ринат[19] сломается, не вечный же он.

Николаша тогда потрепал по башке, но так, шоб без расслабона. Это было очень приятно, и можно было строить мечтательные планы о переводе в центр, под нападающими, там, где играл любимый Завар[20]. Раньше туда путь был заказан, «девяткой»[21] наигрывался тренеров сынок, Сережа, а Пистон обычно пылил слева, на краешку, но после такого приза ведь можно было и попробовать. Тогда он был абсолютно счастлив, еще б батя с братаном это видели, но сварщики — это такая важная работа, что не отпустят на соревнования сына, а Веталь, он понятно где.

Зато Пистон взял с собой мяч, когда после Нового Года поехали к нему на свиданку полдневную в Вакуленцы, на зону строгого режима. Матушка тогда разоделась первый раз в дубленку и как раз в электричке разругалась с Катькой по-смертельному. В свидальном домике они, правда, угомонились, а Виталик заценил мячик, набил на коленках раз тридцать, не опуская на ноги, и хвалил сильно младшенького. А когда расставались, Пистон даже решил оставить мяч ему, но Веталь отказался, сказав, шо у него на киче тоже есть мячик, пусть и советский, но не сильно разбитый, и его даже пускают каждый день побуцкать на баскетбольную площадку после завтрака.

Пистон еще обрадовался, что брат на хорошем счету у начальников. Катя хныкала, но Веталь ее успокоил, сказал, шо лучше уж тут, чем в Афгане, как пацаны. Матушка, конечно, тоже заплакала, когда Виталика забрал вертухай[22], а потом, на выходе из главных ворот, когда увидала, как ВОХРА[23] ломами пробивает мусор в самосвале, так вообще зарыдала громко полными соплями в новую дубленку назло Катьке.

Но Пистон был спокоен за Веталя — кого попало мусора на спортплощадку не запустят. А как только его призовут в сборную или «Динамо» Киев, можно будет попросить Лобановского позвонить главному по зоне, чтобы Веталя досрочно выпустили, потому что у советских спортсменов все родственники должны быть на свободе, в этом как раз сомнений не было.

05

«Шо ж ты мени мишаешь, скаженый», — заорала бабка с двумя авоськами, в каждой из которых значилось по трехлитровой банке с молоком, и вырвала, паскудница, из таких приятных воспоминаний. Старая, видать, перевозбудилась от собственного счастья — надыбать молока, когда в магазинах полный голяк, по нынешним временам это шо-то типа победы в специальном старушечьем спортлото. Можно было б прочитать ситуацию и, сыграв на опережение, отскочить чуть назад, шоб она успела на троллейбус, но Пистон замечтался как раз на ее траектории, так что «четвертый» уже ушел и бабку предстояло слушать до следующего.

Она расставила авоськи по остановке и заняла круговую оборону, но о помехе не забыла, роняя одно за одним обидные прилагательные: «шлемазый», «скаженый», «пионер никудышний». Вообще-то вне школы Пистон галстук не носил, не любил он это дело. Такое практикуют только заучки, которым мамы покупают специальные бордовые шелковые галстуки, чтоб они потом стали комсомольцами и поступили в институт.

Но ничего, позже подравняемся. По жизненному плану Пистон должен был выйти в мастера, получить квартиру, вне очереди купить машину и сразу ее продать. Надо только тренироваться изо всех сил, и тогда будешь пахнуть не самогоном, а одеколоном, будешь носить настоящий «Адидас» каждый день и летать на самолетах туда, куда никаким комсомольцам нельзя.

Переключившись на эту светлую идею, Пистон позабыл о вредной бабке и собрался было высчитать процентные шансы на профессиональную карьеру в высшей лиге (посчитать каждый год по всем ДЮСШ области да прикинуть, что выйдет в люди один пацан на город), как к киоску «Спортлото» размашистой походкой подлетела тетка с высокой белой прической, в полушубке без рукавов. Солнце уже долбит, как не в себя, а эта еще в мехах. Мебельная или с овощебазы, Беня Бенционовна таких безошибочно называла «дамами». Вот щас она купит много билетов, фартовые и останутся, самое оно.

06

«Слышь, родная, дай мне десять, а?» — начала эта блатная, и Пистон напрягся. Что изнутри ответила злая тёханка, не было слышно, но, видать, и тут залупилась. «Да мне на тебя похуй», — ответила ей дама в полушубке и зачем-то начала блевать на прилавок, то ли принципиально, то ли просто так совпало. По всему выходило, шо билетов ей не продадут, и Пистон на всякий случай сдал подальше от кипиша, поплотнее прижав к себе пробитый мяч.

«Та ебалася б ты в рот!» О-го-о-о… По-прежнему было не слышно, чего там затирает продавщица, но визг уже можно было вполне разобрать. Серьезная мадам аккуратно вытерла рот двумя пальцами, и резко добавила вполоборота к киоску: «Про-шман-довка!» Пистон быстро отвел глаза и уперся в бабку с авоськами. Та малость прибилась от такого расклада, только пасть и приоткрыла.

Дама в меховой жилетке, по-прежнему пошатываясь, выканала на остановку и остановилась, наводя резкость на двух имеющихся в ее распоряжении людей. «Бабушка, блядь, ну шо ж ты тут стоишь, родная?» — начала она и почему-то решила громко заплакать, совсем как артистки в ТЮЗе. «Как же ж мне тебя жалко, ба-бу-ш-ш-каа», потом полезла в карман жилетки и надыбала там нехилый пресс капусты, перетянутый резинкой. Про деньги в таком виде Пистон даже и не слышал, только помечтывал, примеряя даже не на себя, а, к примеру, на доблестного голкипера Сивуху.

А эта все не угомонялася, будто и обэхаэса на нее нет, а может, знает, что как раз сейчас весь ОБХСС в полном составе снимается в продолжении фильма «Огарева, 6»[24]. Она втулила по-прежнему молчавшей бабке с авоськами пару бумажек (и де тока делися ее «шлемазые» со «скажеными»), потом тяжело выдохнула и позволила себе заметить Пистона, который неожиданно для себя сделал шаг вперед. «На, сыночка, и тебе, маленький мой, а?» Пистонова ладошка сама собой вытянулась вперед, приняла четвертной билет, а потом ноги развернулись и пошли мимо киоска «Спортлото», из которого зиял торец злобной продавщицы и чего-то там себе подгавкивал.

И только возле пешеходного перехода, сразу за закрытыми еще после зимы автоматами «Крем-соды», Пистон принял управление организмом и из чистого любопытства обернулся на остановку — там как раз подъехал «четвертый», но молочная бабка все еще стояла столбом, который подпирал другой, в меховой безрукавке, совсем как на электрической линии передач. Второй столбик, по-видимому, плакал, дождавшись своей опоры.

07

Пистон загрузился в метро, разменяв бенционовный рубель. Не факт, что на проходной нашлась бы сдача с двадцати пяти рублей, да и хотелось рассмотреть денюжку, Ленина пощупать и все такое. Если вспомнить стишок про «царь Кащей над златом чахнет», то с четвертаком на кармане его хорошо понимаешь.

Пистон сразу стал у противоположных от входа дверей, это было лучшее место среди стоячих. Была парочка свободных сидений, но на «Комсомольской» явно втулятся тетки с сумками, придется вставать и уступать место, так что лучше сразу к дверям, они там с дедой обычно становились по дороге в город на демонстрацию или парад, когда в вагон утаптывалось море людей. И до самой «Советской» играли в слова, кто больше насочиняет из букв надписи «Не прислоняться». Дед Петро, обычно обвешанный орденами во весь пиджак, всегда начинал с одного и того же слова, и было это так привычно, день сулил множество приятных моментов, первым из которых было слово «слон»…

Давно замечено, что есть несколько манер поведения пацанов в метро. Если едешь с матушкой в гости к сотруднице, прилизанный на пробор и в новом свитере, то стоишь, как отличник. Если с пацанами на игру, то ржешь громко, как хулиган. А если всю параллель везут в Театр юного зрителя или на какую-нибудь комсомольскую конференцию, где придется стоять юными пионерами в проходе, то главная задача — оторваться подальше от гимнасток с пловчихами, шоб никто не подумал, что вы вместе.

Сейчас у Пистона выбора особого не было — он стал скромно в уголку, как подающий надежды спортсменчик: тренировочный костюм, пусть советский, с двумя белыми полосками, зато почти новый, подаренный родыками на прошлый Новый год, и шиповки, что лучше, чем какие-нибудь полукеды. Конечно, круче было бы держать еще бутсы в руках да «Адидас» на тринадцати литых шипах, но это уже слишком. И так любому ясно — парнишка едет на станцию «Спортивную», на тренировочку, прямо в «Металлист».

08

Куда идти, Пистон знал, но чисто теоретически. Значит, пройти слева, мимо строящейся трибуны, к заднему земляному полю, а там по проходу вверх, но, типа, не на трибуну, а под нее, и где-то на третьем этаже дверь слева. Спросить дедушку Матвеича, вот он единственный на весь город и чинит мячики так, шо они потом лишний год выхаживают. Говорили, что раньше Матвеич сидел в табло, циферки с буковками менял[25], а теперь, когда привезли новое табло из-за границы, он только мячами промышлял.

На территории стадика было полно народу. Пистон сначала потолкался среди мужиков с программками, потом постоял пять минут возле малолеток на асфальте, они катали какой-то странный большой «квадрат»[26] с распасовщиком в середке. Николаша «квадраты» не практиковал, плевался, когда видел, и называл «херней спартаковской». И зря, кстати, а то потом чего удивляться, когда мяч отлетает от любого минимум на пять метров.

На большое земляное как раз выбегали металлистовцы на год старше, хотя, если точнее, то как раз пистонового года, на то он и олимпийский резерв[27]. Сразу в манишках[28], многие в бутсах — красиво. Дернули кружок, потом сели навприсядки и потопали, как гусята. Смотреть на это было обидно, да и с мячом надо было пошевеливаться, вечерняя треша в пять, а сейчас было уже начало третьего, можно и не успеть, так что Пистон гордо развернулся жопой к конкурентам на первенство города и потопал искать легендарного Матвеича.

Старикан обнаружился именно там, де и говорили опытные люди — в маленькой комнатушке под трибунами. Был там станок какой-то интересный и сладко пахло клеем, как у обувщика на кругу «четвертого» троллейбуса, к которому Пистон строго раз в полгода носил матушкины коричневые югославские сапоги, чтобы сменить набойки и вообще подшаманить на демисезон.

Матвеич, если это, конечно, был он, хмуро отвлекся от рассматривания внутренностей старинного мяча со шнуровкой (такими уже никто и не играл, но камеры с «писюнчиком» в магазине «Чемпион» по-прежнему продавались) и грубо спросил: «Шо надо, малый?»

«Та это, камеру поменять та зашить, а то седня на утренней…» Но Матвеич не дал клиенту зарисоваться принадлежностью к профессиональному детскому футболу и обрезал: «Давай, тока мне еще два надо, понял. Погуляй пока». Он взял мяч, кинул его куда-то себе под ноги и продолжил ковыряться с шнуровочным. А за деньги не спросил. С одной стороны, это хорошо, а с другой, потом хитрый дедок может и чирик назначить. Поэтому Пистон собрался с силами и в дверях все-таки решил спросить:

— А скока оно выйдет, если шо?

— Там будет видно.

И шо хочешь, то себе и думай.

09

Выйдя на улицу, Пистон нацепил на лицо снисходительное выражение и сплюнул минимум три раза по дороге к земляному полю. Гусята свое оттоптали и осваивали такое новое упражнение, шо можно было, блин, обосраться от зависти: второй тренер (надо же, у этих было по два тренера, и оба в одинаковых спортивных костюмах, пусть и без трех полос) держал длинную палку, к которой был привязан шнур, а на конце его сетка с мячиком в середке.

Эти додики сначала лупили с ходу с линии штрафной (видать, сухая весна всех тренеров в городе натолкнула на дальние удары), каждый своим мячом, некоторые даже подымали гораздо выше перекладины, деланные, не иначе[29], а потом набегали на линию вратарской, где прыгали и пытались попасть башкой по мотыляющемуся в воздухе мячику в сетке. Смысл упражнения, по всему, был такой — не выключаться после удара, а набегать на отскок. Ишь ты, иди ж ты…

Играть с «металлом» ответку[30] по календарю выпадало только в мае, но Пистону уже стало херово: вот как бороться с людьми, которые батывают даже удары головой[31], шоб Николаше подавиться запивкой в тренерской.

Короче, надо было валить отсюда, пока зависть окончательно не захлестнула. Но трепать пистоновы нервы сегодня планировали все и скопом — среди бьющих внезапно обнаружился Санька с четвертого подъезда. От же ж зараза…

Сосед в «седьмой» всегда был среди худших, но потом за лето резко вымахал, так шо Николаша поставил его опорным[32], кегли свои длинные вставлять. И в том году четверых наших позвали на просмотр в «Металл». Санек, Гвоздя, Серега Николашин, ну и Пистон, конечно, левшей все любят. Вот только Пистоном он тогда еще и не был, все называли наследственной погремухой Крава или Шульгой[33]. Пистоном стал в процессе просмотра.

Николаша заявился к автобусу на Полтаву, уселся рядом с тренерами, за шо-то тер с ними, и всех наших поставили в основу. Перед этим завезли в настоящий ресторан, где нормально покормили, только следили, чтоб сметану никто не ел, потому что она долго усваивается, а играть предстояло прямо «с колес».

Гвоздя еще в первом пустил свои три, Серегу от греха подальше заменили, а некоторые привезли пеналь по своему левому флангу. Вот некоторых, возвращая воспитателю, и перекрестили:

«На хера мене этот пистон, чистый шпингелет между ногами бегает», — такая была фраза ихнего старшого, по прозвищу Сталин (его и Йосифом звали, и злой он был страшно, да и похож немного), а вредный Николаша, обидевшись, видать, на возврат своих, включая сыну драгоценного, с тех пор и внедрил новое обидное погоняло.

Пистон… Самое обидное, шо и на перекладине висел каждый день, и дома на двери, и морковку с творогом жрал, как не в себя, но только не начинал расти и баста. А за Полтаву обижаться было не на что, кстати, мог себя и лучше проявить. Вот только не наиграл никто, и даже если был свободен, то металлюги отдавали строго своим, как уж тут себя проявишь? Ладно, злее будем, как говорил деда Петро, когда «Спартак» кого из украинцев плющил (но не «Черноморец», с ними у москалей был чистый шоколад). Будем злее и подрастем в свое время, а там будет видно.

Правда, подрос как раз Санек и со второго захода закрепился в СДЮШОРе. Это было особенно обидно — хоть бы Гвоздь, он хоть добродушный, а Санек же ж чистое дерево…

Дерево тем временем забило смачным ударом от перекладины и довольное побежало назад. В любом случае маячить за воротами было обидно, типа как напрашиваешься и точно не напросишься. Так что Пистон максимально возможным в такой сложной ситуации независимым походоном почапал влево, в сторону стадионной параши. Ну, типа поссать резко захотелось. Отлить, кстати, было бы не лишним. Накопилося.

10

Выйдя с параши, Пистон задумался, куда ему законать и чем убить время. Хотелось есть и пить, но тратить деньги на еду глупо, лучше потерпеть. Постоял для вида возле углового, пару раз сплюнул, держа руки в карманах, и пошел на скамеечки, стоявшие в несколько рядов вдоль земляного поля. Там сидели вечные дедуганы, которые, наверное, шьются на любом стадионе.

Человек их было до десяти, но базарили они на все сорок. Пистон достойно присел чуть выше и левее, и эти и внимания не обратили, только и базара: Лобан то, Лемеха се[34], типа они с ними в близких.

Вот послушать только их базар по поводу следующего упражнения — из глубины поля игрок вешает, причем обязательно тещиной ногой[35] на линию штрафной, там второй вратарь ловит в руки и скатывает на ход, а задача — пробить сразу, уже своей ударной и только первым касанием. Любой футболик все земляное поле расцеловал бы за такое интересное упражнение, а эти вредные только и гундят: «хрень, Лобан бы не одобрил», типа сам Лобановский им звонит по вечерам и спрашивает за их важное мнение. Пердуны старые.

Под конец гусята сыграли двухсторонку на полполя и пошли переодеваться. Компания дедков потянулась, видимо, в магазин, а на поле высыпала совсем уже малышня, бестолковая и беспрерывно орущая. У этих поучиться было нечему, Пистон подобрал оставшийся от дедков старый номер еженедельника «Футбол-Хоккей» и прочитал от корки до корки, все, даже неинтересную статистику про канадский хоккей на обратной странице.

Вечерело… Вторую трешу он уже точно пропустил, но дело святое — мяч зашивать в командных интересах. Сходил попил водички в туалете, не домашний гриб, конечно, но тоже пойдет, а есть уже и не хотелось почти. Вернулся на трибуну, скукожился, собирая уходящее тепло в клубочек и наблюдая вполглаза за беготней малолеток.

11

— Не спи, замерзнешь.

— …?

А потом кто-то на ногу наступил. Пистон насилу разодрал глаза — смеркалось, гудела голова, как после тяжелого мяча, сонечко почти село, а над душой маячил лично Сталин, со свистком на шее.

— Слышь, пионер, чего тут забыл?

Пистон резко сел, отдало в поясницу, но спина должна была быть ровной при таком раскладе.

— Та это, с «седьмой» я, до Матвеича мяч зашить…

— А, до Матвеича, понял… Слышь, это ж ты у меня в Полтаве слева бегал?

— Ага.

— Шо, пылишь еще?

— Конечно.

— Ладно, приди на той неделе, посмотрю еще тебя, говорят, ты там в ХИИКСе[36] всех разрывал.

Мамочки, не иначе, как в сказке.

— С понедельника?

— Да, на два часа подходи, посмотрю, шо ты можешь.

Пистон резко подорвался и, пока этот усатый дяхан не передумал, вдоль верхней лавочки порулил в сторону темной громады стадика. А в спину, как будто так и было задумано, Сталин добавил: «То твой старшой за шестьдесят пятый стоппером у Андрюши бегал?» Пистон вполоборота старательно закивал башкой, споткнулся, перецепился через лавочку и больно треснулся локтем и башкой об бетонную ступеньку. Вот ведь нефарт, теперь Сталин решит, шо он совсем недоделанный.

12

В глазах кружились разноцветные скамейки, со лба вроде капала кровь, но Пистон подхватился и побежал в сторону параши — умыться, отдышаться. О том, что с ним только что произошло и насколько он приблизился в процентном отношении к заявке сборной СССР, пока решено было не думать. А чуть позже уже как-то и не до этого было.

Во-первых, освещение как-то поменялось, только что было темно, а сейчас стало еще темнее, но не везде — яркий свет бил с фонарей, которые оказались там, где были деревья. А во-вторых, и это была самое удивительное, стадионной параши на месте не оказалось. Вот только что была, журчала сразу всеми ржавыми кранами, а теперь нетушки, а на ее месте…

На ее месте был просто какой-то светлый асфальт. Пистон остановился, вытер рукавом пот с юшкой и попытался понять, что именно изменилось. Неужели, пока он дремал возле земляного, тут все заровняли? Он обернулся в сторону поля, но было уже темно и не разглядеть, что там, как там и стоит ли еще Сталин.

Все было другим: свет, цвет, и даже воздух был как пережеванный. Зато остался проход в сторону Конного базара, и Пистон побежал туда, надеясь, что вся эта хрень сейчас прекратится, что он не сошел с ума, брякнувшись об ступеньку, и что его действительно позвали во второй раз в «Металл», а все остальное просто привиделось от волнения.

Вместо калитки были какие-то вертушки, вроде как в метро, но бояться этих деталей было уже некогда, Пистон выскочил на улицу, стараясь не смотреть по сторонам и… чудом затормозил перед мчавшейся по тротуару здоровенной «скорой помощью», но только черной. Реально повезло, был бы дождик или полукеды на ногах, он бы под машину попал, оставив сборную СССР без будущей легенды, а так резиновые шипы сработали и Пистон остановился сантиметров за двадцать до этой странной «скорой».

Пожаркой она быть никак не могла, пожарки побольше, плюс шланги. А эта типа «рафика», но какая-то странная, черная и с мигалкой между фарами. Страшная машина промчалась дальше к базару, а он только выдохнул в пыль и, сдав назад, приперся до решетчатого заборчика. Сполз под него, сплюнул густо, но уже без аудитории и подтекста, и задышал, будто полного Купера пробежал[37]…

Как же глупо было бы попасть под «скорую», когда позвали на просмотр в олимпийский резерв, вот это были бы просто обосратушки…

Вся дорога была занята машинами, которых набилось, как на Первое мая. И были они странные, незнакомые, какие-то новые «жигули» с «москвичами». Но не машины испугали Пистона по-настоящему — дома. Еще на той неделе, когда на базар с матушкой ездили, все было в порядке, а теперь они были разрушены, будто старая бомба рванула.

Мамочка родная, може, война? Ведь в школе он с утра не был, радио не слушал, а вдруг напали империалисты, накидали бомб, которые разметали стадионную парашу и дома напротив? Он сидел, пытаясь навести резкость, а люди вокруг топали себе с базара или на базар, даже не обращая на всю эту хренотень внимания. Матушка всегда тянула его на Конный с самого рання, еще до пробежки, а эти, похоже, не знали, шо все нормальное мясо закончилось раньше «Пионерской зорьки»[38].

— Мальчик, с тобой все в порядке?

Пистон открыл глаза на полную. И было на что посмотреть, если между нами, — над ним нависла какая-то гидроперитная телка, с матерчатой непрозрачной авоськой через плечо. Может, у ней там тоже трехлитровка с молоком, но, во-первых, непохоже, шоб там такая тяжесть была, а во-вторых, такую бабищу никто в здравом уме на базар не отправит.

Гля — тонкая, вся в фендикосах, в ушах кольца белые, совсем как у Катьки, а в остальном гораздо красивее. И живот голый, кофта короткая, даром шо апрель на дворе, а посреди живота блымает какая-то драгоценная звезда.

— Але, родной, я спрашую, ты нормально, а?

Пистон заглотнул сухим ртом хилую струйку слюны и выдавил:

— Ага, нормально все.

Телка, о которой, ну так, навскидочку, можно было полгода грезить перед сном, выпрямилась, подняла правую руку к уху и зачем-то сказала туда странное:

— Але, масик (а может, Назик, не расслышал), та тут ребенок какой-то наебнулся, иду, иду уже.

Пистон был в корне не согласен с формулировкой и начал подниматься, опираясь на заборчик, типа, не так уж он наебнулся, да и не ребенок он давно, но тёла уже потопала себе дальше, даже не обращая внимания на виновника заминки.

13

По-хорошему надо было домой, приходить в себя, но без мяча возвращаться было нельзя. Только заходить опять на стадик было стремно. Может, он двинулся мозгой? От же ж денек, надо было крутить в дальний, как наказывал Николаша, тупо крутить в дальний, как сказано было…

Пистон захлюпал носом от такой неисправимой несправедливости, доставшей его аж вечером во всей своей совокупности. Все не так: и «скорая», и люди, даже дома какие-то не такие. А Сталин, был ли Сталин или привиделся ему? Пистон отвернулся к забору, чтобы никто не видел, как будущая гордость советского спорта жалобно хнычет, но там его поджидал финальный сюрприз. Видимо, на десерт.

Справа от проема на бетонной стене висела длинная матчевая афиша, такие были везде по территории, и значилось на них всю дорогу одно и тоже: «Металлист» — «Жальгирис», 28-е апреля. Но только не здесь — на обрывке гладкого цветного ватмана синим по белому было написано: «Металлист» — «Сампдория». Вот этого Пистон уже никак не мог перенести, явление на станции метро «Спортивная» генуэзской «Сампдории» могло бы порадовать только Самого Главного Психиатора в пятнадцатой больничке, в которой, похоже, самое место несостоявшемуся левому хавбеку.

Башка закружилась, а в глазах заимелись звезды, будто прибежали с дедушкиных орденов. Пистон сел на сраку, все еще держась лицом к забору, и заплакал, резко выдохнув сразу всем имеющимся воздухом.

— Еб же ж твою мать, — сказал он, не вполне еще понимая, шо это означает. А потом зарыдал, совсем как тонкокожий младенец на четвертом этаже в квартире справа, на руках у матушки, которая еще не сожалела о его сохранении.

— Ебалися б вы в рот, — добавил он, так, шоб стало окончательно понятно непонятливым, и свернулся в тугой кружок, который во все времена был лучшей защитой для незаслуженно обижаемых ребенков. И в собственную темноту, пахнущую незлым весенним тренировочным потом, добавил на всякий: «пидоры гнойные», после чего затих, пока все они опять не разобиделись и еще чего-нибудь не поменяли. А если б и обиделись, то все инструкции он им уже рассказал: шли бы они на хуй. Всем, сука, гамузом.

14

— Малый, слышь, то ты мячик здавав?

— Шо?

— Та разбуркайся ты уже!

И снова кто-то давит ногу, твари зверские, они шо, зговорылися?

— Ой!

— Ты гля на нього, прокинься уже, скока ж можна тебе шукать тут, бльяха!

Пистон вынырнул из липкого кокона, в котором можно было при желании переждать и более глупый сон.

— Забирай свий мяч та додому валяй. Нема шо мени робити, шоб тебя шукать по всий территории.

Пистон поймал мяч, поискал заплатку и не нашел.

— Не, он ишо провиряит, а! Подивиться на нього.

Матвеич был злой и на педагогику не настроен:

— Шо ты там сотришь? Давай, три пиисят с тебя.

— Ой, а у меня тока двадцать пять…

Пистон достал четвертак из кармана и засветил в подтверждение.

— Та шо ж мени за горе с тобой, а?…

Матвеич махнул рукой, будто объясняя свое поведение людям, которые наблюдают за ним издалека, покрутился вокруг своей оси и придумал:

— Ладна, занесешь в понедельник, я как тебя искал, Йосю встретил, так он сказал, шо ты на лавочках и шо на просмотр тебя береть. Тока смотри, обязательно, а то я ж тебе найду!

— Я занесу, в два часа, обязательно.

— Тока оботрися, а то в юшке весь.

На том и расстались.

15

Пистон, как тока увидал, шо параша на месте, так ему сразу стало легко и спокойно. Заскочил вовнутрь, проверил, все ли на месте, ссыкнул и побежал к метро. Шо было, то было, главное, что теперь он с починенным мячом, надо ехать домой, а то уже совсем темно и родыки волнуются.

На «Спортивной» было пусто, Пистон толкнул пятак в узкое дуло автомата и поднял мячик повыше, чтобы створками случайно не прижало. На входе в вагон он сделал контрольную «улитку»[39] — людей было мало, можно садиться.

Завалился, развалился, не сдержался и нюхнул разок потерпевшего — пахло клеем, сладко, но не так, как в любимом «адидасе». Завтра утром на кроссе Николаша утрется, мячик будет, шо новый из «Чемпиона», а «Танго» в понедельник можно взять с собой на «Металл», для пущего форсу.

Пистон закутался в локти, кегли подтянул да прикемарил, настраивая себя на приятные мысли: вы, сука, все сильно пожалеете, когда я буду жить в самом центре, на Пушкинской, под высоким потолком, и буду пахнуть строго импортным одеколоном. Николаша, падло, тот вообще заплачет слезьми горькими, да будет поздно. Да, вот так и будет.

На заводе Малышева Пистон на всякий случай разодрал уставшие глаза, пробил по вагону, но тетки с сумками уже, мабуть, спали накануне базара. Напротив сидел какой-то штымп с газетой нараспашку, с Пистоновой стороны большими буквами было написано: «Апрельский пленум: назрели перемены!» Короче, про футбол ничего не было, и он снова закемарил. Но не так, чтобы до конца, вполсилы, чтобы не проспать станцию имени Советской Армии.

P. S. Гвоздь, надеюсь, не обидится, а от тренера Сергея Николаевича Барилко взято только отчество и прозвище. Он у нас был настоящий интеллигент, работал параллельно барменом в крутейшем кабаке «Старе Місто», очень хороший человек. Прошу учесть.

P. P. S. Спасибо Олегу Тимченко, Алексею Жуковину, Олегу Литвинову и Артему Франкову за исторические консультации, Максиму Вихотю и Завену Баблояну за вдумчивую вычитку.

P. P. P. S. Писано в пабе «Гиннесс», за столиком в уголку, посреди харьковского гетто. В тот уикенд, когда Боруссия на выезде попетала Баварию. С любовью к Родине.

АРТЕМ ЧЕХ

ОСТАННІЙ НОКАУТ

Якби його запитали, ким він є насправді, Валерій Семенович Бруханда навряд чи зміг би відповісти.

У Бруханди друзів не було. Хіба що — старий, заморочений хворобами дід Паша, котрий працював нічним сторожем у секонд-хенді. Два велетенські пеналоподібні павільйони, де ще за радянських часів містилася овочева база, були тепер завалені нескоримими горами зношеного вгодованими європейцями одягу. Що ж стосовно діда Паші, то він був не просто сторожем чи, скажімо солідніше, охоронцем цих текстильних гір; він був хранителем, ключарем — вірним і непохитним. До самого ганчір’я дід Паша ставився, щоправда, бридливо: не носив, говорив, що то все з мертвяків; проте другу своєму, Валерію Семеновичу, підшукати якісь зручні треніки дозволяв.

Бруханда до павільйонів навідувався частенько. Вдвох із дідом, немов буддійські мудреці, вони могли цілу ніч сидіти на бавовняних чи якихось там шкіряних вершинах і безперервно говорити, згадувати бувальщину, юність, інші місця — Самарканд, Владивосток, Кишинів. Серед іншого дід Паша всякчас скаржився на доньку та онука, яких вважав неповноцінними через те, що років десять тому, здавалося б, нормальний чоловік (його зять) втік від них до іншої сім’ї.

— Це Людка його вигнала. Ідіотка, — казав дід Паша. — Тепер мучиться, а Гриша без батька росте, в нього повадкі як в урки, а сам же — дохлік, сколіознік, турнік тільки в телевізорі бачив.

Бруханда, натомість, цієї думки діда Паші не поділяв: Гриша, навпаки, здавався йому досить чемним та привітним хлопчиком. Дохлік — можливо, але точно не урка.

Валерій Семенович Бруханда жив на третьому поверсі в другому під’їзді. Жив він тихо, спокійно, й аж настільки, що мешканцям його будинку часом здавалося, ніби навіть глухоніма та паралізована тьотя Рита з першого під’їзду була голоснішою за Бруханду. Проте, Бруханда пив. Про це знали всі, але пив він культурно, а значить — тихо. Тож ніхто не міг і слова сказати Бруханді. Ні, ніхто не міг дорікнути йому, мовляв, ей ти, Бруханда, тобто Валерію Семеновичу, тихіше не можна? Або так іще: я все розумію, дядя Валера, але в мене маленька дитина, не могли б ви поводитись скромніше?

Ні, такого не було. Ніхто так не говорив. Ніколи.

Щодня він прокидався близько сьомої, взував свої в’язані тапочки і рушав на кухню. Відчиняв змащені машинним маслом дверцята шафки, діставав звідти штоф, склянку, потім сідав на залізний табурет, наливав, випивав і повертався до ліжка. А вже о десятій починалося повноцінне існування Валерія Бруханди. Тоді він виходив на вулицю, намотував кілька кіл навколо овочевої бази, сидів у дворі під старою тополею і дивився на будинок, у котрому минуло його дитинство. Просидівши із півгодини, або навіть з годину, що іноді з ним траплялося, Валерій Семенович повертався додому, де знову випивав і тихесенько мурликав пісні своєї буремної молодості. Так мурликав він, певно, до обіду, після чого снідав, випивав і йшов блукати містом. Варто визнати, це він любив більше за все. Якраз у цей час на вулиці міста виповзало багато всілякої потолочі, за якою Бруханда міг довго спостерігати з великим задоволенням. Подумки він при цьому відзначав, що для нього є добро, а що зло, що варте уваги, а що — ні. На відміну від багатьох пенсіонерів, Валерій Семенович не відчував до себе жалю. Він жив повноцінним життям. Принаймні так він хотів думати і, зрештою, думав.

Слід додати, що після прогулянки Бруханда обідав і мостився на балконі у спеціально облаштованому місці, де можна було тихенько пити, радіючи життю. Так він міг сидіти до пізньої ночі, після чого напівсонний, з усвідомленням повноцінно прожитого дня, Бруханда йшов до ліжка. Або — на чергування до діда Паші, якщо, звичайно, цього дня була його зміна.

Валерій Семенович не знав, що таке хандра і тим більше, що таке депресія. Він був спокійною і, могло видатися, навіть сумною людиною. Втім, ні-ні, він не був сумним! Скоріше — простим, звичайним, консервативно постарілим, від чого будь-які надмірні прояви людського здавались йому не до кінця зрозумілими, навіть чужими. Радів він безсловесно, посміхався непомітно, плакав — потайки. Він і вітався мовчки — лише відкриваючи рота.

А всіх оточуючих, сказати правду, це дуже влаштовувало. Були ж, на противагу Бруханді, й інші сусіди, з усіма не надто делікатними вигинами своїх характерів. Тому, само собою, тиха поведінка в цьому будинку тільки віталася.

Колись давно, коли життя, здавалося, лише починалося, Валерій Семенович був спортсменом. Більше того, він був боксером, і бокс цінував саме за те, що стратегія й тактика бою можуть бути використаними на практиці; це давало змогу розуміти людей краще, а ще — дозволяло любити їх. Уникаючи бійок та неприємних ситуацій на вулиці, Бруханда на повну викладався на рингу. З чотирнадцяти років ще малий Валерка бігав до підвалу сусіднього будинку, де хлопців тренував славнозвісний Чебан — найвідоміша людина їхнього міста, непереможний олімпієць у сорокові, талановитий тренер у п’ятдесяті. Понад усе Чебан любив дітей, тому і пішов у дитячі тренери — займався зі школярами, вчив їх бути метеликами, бджілками, не боятися вулиці й міцної чоловічої любові. Слід додати, абикого Чебан не приймав до себе в учні; черги на прийом до видатного тренера стояли завдовжки у три квартали. Хлопчики з усього міста мріяли тренуватися у Чебана, приїздили навіть із районів та ближніх сіл, але щастило лише найвитривалішим, найсильнішим і найталановитішим.

Валерка був одним із вісімдесяти вихованців Чебана. Він сумлінно виконував усе, чого вимагав тренер. Тож жорсткий графік та безкінечні тренування нарешті зробили з Валери незборимого боксера. Спочатку були міські змагання, обласні спартакіади, потім — республіканські чемпіонати і, врешті, всесоюзне визнання. Ім’я Валерія Бруханди знали навіть люди далекі від спорту, адже він, Валера Непереможний, у другому раунді вибив усі пломби тій нігерійській горилі, виборовши тим самим право бути власником поясу в напівважкій категорії…

Втім, всесоюзні слава та визнання виявилися насправді не такими вже визначними й славетними — минув час, і чемпіона поступово припинили впізнавати на вулицях, ресторани й бари у вигляді культурної програми Бруханди поступилися пельменним та чебуречним, і, врешті, отримавши державну пенсію, колишній спортсмен оселився у старій квартирі, де він народився, виріс і починав свою кар’єру. Вже нікого не було, хто пам’ятав би про знамените минуле Валерія Семеновича. Нікого, крім хіба що старого друга діда Паші, який усе своє життя з рідного району майже не виїжджав.

Що ж стосовно підвалу, де колись містилась секція, а хлопці пурхали, немов метелики, й жалили, немов бджоли, то там поставили гральні автомати і пивну стійку. З овочевої бази, у свою чергу, зробили великий секонд-хенд, а рідну школу Бруханди перетворили на інтернат для дітей-сколіозників.

Щовечора, сидячи на балконі, постарілий Бруханда дивився на вікна інтернату, на його величаву будівлю з обпаленої червоної цегли, і згадував приємні шкільні роки, коли він щоранку в майці та вовняних трусах накручував по кілька кілометрів навколо школи, а потім розжарений і втомлений повертався додому, щоб змити з себе запашний ранковий піт, і зустрічав дорогою заспаних однокласників, які в цей час тільки-но йшли до школи. Вони поважали Бруханду, щиро раділи перемогам друга і навіть допомагали йому з Історією та Літературою, які давалися Валері важкувато не тільки через безкінечність прізвищ і дат, але й через наявність в них таких понять як аналіз та абстрактне мислення. У точних науках і спорті з цим було легше.

Тепер на місці школи був інтернат. На футбольному полі діти робили спеціальну гімнастику, але ніколи, ніколи Бруханда не бачив, щоби хоч хтось грав там у футбол. Ні, донедавна пацани з сусідських дворів ганяли м’яча на полі, але дирекція інтернату загородила всю територію високим ґратчастим парканом, а коло майданчика поставила дерев’яну будку зі сторожем. Кілька разів після цього паркан ламали, будку перегортали, сторожа ображали й навіть били, але, втім, у футбол там більше ніхто не грав. Лише діти… нещасні, хромі на спину напівінваліди розминали свої криві кісточки на вижовклій траві колишнього футбольного поля.

З балкона Бруханди було видно майже весь район — аж до заводу з виготовлення аміачної селітри та підприємства хімічних реактивів, який славився своїм підвищеним рівнем онкозахворювань серед своїх працівників. Останні кілька років з бетонних труб заводів після довгої паузи дев’яностих знову безперервно йшов дим, а разом з ним у Бруханди почалися задишка та біль у суглобах, подолати які могли хіба довгі прогулянки містом й кілька чарок горілки.

— Ти ж іще не такий старий хрон. Спортсмен. — Якось сказав дід Паша, бридливо вмощуючись на зношених маєчках.

Бруханда глянув на друга, але промовчав.

— У мене є пропозиція. Хочеш, я тебе тренером зроблю? — продовжив дід.

— Ти?

— Я… Ну, може, не я. Гриша каже, що їм тренер нужен.

— По боксу?

— По якому боксу? Який бокс? По футболу.

— Я ж боксер.

— Ти спортсмен, чемпіон. Банжо Равалту у сімдесят першому хто завалив?

— Я ж не Пеле завалив.

— Я тобі шанс пропоную, Валєрка! Шанс стати людиною. Ти ж так зіп’єшся скоро.

— Футбол? У футбол знаєш хто грає? Танкісти і бразильці.

Такий коментар Бруханди дід Паша, який останнього разу торкався футбольного м’яча ще до карибської кризи, несподівано сприйняв за власну образу і вперто замовк на двадцять хвилин.

Валерій Семенович, натомість, цього часу не згаяв і займався тим, що згадував, як, перебуваючи у Бразилії, він зустрічався з Пеле. Щоправда, підтвердити реальність цієї зустрічі ніхто не міг: саме тоді, коли радянська делегація робила загальні знімки з видатним футболістом, він, Бруханда, наминав у тамтешній Сан-Паульскій столовці крабів й закономірно лишився за рамками цих унікальних кадрів. Тому й не дивно, що багато років потому, коли Валерій Семенович випивав та заходив до сусіднього двору поспілкуватися з місцевими хуліганами, йому доводилося кожного разу вислуховувати образи, якими не гребували малолітки, виказуючи тим самим свою недовіру до алкоголіка дяді Валери, який начебто зустрічався з Пеле, а сам не втомлювався показувати всім і кожному фотографію з радянською делегацією та якимсь негром посередині, який на Пеле був схожий ну дуже умовно.

— А де тут ти, дядь Валера?

— Я крабів їв, але я потім підійшов.

Після цієї фрази хулігани, як правило, починали реготати, улюлюкати та голосно лаятися. Валерій Семенович шарівся, але на своєму не стояв, — однаково не повірять, — розвертався і йшов, чомусь неодмінно згадуючи при цьому рожево-коричневі руки Пеле з чимось білим у бганках на долонях…

Нарешті дід Паша перервав спогади Бруханди. Сповнений рішучості, він підійшов до Валерія Семеновича та вщипнув його за лікоть.

— Слухай сюди, дурак. Гриша з пацанами організували футбольну команду, директор дозволив. Їм нужен тренер. Спортсменів нема, а яка нормальна людина фізруком на півставки в інтернат піде?

Бруханда замислився.

— А яка? — перепитав Бруханда, досі відчуваючи в роті присмак крабів.

— Ніяка не піде, а тобі — всі шанси зробити своє життя… стати на ноги…

— Я подумаю, — відповів Бруханда і засумував.

Але думати він уже не міг. Важка темрява осідала йому на плечі, наче перший сніг. Мішки з одягом виринали з густого повітря чорними, як бразильці, силуетами, і хропіння діда Паші здавалося не хропінням, а важким диханням мертвяків. Заснути Бруханда цієї ночі так і не зміг.

Спочатку Валерій Семенович переговорив із Гришею стосовно свого тренерства й дізнався, що пацанам таки дійсно потрібен сильний і вольовий мужчина, який змусить їхні крихкі та погнуті хребти супротивитися лихій долі на шляху до омріяного щастя. Таким мужчиною Бруханда і був. Принаймні він так думав. Але, зрештою, яка різниця?

Щоправда, конкретної цілі Гриша не зміг окреслити, тому Валерій Семенович вирішив, що мета їхніх тренувань полягатиме в тому, щоб навчити хлопців рухатися по полю.

Після цього Бруханда зустрівся з директором інтернату. Директором виявився жирдяй з писклявим голосом та бабськими повадками. Жирдяй нічого не обіцяв, але попередив, що якщо травмується хоч один горбатік, то відповідальність ляже на плечі тренера.

— З мене вже давно гівно сиплеться сухим залишком, — відповів Бруханда. — Я ні за кого не відповідатиму. Зроблю все, що зможу. Бачив я ваші гімнастики — мертвому припарки. У вас є методичка з футболу?

Останньої фрази директор не зрозумів, але кудись зателефонував, і наступного дня на воротах з’явилася сітка.

Правила гри Бруханда уявляв собі приблизно. Під час прогулянки містом він придбав у букініста книгу Льва Касіля «Воротар республіки», прочитав її за ніч і невиспаний вирушив на перше тренування та знайомство з «горбатіками».

«Чого б і ні? Не сподобаються хлопці — чорт із ними, повернуся до старого життя», — розмірковував Бруханда, витоптуючи вкриту першою несміливою травою стежину, що вела до спортивного майданчика.

Як не дивно, Бруханда знав майже всіх хлопців, які прийшли на перше тренування. Ні, він не був знайомий із ними особисто, але двоє були друзями Гриші, й він не раз зустрічав їх у квартирі діда Паші; частину хлопців Бруханда частенько бачив у магазині біля гральних автоматів; інших же — просто знав звідкись, але звідки, не міг згадати. Так чи інакше, всі хлопчики були кволі й всохлі, немов столітні тополі. Ліпити з таких захист чи півзахист, не кажучи вже про нападників, було стрьомно — це Бруханда відчув одразу. До того ж на поле прийшли тільки десять хлопців.

— А на банку хто? — одразу запитав Бруханда, оцінюючи спухлим оком фізичну складову команди.

— Я воротар-мотала, — вигукнув один із пацанів.

— Хто? — не зрозумів Валера.

— Дід Піхто, — відповів воротар-мотала.

— Це Саша Буйвол, — подав репліку Гриша.

Саша Буйвол на буйвола змахував щонайменше.

— Який же ти буйвол? — усміхнувся Бруханда.

— Це його прізвище.

— Ясно. Тільки ніяких воротарів-мотал. Нам потрібен хтось на банку.

— А більше нікого нема, — крикнув хтось. — У всіх освобождалки от фізри. Тільки спецуха.

— Це що?

— Це спеціальна лікувальна гімнастика та басейн.

— А банка?

— Я воротар-мотала…

Бруханда відійшов на кілька кроків, розвернувся до хлопців спиною, глянув у неспокійне весняне небо й видушив із себе кілька непристойних слів. Хлопці ці слова почули.

— Ого! — загомоніли вони.

Валерій Семенович зашарівся, повернувся до хлопців, вибачився й наказав до наступної зустрічі конкретизувати мету тренувань та привести воротаря.

— Мужики, — довірливо мовив Валерій Семенович, погладжуючи сивину. — Без воротаря — гайки. Ви зрозумійте мене правильно. Я боксер, я знаю, що кажу. В боксі важливі атака і постійний рух, ще важливіший — захист. Але якщо у роті в тебе немає капи, то, пацани, глина вашим зубам.

На цьому Бруханда розпрощався й попрямував у напрямку гастронома.

А вночі Валерію Семеновичу наснився Саша Буйвол. Він стрибав на батуті, оголюючи блідий живіт, й голосно реготав.

Прокинувшись вранці, Бруханда як завжди випив кілька грамів горілки й хотів було повернутися у постіль, але раптом згадав, що об одинадцятій має проводити тренування. Наспіх одягнувши тренувальний костюм, знайдений рік тому під завалами гнилуватих светрів, Валерій Семенович вискочив із будинку, перебіг вулицю й опинився на спортивному майданчику інтернату. Хлопці вже чекали. Вони набивали ногою щось подібне на величезний волоський горіх.

— Це м’яч? — запитав Бруханда.

— Який є, — відповіли хлопці. — Це баскетбольний, без резини.

Бруханда промовчав. Хлопці натомість виштовхали наперед невисокого, але дуже гладкого хлопчика з великими жовтими зубами.

— Воротар? — задоволено привітався Бруханда.

— Вітя! — представили воротаря хлопці. — У нього рак! — ще радісніше загомоніли вони.

— Хлопці, це дебільний гумор, — прикрикнув Валерій Семенович.

— А це не гумор, — відізвався хтось.

— У мене не рак, у мене опухоль. Її виріжуть, і все.

— Доброякісна? — по-батьківськи запитав Бруханда і навіщось торкнувся Вітіного плеча.

— Да.

— На банці стояти зможеш? Ну, на воротах?

— Зможу.

Бруханда задоволено почесав голову й оглянув колектив.

— Ну що, — доброзичливо почав він, — давайте почнемо з пробіжки? Кілька кіл навколо поля до переможного, поки є сили, — щоб я зміг оцінити фізичний рівень та рівень серцево-судинного тонусу кожного з вас.

Весна насувалася нестримно. Щодня з природою, якщо ті убогі клени вздовж заводських парканів можна було назвати природою, відбувались все нові й нові метаморфози. Рвучкий квітневий вітер обдував із п’ятихаток та гуртожитків плитку, заплутувався в антенах й тікав у радгоспні поля за місто. На вулицю виповзало все більше й більше людей, які витісняли усе більше й більше кисню. Бруханда, натомість, від прогулянок містом отримував усе менше й менше задоволення, тому він тренував хлопців, намагаючись вкласти у їхні голови своє бачення світу, й страшенно нервував через те, що ніяк не міг збагнути мети їхніх тренувань, тому, все ж таки будучи засліпленим вірою у свою команду, немов лоцман, що втратив орієнтири, засліплений сяйвом полярної зірки, він пішов на рішучий крок. Про що і повідомив на тренуванні одразу після травневих свят.

— Пацани, — сказав Бруханда. — Пацани. Я вами пишаюся, і вірю у вас, у ваші сили, у наші сили. Тому я… Я висунув нашу команду на міські змагання. У нас попереду чемпіонат!

Останню фразу Валера вимовив із непідробною патетикою. Більше того, він вимовив її так, ніби пишався не тільки своєю командою, але й цілим інтернатом. Або ні, він вимовив її навіть так, немов проробив тут усе своє життя й виховав не одну сотню спортсменів.

— Я навчався у цій школі. Зараз тут інтернат, а тоді була школа. Я пишаюся цим місцем. Я пишаюся вами. І у нас — чемпіонат! Чемпіонат!

Він хотів ще раз повторити це слово, вистраждати його, виносити, немов дитину, й знову народити, але порожні погляди, які він врешті побачив, зупинили його.

— Це нереально, — висловився нарешті Гриша.

— Який чемпіонат? Ви знаєте, що у нас хребти знаком питання? Нам не можна.

— Ви знаєте, що у них хребти від найменшого струсу в труси осиплються? — спитав директор, доїдаючи булочку з корицею.

— Я прошу всього лише купити нам нормальний футбольний м’яч.

— Я вам сітку поставив.

— Та в жопу вашу сітку! Навіщо нам сітка, якщо м’яча нема? Що мені з вашою сіткою, на толстолобіка йти?

— Та йдіть куди хочете. Ніякого чемпіонату. — Директор пухкою долонькою зібрав зі столу крихти від булочки й закинув собі до рота. — У мене відповідальність, у мене райвно, у мене звіти, у мене путівки на санаторій висять. Кого я туди повезу? Гроби я туди повезу, а не інвалідів?

Валерій Семенович замислився.

— Я все зрозумів. Дякую.

— Та нічого ви не зрозуміли, — директор відкрив якийсь журнал й тицьнув пальцем. — Осьо, дивіться, у мене райвно.

Бруханда стомлено зазирнув у глибокі, немов травневий колодязь, очниці директора й хотів був плюнути туди, але раптом зрозумів, що з цього колодязя ще доведеться пити хоч і гірку, але таку необхідну рідоту, й криво посміхнувся.

— До побачення, — сказав Валерій Семенович і вийшов із кабінету.

Проте час ішов, і ідея участі в чемпіонаті все більше й більше оволодівала Валерієм Семеновичем; все нові й нові перспективи бачилися йому на обрії. Звісно, він чудово усвідомлював, що такі міркування є всього лише голодним урчанням у шлунку мешканця Міста Сонця, адже команда його була непідготованою, слабкою та й складалася з майже інвалідів, хребти яких — давайте дивитися правді у вічі — таки дійсно могли би осипатися за першої нагоди; а на чемпіонаті ж усе всерйоз, ніхто не буде грати у піддавки і, тим більше, зустрічати їх реверансами. Це вам не балет, це, блядь, футбол.

Приблизно так розмірковував Бруханда.

Але разом з тим, незважаючи на заборону директора та скептичне ставлення хлопців, Валерій Семенович команду з чемпіонату не зняв, щиро вважаючи свій крок не вчинком охамілого бунтаря, проте людини розумної. Він твердо вирішив йти до переможного кінця.

— До останнього горбатіка, — промовив він, і промовлене розсмішило його.

З вищезгаданими Бруханда працював у свій специфічний спосіб…

— Твої пухлини, Вітя, — кричав Валерій Семенович Віті, — мають бути твоєю гордістю! Відкинь все зайве, ти — чемпіон, ти — кращий, ти — Яшин, Чилаверт, як там його, Шовковський.

— Чех, — підказав хтось.

— Хто? — не зрозумів Бруханда.

— Пьотр Чех — воротар Челсі.

— Це щось з новомодного, — зцідив жирний плювок Бруханда.

Насправді, Валерія Семеновича нестерпно дратувало, що він погано розбирається у футболі. Так, він знав кілька прізвищ, однак лише тому, що сам був близький до спорту. Найголовнішою загадкою для Бруханди було таке поняття як положення поза грою. Заклепав гол — молодець, а решта — химині кури. Так він вважав і, зрештою, був правий. Він умів уселяти надію, міг змусити повірити у щастя й сам настільки в це вірив, що часом щиро забував, що тренує команду інвалідів, і натомість віддавався спокусі й намріював собі перші ліги, виїзні змагання, натовпи фанів та сонми хуліганів, що супроводжуватимуть його клуб скрізь, куди б вони не поїхали. Всі вони як один взуті у білі кросівки, а в руках тримають вимпели, шарфики, прапори та іншу символіку, а головне — фаєра. Всі вони запалюють вогняні шашки, піднімають догори руки, ритмічно аплодують й скандують назву клубу. До речі, треба ще буде подумати про назву…

Повертаючись до реальності, Бруханда мружився й поглядом ковзав по гравцях: перед ним були одинадцять кволих дітей, які ледь втрапляли до купленого Брухандою м’яча, а втрапивши, падали, забивали кістки, розтягували сухожилля.

— Ви зможете, ви кращі, — казав Бруханда в кінці кожного тренування. — Я пишаюся вами, я пишаюся. Це буде наш чемпіонат. Наш!

І пацани розходились по корпусах інтернату, довго говорили на теми чемпіонату, футболу, годинами розхвалювали свою команду й були якщо не закоханими у свого тренера, то сповнені глибокої поваги до нього. Інші ж вихованці інтернату дивились на футболістів із заздрістю, потай проклинали свою «спецуху» й мріяли опинитися хоча б на лаві запасних.

Одного вечора, коли до чемпіонату залишилось менше двох тижнів, Валерій Семенович зайшов до діда Паші погомоніти. Дід Паша зустрів старого друга холодно, навіть ворожо.

— Ти шо, ідіота кусок? Великий тренер чи як?

Бруханда чекав, поки той продовжить. Але дід Паша не продовжив.

— Не чую? — мовив дід Паша, гостро зазирнувши у вічі Бруханді.

— Я думав, ти не чекаєш відповіді. Думав, це риторичне запитання.

— Шо? Я у тебе запитав, ти великий тренер?

— Я нормальний тренер.

— Ти хріновий тренер.

— Я нормальний тренер.

— Ти дітям мозги запудрив.

— Я з них роблю чемпіонів.

— Ти з них робиш баранів. Яких чемпіонів? Де ти те чемпіонство візьмеш? Висереш ти його, чи де?

— Якщо треба, то і висеру.

— Ти мені голову не задурюй. Гришка тільки і триндить про футбол свій. Чемпіонат, ми цей фізмат удризг.

— Так удризг же! — посміхнувся Бруханда. — Як тузик — грілку.

— А як не вдризг? А як просереш все?

— Всяке буває.

— Пацанам тоді шо?

— Далі працювати. Вони по полю бігають менше двох місяців, ти що хочеш, щоб вони тобі рівалдо-рональдо були? Щоб вони тобі через голову забивали? Це спорт, і якщо твоя перемога не куплена — важко бути застрахованим від поразки.

— Ти їм це говорив?

— Ні.

— Не говорив. Ти їм говорив, що вони стануть чемпіонами в любом случає. Ти не тренер, ти гівно собачаче.

— Це ти мене зараз, Паша, так образив, да?

Дід Паша промовчав. Він відвернувся від Валерія Семеновича, пройшов кілька кроків по павільйону до свого столика, дістав із торби пляшку і три пластикових стаканчики.

— Давай, тренер, налітай.

— Не можу, Паша, завтра тренування.

Дід Паша багатозначно звів бровами, хмикнув й налив тільки собі.

— Тільки не обмани, Валєрка! Не обмани!

Валерій Семенович побажав діду Паші теплих снів і вийшов на вулицю. Зліва стояв його будинок, через дорогу — інтернат. Переступивши невеличкий паркан, Валерій Семенович побрів на територію інтернату…

Він сидів посеред футбольного поля на червоній глині, вдивлявся у фіолетове небо і йому здавалося, що зірки спускаються на дахи навколишніх п’ятиповерхівок, немов десантники. Фари випадкових автомобілів час від часу засліплювали Бруханду, після чого все, до чого звикало око, вкривалося темними плямами. А трохи згодом зірки знову спускалися на дахи, повітря навколо Валерія Семеновича наповнювалось смутком, десь вдалині кварталів чулися п’яні викрики, ставало моторошно й хотілося додому…

Буквально на мить Бруханда заплющив очі, а розплющивши їх, був уже приголомшений ранковим сонцем. Валерій Семенович лежав посеред спортивного майданчика. Поряд із ним стояв директор інтернату й нав’язливо дзеленчав зв’язкою ключів.

— Проспався? — щось змусило жирдяя перейти на «ти».

— Я? — прохрипів Валерій Семенович й відчув, як тілом проходить знайомий біль. Так часто бувало, коли Бруханда засинав у кріслі або в купах зношеного одягу.

— Вставай давай, тренер. Дотренувався. Бля.

— А? Я прийшов, ліг і заснув.

— Ну, і добренько. Вставай, іди отдихай. П’янь.

— Я не пив.

— Розказуй. Чекаю с заявлєнієм.

Валерій Семенович мало що міг допетрати, але головний смисл сказаного все ж таки дійшов до його ще сонного мозку. Він спробував піднятись, але суглобний біль скував його тіло.

— Допоможіть встати, не можу сам піднятися.

— Нажратися міг, так і встати сам зможеш.

— Та я не пив, — простогнав Бруханда. — У мене ж чемпіонат!

— Так я ж заборонив вам брати участь у чемпіонаті.

Директор розвернувся й побрів у напрямку головного корпусу.

— Ей! — крикнув навздогін Бруханда! — Ей! У нас чемпіонат, це серйозно!

Якийсь час Валерій Семенович лежав посеред поля й намагався підвестися. Врешті, так-сяк опинившись на ногах, він повільно побрів додому — перевдягтися й поїсти. Попереду було таке важливе тренування, а офіційно його ще не звільнили.

Проте, з’явившись на полі, замість одинадцяти вірних гравців, Бруханда побачив тільки сторожа, Сергія Сергійовича, худорлявого дідка, десь одного з ним віку.

— Привіт, — привітався охоронець. — Євгенович мене пригнав, щоб я тебе вигнав. Так ти давай, іди, тебе звільнили, команду розпустили.

— А якщо я не піду?

— Ну, я знаю? Бить я тебе ж не стану.

— Сподіваюсь, — посміхнувся Бруханда, миттєво згадавши всі свої перемоги нокаутом.

Сергій Сергійович теж згадав, як неодноразово перегортали його будку, як знущалися з нього, навіть били, але сказав:

— Йди.

— Піду, — відповів Бруханда і вже був розвернувся, й навіть ступив кілька кроків, проте зупинився.

— Чуєш, — крикнув він Сергію Сергійовичу. — Якщо побачиш кого з команди, передай їм, що вони молодці й що я ними пишався.

— Добро, — відізвався охоронець, і його обличчям ковзнула ледь помітна посмішка.

Весь вечір Валерій Семенович провів удома. Він приймав ванну, пив і знову приймав ванну. Йому все здавалося, що зараз прибіжить Гриша або ще хтось із команди, втішить, скаже щось приємне, розрадить, можливо, навіть, запропонує десь потренуватися… давайте, Валерію Семеновичу, пішли на пустир тренуватися, вся команда чекає на вас…

Але ніхто так і не прийшов.

За все своє життя Валерій Семенович отримував по голові більше, ніж будь-який мешканець міста, але такий удар, здавалося, він витримає навряд чи. Зачинившись у квартирі й діставши всі запаси спиртного, Бруханда почав заливати своє горе…

Так брудно й насичено не минав жоден тиждень його життя. Валерій Семенович ніколи не співав так голосно, як тими чорними вечорами, і спів його розлітався далеко за межі квартири, кудись у височінь, над районом, ближче до труб заводу хімічних реактивів. Він ходив з кімнати до кімнати, безпричинно лаявся матом, називаючи різні побутові предмети не дуже пристойними словами. Час від часу Валерій Семенович втомлювався пити і лаятися, тоді він лягав на підлогу, на кілька годин засинав, а прокинувшись, — лаявся і співав ще голосніше.

Кілька разів приходив дід Паша. Обережно, немов чогось соромлячись, стукав у двері. Але Бруханда не відчиняв йому. Не відчиняв також сусідам, міліції й навіть Гриші, який все-таки прийшов, щоб поговорити з ним.

— Валерію Семеновичу, — кричав Гриша через двері, — поговорити б.

Але Бруханда сидів біля дверей і тихенько плакав.

— Валерію Семеновичу, — треба поговорити. — Тут команда наша… Валерію Семеновичу!

Тренер мовчав. Жовті сльози стікали неголеною сивиною і падали на старенький, поїдений тварями килимок.

Коли спиртне закінчилося, Бруханда занудьгував. Страшний чорний відчай поступився банальній нудьзі; Валерій Семенович вже не пив, проте тинявся бездумно кімнатами, шукаючи розради. Не знаходячи її, він сідав на своє улюблене місце на балконі й довго вдивлявся на проїжджу частину, намагаючись вловити своїм серцем ритм гуркоту вантажівок.

З дому Бруханда вийшов лише на десятий день. Попередньо поголившись і вдягнувши білий парадно- вихідний костюм, він був схожий тепер на алкоголіка-чистюлю, який у перервах між станом обмоченості був ладен покоряти серця місцевих не дуже чистоплотних й доволі доступних красунь.

Першим, хто побачив Валерія Семеновича, був хлопчик Вітя, воротар колишньої команди. Він стояв посеред продуктового магазину коло гральних автоматів і спостерігав, як грають інші. Побачивши Бруханду, Вітя, не приховуючи радості, підбіг до свого тренера.

— Здрасьтє.

— Привіт, Вітя, — привітався Бруханда, одночасно зазираючи до лікеро-горілчаного відділу. — Я тут не надовго. Дещо куплю і назад.

— Бухаєте? — розчаровано запитав Вітя.

— Не твоє діло. Іди давай, іграй в своє казіно.

— Бухаєте, — сумно констатував Вітя. — А я міг би команду зібрать. Коля, Юра, Черпенко хоч зараз би м’яча поганяли б. Гриша до директора ходив — той його вигнав.

Валерій Семенович не відповів, натомість, дістав кілька обережно складених купюр і поклав на касу.

— Мені оту, за п’ятнадцять.

Розуміючи інтимність процесу, Вітя делікатно відійшов убік, але дочекався, коли Бруханда вийде з магазину, й наздогнав його.

— Мені скоро операцію зроблять, — пропищав він.

— Я радий за тебе.

Вітя зупинився. Ображений, він постояв кілька секунд, проводжаючи поглядом тренера й повернувся до автоматів.

Біля під’їзду на Бруханду вже чекали дід Паша з онуком.

— Хлопчики, — лагідно, по-батьківськи мовив Валерій Семенович, сидячи на порожньому ящику коло гаражів. — Завтра — вирішальний день. Завтра — перша гра. До речі, з ким ми граємо?

— З двадцятою школою.

— З двадцятою, значить. Ну, так наклепаємо тій двадцятій. Головне — захист. Ваня, Саша, ваша мета не дістатися м’яча, ваша мета — захистити Вітю. Вітя, ти — головний у команді.

— А Гриша?

— Гришка — капітан, він нападник, він — коронний зліва, але якщо просереш ти — ніякий Гриша не допоможе. Ясно?

— Ясно.

— Я сподіваюсь, що ви розумієте. Краще не забити, але захистити. Це дуже і дуже важливо для нас…

Бруханда говорив до хлопців ніжно, немов боячись їх сполохати, до пізнього вечора, майже до ночі. Цього дня вони не тренувалися, а тільки говорили, говорили, говорили, ніби намагаючись прорахувати все наперед.

Уночі ж Валерію Семеновичу заснути так і не вдалося. До самого ранку він сидів на балконі, й важкі думки лізли йому до голови.

— Просеруть, — час від часу повторював Бруханда. — Ой, просеруть.

Це була третя гра міського чемпіонату серед школярів. Враховуючи той факт, що команда спеціалізованої школи-інтернату номер чотирнадцять була офіційно висунутою, а потім офіційно знятою, і потім знову висунутою, однак уже не офіційно, райвно підтасувало жеребкування й у суперники їй поставила найсильнішу команду від спортивного ліцею, тим самим прагнучи швидше здихатись від незрозумілої напівофіційної й не зовсім повноцінної команди інвалідів, яку тренував колишній боксер, а нині — алкоголік, котрого звільнили за те, що він заснув, як свідчить офіційний лист, «обриганий посеред спортивного майданчика»…

Останній приїхав до двадцятої школи, де мала відбутися гра, раніше за всіх. Він довго ходив футбольним полем, із щирим захопленням розглядав зелену траву, набіло фарбовані ворота й блакитне небо над головою. Все це — сам Бруханда навряд чи відповів би чому — віщувало поразку.

Коли на полі врешті з’явилися гравці обох команд, судді та якісь люди з райвно й міської адміністрації, Валерій Семенович відчув раптом непобориму втому. Йому здалося, що тільки вічний сон може вилікувати його від цього стану. З командою він не говорив. Просто обійняв кожного й усівся на спеціальний тренерський стілець. Оббивка на стільці розсоталася, і тепер Бруханда весь час теліпав гнилуваті нитки, заспокоюючи себе.

Команди вийшли на поле. Складалося враження, ніби армія Речі Посполитої в блискучих шоломах та з крилами за спиною вийшла боєм проти бідноти, озброєної вилами та косами. І вже коли гра почалася, всім стало зрозуміло, що суперники інтернатців націлені заклепати всуху мінімум десяток видовищних голів.

— Поіграєм, отєц? — запитав раптом у Бруханди величезного зросту мужик років сорока. Ним виявився тренер двадцятої школи.

Він сів поряд із Валерієм Семеновичем і спочатку намагався розговоритися, навіть по-свійськи ляснув Бруханду по плечу. Однак, не відчувши дружньої віддачі, тренер двадцятої школи повернувся до своєї команди. Скоса спостерігаючи за ним, Валерій Семенович, очевидно погано розуміючись у біблейській міфології, охрестив його про себе Давидом. Давид постійно підскакував зі стільця, щохвилини істерично кричав, підстрибував і бігав, немов задирливий півень перед різкою.

Бруханда, натомість, мовчав. Він мовчав, коли супротивнику вдалося забити перший м’яч. Це була дванадцята хвилина гри. На п’ятнадцятій хвилині, коли другий м’яч опинився за спиною розгубленого Віті, Бруханда знову не вимовив ані слова. Навіть під час перерви Валерій Семенович не підійшов до своїх вихованців. Хлопці ж після двох пропущених голів боялися в бік Валерія Семеновича навіть дивитися. Вони і не дивилися. Сиділи тихенько коло своїх воріт й безцеремонно спльовували у бездоганний газон.

Тим несподіваніше розпочався другий тайм…

Вже на першій хвилині Гриша, обійшовши двох дебелих старшокласників, спокійно вклав м’яч у ворота супротивника. Обидва тренери відповіли на це протяжним виттям. Після цього голу Бруханда вже не мовчав… Він почав вискакувати на поле, смикати за футболку гравців як своєї, так і супротивної команди, голосно давати вказівки й поводити себе щонайменше неделікатно. Кілька разів до Валерія Семеновича підходили люди з оргкомітету й просили поводити себе стриманіше. Бруханда заспокоювався буквально на хвилину, але, зрештою, нерви його не витримували, і він кричав і бігав із новою силою.

На якійсь хвилині — Бруханда вже загубився в часі остаточно — небезпека біля воріт інтернатців загострилася, чисельність гравців на квадратний метр перевищувала всі припустимі ліміти, м’яч кілька разів опинявся біля самісіньких воріт, але чи то Вітя встигав відбивати, чи то якась невидима сила допомагала хлопцям — команді інтернату вперто щастило. І тільки тоді, коли хтось із гравців відфутболив раптом м’яч у бік імпровізованих трибун, Бруханда зрозумів, що трапилось щось неприємне. Хлопці обступили когось лежачого, на поле вибігли представники райвно, Валерій Семенович завмер.

«Хребти посипалися» — промайнула в нього зрадницька думка.

Швидка відвезла Вітю у невідомому напрямку. Тиск воротаря зашкалював. Гриша пояснив, що це в нього вже втретє за місяць таке, — скоро операція.

Команда залишилася без капи. Банка зяяла моторошною порожнечею. Люди з райвно запропонували припинити гру.

— Ми граємо! — крикнув Бруханда.

— У нас немає воротаря, — резонно констатував Гриша.

— У нас є Сашка! — блиск в очах Валерія Семеновича міг збентежити навіть самого нечистого. — Буйвол! Ти воротар-мотала. Ми граємо! — прокричав Бруханда у бік оргкомітету. — У нас є воротар! Воротар-мотала!

— Все, хлопці, збирайтеся, — спокійно мовили люди з райвно. — Гру закінчено.

— У нас є воротар-мотала, — не зупинявся Бру-ханда.

— Який ще мотала! — втрутився тренер із двадцятої школи.

— Нормальний воротар! Тільки мотала.

— Все, гру закінчено, — наполягала на своєму адміністрація.

— У нас мотала…

— Ти мені тут піздуна не впрягай, — розійшовся тренер двадцятої школи. — Ми виграли 2:1. Арівідерчі, горбоносікі.

— Горбатіки, — машинально поправив Бруханда. — Але це несправедливо! Ми ще можемо грати, ми ще виграєм. Це наш Чемпіонат! Ми його виграєм.

— Ага, на тому світі хіба, — ляпнув на свою голову тренер. В цю саму мить до нього впритул підійшов Валерій Семенович.

— Ану повтори!

— Дєд, не хотів тебе ображати, але ти сам напросився.

Горилоподібний тренер щосили штовхнув Бруханду у груди. Очікуючи від останнього як мінімум падіння, тренер був очевидно здивований стійкості дєда. Валерій Семенович зробив кілька блискавичних рухів кулаками, й Давид опинився на траві.

— Команда спеціалізованої школи-інтернату знята з чемпіонату! — радісно повідомив оргкомітет чемпіонату.

Весь час, поки команда їхала у тролейбусі до свого району, Валерій Семенович говорив. Йому здалося, що він підшукав потрібні інтонації із заспокійливими властивостями, які могли підбадьорити пацанів.

— Хлопці, в будь-якому разі ви — перемогли. Якби була справедливість — заклепали б ви їм ще кілька м’ячів — факт. А навіть якби і не заклепали, то без воротаря — це як без половини команди, голи треба списувати. Коротше кажучи, як мінімум перемогла дружба. Ви молодці, хлопці. Гриша, Саня, Іллюха — ти добре тримався. Хлопці!

Однак, хлопці мовчали. Останні кілька зупинок мовчав і Бруханда. І вже коли хлопці розходилися хто по домівках, а хто вертався до корпусів інтернату, Валерій Семенович мовив наостанок:

— Не здаватися! Завтра продовжимо тренування!

— Угу, — почув він у відповідь, гірко усвідомлюючи, що тренувань більше не буде.

І хоч Валерій Семенович пророчив собі попереду ще років десять — можливо, навіть дванадцять, проте помер він наступної зими. Тихо помер, нікого не турбуючи.

Сам факт смерті Бруханди нікого особливо не вразив. Дід Паша на той час мав власні серйозні проблеми зі здоров’ям, хлопці були зайняті підготовкою до зимових іспитів. На похорон прийшов лише Вітя — віддати шану вчителю.

В одній столичній газеті навіть написали некролог, мовляв, вчора… помер… видатний… радянський… боксер… чемпіон… титул…

Хоча сам Валерій Семенович Бруханда, якщо би в нього запитали, навряд чи зміг би відповісти, ким же він був насправді…

Примітки

1

У Портелло розташований один із заводів «Альфа Ромео».

2

Один із двох аеропортів Мілана.

3

Події цього дня записані зі слів Артема.

4

Порушення координації рухів, один із найбільш частих розладів моторики (мед.).

5

Фенобарбітал — протисудомний, снодійний і знеболювальний засіб. Найчастіше застосовується для лікування хворих епілепсією. У разі частого вживання або передозування викликає виражений побічний ефект — атаксію, цебто запаморочення і порушення координації.

6

Єдине оповідання у збірці російською мовою. Укладач вважає, що це — «харківська мова» і її не варто перекладати: «Фоззі написав про футбол з точки зору футболіста, його оповідання добре передає харківську атмосферу й соціальне тло» (Прим. додана верстальником)

7

Примечание переводчика: банка — скамейка запасных.

8

Примечание переводчика: ДЮСШ — детско-юношеская спортивная школа.

9

Примечание переводчика: вратари в футболе считаются людьми своеобразными, странными, если не сказать недалекими.

10

Примечание переводчика: «Служу Советскому Союзу» — еженедельная телепередача Центрального телевидения СССР о службе в армии. Эфир — в воскресенье в 10:00, между программами «Будильник» и «Утренняя почта».

11

Примечание переводчика: салон игровых автоматов в списанном самолете.

12

Примечание переводчика: набивной мяч, он же медицинбол — утяжеленный тренировочный мяч весом до четырех килограммов, используемый как в тренировках игровых видов спорта, так и в реабилитации.

13

Примечание переводчика: команда мастеров — профессиональный взрослый спорт. В СССР декларировалось его отсутствие, все спортсмены были «любителями» и числились на какой-то работе.

14

Примечание переводчика: обводящий вратаря удар на точность, в дальний угол верхом.

15

Примечание переводчика: Стасис-Витаутас Баранаускас, литовский футболист, нападающий вильнюсского «Жальгириса».

16

Примечание переводчика: упражнение на точность паса или финта.

17

Примечание переводчика: выйдя на замену, отдал пять голевых передач и забил четыре гола.

18

Примечание переводчика: Юрий Сивуха — вратарь «Металлиста», чемпион мира среди юниоров 1977 года, обладатель Кубка СССР 1988 года.

19

Примечание переводчика: Ринат Файзрахманович Дасаев — вратарь московского «Спартака» и сборной СССР.

20

Примечание переводчика: Александр Заваров, полузащитник киевского «Динамо».

21

Примечание переводчика: по тогдашней схеме — центральный атакующий полузащитник.

22

Примечание переводчика: конвойный.

23

Примечание переводчика: охрана.

24

Примечание переводчика: ОБХСС — отдел по борьбе с хищениями социалистической собственности. «Огарева, 6» — фильм о буднях ОБХСС, поставленный по книге Юлиана Семенова.

25

Примечание переводчика: до 1983 года на стадионе «Металлист» стояло табло, разработанное на заводе имени Малышева, внутри сидели люди, управляя временем и счетом.

26

Примечание переводчика: «квадрат» — классическое футбольное упражнение на держание мяча.

27

Примечание переводчика: СДЮШОР — школа Олимпийского Резерва, в порядке эксперимента они участвовали в городских соревнованиях с командами, старшими на год.

28

Примечание переводчика: манишки — тренировочные майки разных цветов.

29

Примечание переводчика: деланные — игроки с исправленной датой рождения, распространенная в Африке и СССР практика махинации с возрастом игроков. В Африке — чтобы игроки были помоложе и можно было их выгоднее продать, в СССР — чтобы выигрывать юношеские турниры, получать за это звания и премии. Практикуется до сих пор.

30

Примечание переводчика: ответный матч. Как и во взрослых турнирах, детские встречаются между собой за сезон дважды — дома и в гостях.

31

Примечание переводчика: игра головой — одно из самых слабых мест советской футбольной школы, этот компонент развивался мало, головой хорошо играли исключительно природные уникумы.

32

Примечание переводчика: опорный — центральный полузащитник, по советским канонам специализирующийся на отборе мяча у противника.

33

Примечание переводчика: шульга — левша (укр.).

34

Примечание переводчика: Валерий Лобановский (тренер киевского «Динамо»), Евгений Лемешко (тренер харьковского «Металлиста»).

35

Примечание переводчика: тещина нога — неродная, для правши — левая и наоборот.

36

Примечание переводчика: Харьковский Институт Инженеров Коммунального Строительства.

37

Примечание переводчика: тест, разработанный американским доктором Кеннетом Купером в 1968 году для армии, активно используется в футболе. Заключается в беге в полную силу в течение 12 минут. Чем большее расстояние преодолевается человеком за это время, тем круче.

38

Примечание переводчика: утренний детский радиожурнал.

39

Примечание переводчика: улитка — разворот на 360 градусов с мячом.

Content

ПИСЬМЕННИКИ ПРО ФУТБОЛ
ЛІТЕРАТУРНА ЗБІРНА УКРАЇНИ

ЮРІЙ АНДРУХОВИЧ ГРА З ВИПАДКОВИМИ ЧИСЛАМИ

АНДРІЙ БОНДАР МІЙ ДИРДИР

ЮРІЙ ВИННИЧУК ТІ, ЩО СТЕЖАТЬ ЗА НАМИ

СЕРГІЙ ЖАДАН БІЛІ ФУТБОЛКИ, ЧОРНІ ТРУСИ

МАКС КІДРУК ТРАНСФЕР

АНДРІЙ КОКОТЮХА БОТАН І ЙОГО ТРЕНЕР

ОЛЕГ КОЦАРЕВ ТАК РОБЛЯТЬ УСІ ПЕРЕМОЖЦІ

ВОЛОДИМИР СЕРГІЄНКО ФУТБОЛ + СВИНЯ + СОБАКА

САШКО УШКАЛОВ БУТСИ

ОЛЕКСАНДР «ФОЗЗІ» СИДОРЕНКО ПИСТОН

АРТЕМ ЧЕХ ОСТАННІЙ НОКАУТ

Примітки