Керч Оксана

Альбатроси

СЛОВО ПРО АЛЬБАТРОСА

Альбатрос — це надморський птах дивної краси й граційного плавання в повітряних просторах. На суші він неповоротливий, нечепурний і смішний.

«Альбатроси» Оксани Керч колективізовані в центральному лицедієві роману — це порода людей, яких Бог створив альбатросами для граційного плавання у висотах творчих блакитей. Але призначення за законами своєї природи Керчиним альбатросам не дано здійснювати. Приведені на світ на порепаному ґрунті твердої дійсности, від якої грайливі плеса вільних морів відійшли в недосяжну далечінь, вони вже змалечку, доки розгорнули крила до високих льотів, стирали їх об шорсткі й жорстокі грані життя. А навіть, змігшися до підйому на обезперених крилах, вони падали, вбивалися або калічилися і в дальшому повзали по своїй матірній землі ще більше покрученими, ще більше недолугими й смішно сумними, як це вже дано їм від Бога.

В окупованій Польщею Західній Україні мистецтво розглядалося більшістю галицької й волинської політично активної інтелігенції в час розгортання дії «Альбатросів» як фактор боротьби, бойового або патріотичного виховання мас. Нефункціональне в тому розумінні мистецтво було засуджуване як своєрідна диверсія перед ворожим фронтом, або в ліпшому випадку — оцінюване як люксус, нешкідлива, але й нікому непотрібна забава. Звичайно, твори такого власне мистецтва аж ніяк не могли стати джерелом прожитку їх творцям.

Багато альбатросів видала галицько-волинська земля на просторі останнього століття. Але історія тієї землі — це багатовікова історія твердої й жорстокої боротьби за національну істотність її власників, і не альбатросам було на ній місце, тільки породі загартованих, безстрашних боєвиків і героїв. То й безгомонне мовчання вкрило пам'ять альбатросів, що дорого платили за свої дерзання у творчих льотах здійснювати своє призначення. Так гинули безслідно таланти, може, й великі таланти, тільки й залишаючи по собі сліду, що якусь безіменну церковну розпись або тужливу пісню в гущі народної творчости. Багатьом з них не довелося навіть попробувати високих льотів, як героєві Оксани Керч, і повзали вони по рідній смутній землі, дивуючись своїй юродивості і дивуючи інших.

Альбатросам найновіших часів, вихованим уже на зразках модерного мистецтва інших народів, яким увижалися візії прекрасних сучасних стилів власної національної культури, ба, навіть суперництво з іншими, доводилось часто входити в гострі конфлікти із своїм оточенням.

Оксана Керч у своєму романі «Альбатроси» поставила пам'ятник усім тим альбатросам різних часів, сколективізованим у постаті свого героя. 1 ми, що добре знаємо цю породу пишнольотної за своїм призначенням птиці, що любимо її й цінимо, вдячні письменниці за цей єдиний досі в нашій літературі пам'ятник. Очевидно, цим ствердженням аж ніяк не хочемо заважити на суб'єктивній оцінці читача, ані на об'єктивній фахового критика.

Так само, не заторкаючи літературних якостей твору, хочемо сказати на користь письменниці, що передача ідей, прагнень і змалювання побутових умов галицьких альбатросів у період 1920-40 років вірна й сумлінна. Письменниця, одна з тих же альбатросів і з того ж середовища, перенесла в свій роман багато автентичних постатей галицької богеми й епізодів з її життя.

І ще слівце про постаті малярів і письменників в «Альбатросах». Усі вони без винятку, не дивлячись на змінені прізвища, автентичні. Не збираємось давати оцінку цьому відавтентизуванню лицедіїв авторкою. Можливо, що вона це зробила для вільнішого й необов'язуючого до хронікарської вірности орудування постаттями, їхніми вчинками й словами на користь загальніших рисів епохи.

Праобраз головного лицедія, до речі безіменного — це живий ще сьогодні поет і маляр, який захоплював колись мистецтволюбивих відвідувачів картинних виставок у Львові розмашністю творчий візій, закріплюваних звичайно на… клункових паперах. А любителі доброї поезії ще напевно пам'ятають його скромненьку виглядом і розміром збірочку прекрасних поезій, видану якимсь смішно малим тиражем і грубо промовчану критикою.

Як треба сподіватися, модель героя цього роману поділив долю більшості галицьких альбатросів. Розлука з рідною землею і чужі небеса не були стимулом для виникнення нових предивних візій, фіксованих хоч би на клункових паперах. Він пірнув сірим інкогніто в еміграційну твань і десь там в Австралії, Бразилії чи Парагваї звеселяє своє оточення повною непристосованістю до життя, своєю безпорадністю в найнескладніших побутових справах. Сказано: альбатрос на суходолі… А, врешті, не переступаймо межі, визначеної Оксаною Керч закінченням роману, і не попадаймо в мінорний тон, згадуючи альбатроса епохи, що безповоротно проминула.

Володимир ЛАСОВСЬКИЙ

Буенос-Айрес, в липні 1957 р.

КАЧИНИЙ ДІЛ

«Речі дві найкращі з всіх:

ясне кохання і похмуре мистецтво».

(«Елегія про ключі від кохання»). Б. І. Антонич

Вологою дорогою товчеться селянський віз. Його й поля, застелені сумною стернею, покрив туман, що висить, як молочна завіса над долинами, над сонними селами галицькими, над тихим осіннім ранком.

Похилена постать у широкому плащі зарила в солому ноги, саме в це місце, де поклали дорожній кошик, обмережаний сильно засуканою мотузкою. Ще, чого доброго, поб'є покладки в кошику, так витягнув ноги… — Уважайте на покладки, паничу, на покладки, — бурмоче візник, трохи стурбований, а більше для розваги, щоб завести розмову, та оглядається на свого панича. Але той уперто мовчить. Може, й спить, хто його знає?

Хлопець не чує нічого. Він і коша не помічає, того коша, що, наповнений сільськими харчами, має підтримати його фізичне буття в далекому місті, у Львові. В кишені гроші на залізничний квиток, в душі бажання бути вже там, тобто жити вже там, у вимріяному місті, а покладки й буханці приходського хліба, від яких той кошик може розлетітись — для нього порожнє місце… Він, здається, і не бачить того, що пейзаж виринає щораз чистіший і яскравіший з того розпорошеного молока. А, може й бачить, бо водить сірими очима в окулярах по величній панорамі теребовельського степу. Водить також наче здивованими очима по широкому лагідному небу, по крайнебу, що на ньому так струнко повитикались тополі.

Згодом візникові вже зовсім ясно, що і мовчазливий панич спить. Але ж ні! Він не спить. Він витягнув з кишені шматок зошита й уламок олівця. Він пише, бо він поет. Бо він не може не писати, як хтось не може жити без кохання, або без горілки, або без грошей… Він пише в передчутті, що б'є його прохололе від ранкової вологости тіло гарячими хвилями пропасниці. Він прочуває, що ось там, у Львові, з ним щось нарешті станеться; що почнеться нове життя, не таке, як було досі — без смаку й кольору, просиджене, прогаяне стільки часу, ще від приїзду з академії. В його житті ще досі не було нічого помітного.

* * *

«Місто мене злякало, та трохи звикаю і… можна признатись, живу, як король» — так написав у листі братові Іванові — пароху в Розлогій.

Я правду, либонь, писав, бо мені здається, а коли здається, то, мабуть, так воно і є. Коли Антоша, зустрівши мене на Підзамчі, повів до гарної вілли, я опирався. Я вхопився руками за залізні ворота й абсолютно туди не хотів іти. Ні, ні! Про таке ательє не мріяв я, навіть читаючи «Листи Ван Гога до брата». Антоша неговіркий. Він вихопив з моїх рук кіш й побіг з ним кудись поза віллу. Коли вернувся вже без коша до мене, я й далі стояв перед ворітьми. Він знову без зайвих розмов стиснув мої руки в своїх каменярських долонях і, обнявши за плече, повів занімілого й слухняного тією ж дорогою, кудою перед хвилиною помандрували мої покладки. Тісно обнявшись, ми обійшли віллу і, наткнувшись на сходи, зійшли ними в якесь провалля.

В абсолютній темноті відчинилися двері, і я опинився всередині великого побіленого підвалу, темнуватого, з запахом вологости й цвілі. Я полегшено зітхнув. Обстановка не мала нічого спільного з елегантною віллою. Вона була аж надто скромна, щоб налякатись мого коша…

— Маєш ось «Качиний діл», — промовив Антоша.

— Качиний діл? — перепитав я. — Діл — ще розумію, але качиний? Чому це так?

Антоша знизав плечима. Хіба він хрестив його?

Таких кошів і просто скринь нарахував я декілька між мольбертами та купою глини. На столі, серед посуди, стояв маленький ескіз Антоші — «Материнство». Я сів проти того ескізу й розглядав. Чарівний ескіз! Антоша набив собі люльку й дивився на мене, наче питав: — А що?

Але скоро щось пригадав, одягнув капелюх на голову й вибіг. Я далі дивився на «Материнство». Воно виглядало дуже свіжо, було вільне від зайвих деталів. Довго я любувався цим ескізом і, нарешті намочивши в умивальній мисці з водою ганчірку, закрив його старанно. Я думав: як можна було забути… Мені захотілося їсти, і я подумав, що пора покористуватись моїм кошем. Та очі зупинилися на ліжку під єдиним у підвалі вікном. Там спав якийсь кучерявий хлопець. Він, власне, прокинувся і, жваво підвівшись, сів на ліжку. Привітливо посміхнувся й простягнув мені руку:

— Новий гість у «Качиному долі»? Вітаю, вітаю! А… чим ви займаєтесь у нашому щасливому, небуденному житті? Чи можна знати?

Я засоромився. Дуже не люблю, коли мене питають, чим я займаюсь. Я, власне, не займаюсь нічим. Про те, що в мене диплом учителя рисунку і ручних робіт, знають там, на батьковому приходстві. Там кожний з нас має диплом. Усі мої брати — священики, а сестри вчителюють. Я лише один між ними ніяк не знайду такого простого застосування мого диплому в житті… І це виявити малознайомому? Та ще й тут, перед творами прекрасного мистецтва, говорити про себе я не мав сили. Я мовчав.

Хлопець зняв із стіни гітару й почав бренькати. Гітара була розстроєна, тому його бренькання справляло мені лише прикрість. Я зголоднів не на жарти. Ну, що ж! Засунув свій кіш у кут за залізну піч і хотів його відкрити. Але нелегко було розмотати те, що зав'язали милі руки моєї мами. Я довго вовтузився в темному куті, проте, в своїх намаганнях розв'язати ті нелегкі, хоч і не гордієві вузли, не посунувся ні на крок уперед. В животі гуло гучніше від прикрої гітари, і я з завзяттям тягався й далі з моїм кошем, доки щаслива думка не підсунула мені ножа, що лежав у покинутій шкатулці. Цим ножем я нарешті розв'язав проблему.

Ледве добрався я до своїх благ, як раптом з грюкотом відчинилися двері, і на порозі появилася жива Рубенсова модель. Гітарист кинув поспіхом інструмент на ліжко і підбіг до неї. Та білява, вся якась золотиста пані, не наважуючись зробити й кроку вперед і, морщачи капризно гарного носика, обізвалась:

— Я хочу дати вам вугілля, панове. Прошу, заберіть собі його з двору, — і метнулась до відходу.

Хлопець подякував їй услід, і ми обидва затягнули мішок з вугіллям у сіни.

— Щось здохло в лісі,— здогадався хлопець, коли вже зовсім затихли її кроки на сходах. — Та й дивно, що вона взагалі показала сюди носа. Може, це з уваги на вас… — засміявся він весело, може, з мене, а, може, з свого жарту.

— А хто це? — запитав я.

— Власниця цієї вілли, меценатка…

— Так? — відповів я розчаровано. — А я думав — модель…

— Модель? Та що ви? — іще сміявся веселий хлопець.

Оце й була, либонь, перша жінка у Львові, яку я побачив і… Та ще й яка жінка! Тільки чому я не скинув плаща? І як виглядав я навколішках біля коша та ще й з яйцями в руках?..

* * *

«Качиний діл» мене пригноблює. Я не можу писати, малювати не можу. У тому долі можна хіба ліпити. Я звик до пленеру, ой, як хочеться пленеру! І чого я їхав з рідного села? Вранці, ранесенько, коли ще всі спали, витягнув я полотна. Вони трохи поламались. «Група в городі» — непогана. Вона композиційно розв'язана, а головне — жива. Але це не те! Надто ще багато в моїх картинах літератури. А її треба позбутись, коли ти серйозно ставишся до малярства.

Ромко Чолій рисує такі добрі карикатури. Він рисує для редакцій, йому платять. Він росте — рисує щораз краще. Ми вийшли з ним на вулицю. Він тягне мене до старого, але я туди не піду. Я розпочав полотно і, поки ще не намалював, не хочу дивитись на картини Новаківського. Я такий щасливий, що поскидав з себе, хоч з яким трудом, згубну «краківщину», брр! Це підтвердив недавно Чуб. Він уважно дивився на мою «Жінку» і рубнув своїм бучацьким арго:

— Єст ладні.

Мені здається, що ми з Чубом дихаємо одним повітрям. Недаром нас обох називають футуристами. Тільки він дуже, він надто рухливий, а мене це втомляє. Я хочу спокою.

— Але ж твої картини кричать. Вони кричать такою своєрідною мовою, якою не говорить ні один маляр тут, у нас. Твої картини — правда!

Чуб мене бентежить. Правда, мені приємно, що є хтось, хто розуміє, хто відчуває, хто догадується, хто не дивиться на мої картини, як усі тут, у «Качиному долі», як на дивовижу. А, проте, він неможливий. Він завжди щось організує. Він має внутрішню потребу організувати. Коли має, то, Господи! хай собі організує. Але мене хай залишить у спокої!

Була пізня година. Роман привів двох дівчат. Одну знав я з каталогів. Вона дуже поетична малярка, але яка розлізла в житті!

Друга — якась нова. Чорноока, з широкими червоними губами. Вона принесла рисунки. Але рисунки не такі, якісь зализані. Вона сидить з Ромком у кутику. Обоє вибухають голосним сміхом, туляться одно до одного чи що. Роман почепив їй до волосся квітку, яку приніс учора від своєї дівчини. Як вільно він веде себе з дівчатами! А я? Я непомітно для них загортаюся у свій «вічний» і намагаюсь вискочити. Такий гамір в «Качиному долі»… Піду, подихаю зорями.

— Ти куди? Куди? Ми прийшли, а ти тікаєш.

— А хіба я вам потрібний?

— О, ще й як! Ми закладаємо групу…

Це Чуб. Він закладає. Вона називається «Руб». Та хай собі закладає. Він мусить, а мені що!

— Мусиш дати картини на виставку, написати статтю до журналу. Журнал — «Карби». Гарно? Виставка на весну, недалеко.

— Ми, «футуристи», мусимо триматися, — сміється Чуб і враз поважніє.— Мусимо виховати собі культурного споживача, а то помремо «футуристами», і ніхто й не знатиме, чому футуристами…

Я не знаю, як він це зробить, і не знаю, що відповісти. Що ж, напишу статтю, а так хотілося вірша!

* * *

Нам відвели залю в музеї ім. Шевченка. На центральній стіні висять Чубові «Руки й ноги». Він підсвідомий новатор. Може, його борсання ще сирі, може, смішні, але він вносить у наше малярство дань наших днів, цікаву дань. Та все-таки Голубець писав про його картини: «Коли б він один виставляв картини, то й собаки не загнав би на таку виставку». Не вистачило більше пороху в критика, як на їдкий жарт, гай, гай… Моя «Жінка» удостоїлась також уваги й дбайливої оцінки. Її назвали богомазом та ще й несамовитим.

Я стою, спершись на підвіконня, й дивлюсь понад вершки каштанів Підвалля на місто. Зали пустіють. Залишився ще Чуб з якоюсь дівчиною.

Тепер, коли вже майже нікого немає, Чуб водить її від картини до картини і щось вияснює. Але чи можна вияснити суть картини? Дівчина дає на це заперечливий доказ. Вона водить сірими очима по стінах, по розвішаних образах, слухає розсіяно чіткого Чубового викладу, і я б'юсь об заклад моєю нікчемною головою, що дівчина не розуміє нічого, та чи мистецтво треба розуміти?

— Мистецтво слід вивчати, як латинську граматику, як альгебру, як ведення книг…

— Ох, я ніколи не вивчала цих предметів, вони мене не цікавили… — кидає несміливо дівчина.

— Прекрасно! Тоді ваша голова не обтяжена зайвим балястом, — зрадів Чуб.

— Так, але воно мені так легко давалось. Само лізло в голову… — продовжує дівчина.

Я бачу: в дівчини зелена сукенка. Вона ніжно підкреслює бліде обличчя з ластовинням, її можна б малювати на тлі львівського пейзажу. У пленері… Але мені тепер не до пленеру. Мої картини, мальовані на газетному папері, підкреслюють зайвину матеріялу. Та чи віддають вони мої візії? Чуб запевнює дівчину, що вони найцікавіші на всю виставку. Я вірю, що він це щиро. Чуб із своєю щирістю — біла ворона серед нашої братії. Інші фальшиві. Вони кажуть мені: «Ваші картини — оригінальні, надзвичайні». Але поза плечі зовсім щось інше. Для них я дивак, який сам не знає, що робить і чого хоче.

Я прийшов додому розбитий. І не я один. До вернісажу було піднесення, надія, а опісля наче б хто з-під тебе стільця висмикнув, і ти сів на землю. Десь глибоко ворушилась неясна мрія, що прийде якийсь такий мистецтволюбитель, якийсь відомий збирач і… та що я? А все ж таки яка млявість публіки, яка безпорадність критики!

Наші «парижани» розповідають, що в Парижі виставки — завжди подія, і вони не минаються цілий рік! А в нас?

Ліг я на ліжко й забув про все. Спав довго, аж доки не розбудили хлопці. Чого збудили? Я хотів бути сам. Я хотів, щоб усі пішли геть… або… щоб була зі мною ця дівчина, що не розуміє малярства, в зеленій, як вода в ставі, сукенці. Може, малював би портрет? А, може, писав би? Або й ні. Нічого не робив би, а сидів і пригадував уголос «Тринадцяту весну» Рильського.

* * *

Чуб напосів, не відв'яжусь.

— До Новаківського? Чого? Ну, добре, не кричи, піду послухаю, що каже старий про виставку.

Чуб зовсім не того. Він єдиний з новаківців говорить ясно й відверто, що старий його «не бере»; що воліє Труша. А в наші часи цього ніхто не насмілиться говорити. Старий на вершку слави. Він має Леонардо десь на кінці пальця, він сягає своїм малярством сузір’їв, перед його картинами треба, схиливши голову, мовчати. А Трушеве старече, перекошене їдкою гримасою, обличчя никне в буденній метушні. Він усоте перемальовує свої малі ескізи, щоб анонімно, через десятого посередника продати «правдивого» Труша. Але треба признатись, що й новаківцям тісно вже в його робітні. Долинський привіз з Парижу новий подих, і в графіці він зовсім пропащий, — каже старий. Та хто йому повірить? Долинський знайшов себе в графіці, і знайшов добре. І Чуб побував у Парижі, і багато інших дихнуло новим повітрям. Лишилися два вірні, може, й досмертні учні — Сильнявський і Трач, але їм давно вже пора бути не учнями!

Пішли ми сьогодні туди, бо там був вечір літературної групи «Недея». Були незнайомі мені студенти, якась претензійна панна читала білим віршем: «Час котить хвилі, час котить хвилі»… більше не запам'яталось. Була й дівчина з сірими очима. Моя дівчина… І вона читала щось, якийсь нарис «Свята». Густий, аж фіолетовий рум'янець і захриплий голосок. (Ох, як я добре знаю цю хрипку, слова, здається, засихають десь там, у глибині горла). «Ви питаєтесь мене, хто я. Я — свята…» від перших слів і аж до самого кінця я слухав з напруженням. Може, я помилився, але мені здається, мистець ця дівчина. І Чуб так думає. Він радісно потирав руки, розчервонівся, розпатлався. Після вечора студенти кинулись провести її додому. Ах, яке бажання було йти весняною вулицею попід густі дерева, тихою вулицею поруч з дівчиною! Я бажав. Моє бажання було таке велике, що я ледве не розсунув того кола, яким обступили мою дівчину студенти, й не сказав голосно:

— Чи можна, чи дозволите провести вас ген туди, до вашої хати?

Але я не сказав нічого. Ніхто не помітив, ніхто не відповів, коли я, шепнувши в піднесений комір «добраніч», поплентався сам, сам один. Та це мені лише так здавалося. За мною хтось ішов, гукав до мене, але, не догнавши, повернувся в інший бік. Це був хресний батько тієї групи, поет Богдан Явір.

Того молоденького хлопця я пізнав ближче трохи згодом. Це було також одного вечора, на якому ми не промовили один до одного ні слова. Ми прощалися на перехресті вулиць. Він короткозорий, як і я, і, хоч весна, був у теплому хутряному пальті, що ввесь час зісовувалося йому з плечей. Я боявся й чекав, коли треба буде підняти з землі, і забував, що хотів йому сказати. Богдан був зрошений потом, трохи схвильований і прикро заїкувався. В руках портфель. Там, певно, вірші. Я послухав би їх. От про це ми, певно, мали говорити, але він раптом згадав, що пізно, і тітка чекає дома з вечерою, а взагалі йому треба швидше лягти спати. Ну, що ж, попрощаємось. Я витягнув руку, але плащ, мій плащ без жодного ґудзика розвіявся прапором за мною, і я поспішив закутатись. Поет мусів би перекласти портфель з правої руки, але портфель падає на землю.

Так ми, не потиснувши собі руки, мовчки розійшлися, хоч охота була велика постояти отак укупі, поговорити про щось важливе, невідкладне…

У «Качиному долі» гамірно. Прийшли знайомі, товариші, дівчата. Є дівчина з червоними, наче б покусаними, губами. Голосно говорять, сперечаються. Говорять про рецензії, про критиків. Я б радо закрив собі голову плащем, ліг би на ліжку і думав би. Однак сиджу тихо й тупо прислухаюся до розмов. Ось що вразило моїх товаришів: якась гостина в нашої меценатки — бенкет для мистців. Але не мистців з «Качиного долу»! Нас туди не просили. Думаю собі: ну, й що з того? Добре, що не просили. Що ж я робив би на такому бенкеті? І взагалі навіщо він? Але мої колеги, хоч як це хочуть приховати, почувають себе розжаленими. Вони пішли б туди, засіли б за столи, заставлені майонезами, паштетами… Це очевидне.

— Хочеш їсти? — перебиваю красноречиву промову Куликові. Він аж кричить про нелояльність, снобізм, про непорозуміння…

— Хто мистець, а хто не мистець, прошу я вас?! — він далі кричить, що не хоче їсти, що його поїдає злість.

— Ви! Ви того не розумієте…

Мені здається, що я таки трохи щось розумію. Розумію, що він голодний і тому такий чутливий і несправедливий. Я сягаю до свого чудодійного коша й частую його салом. Він і справді заспокоюється. Дівчата й собі обіцяють улаштувати нам вечір таки тут, у долі.

Кажуть:

— Для справжніх мистців.

Я сміюся. Може, мене не зарахують до тих мистців? Але настрої піднеслися. Мене роблять почесним гостем.

Тихого пополудня сидів я на лавочці проти гарної церкви св. Юра й дивувався темпераментові «старого». От якою ця церква виходить у нього на картинах! Чуб каже, що в «старого» сецесійний контур, непотрібний і дратуючий. Ну, та я не зумів би дратувати глядача й таким контуром! У «старому» палає великий талант, він спалює непотрібні заноси марних шкіл, задавнених стилів… А я? Я ясно усвідомлюю собі, що і як хочу малювати. Мені все ясно, але я не роблю нічого… Я знаю, що, натягнувши полотно, з палітрою в руці,— матиму ясну візію мого майбутнього твору. Я маю перед очима готовий ескіз. А, коли ляжу на ліжко з заплющеними очима. матиму перед собою викінчений до поробиць образ. Я вже «розв'язав проблему», що мучила мене довший час. Я позбувся великого тягару, що так томив мене. І тоді я лишаю на мольберті чисте полотно, сухі пензлі кладу в касету, невживану палітру вішаю над ліжком, закутуюся в плащ і виводжу на вулицю відпочити. Іду вулицями тими, що слабо освітлені, де мало людей, тими, що пахнуть квітниками, чорнобривцями й м’ятою, як у сільських палісадниках. Я ж селюк, я тікаю від міського запаху.

Я підвівся з лавочки й подався на Городецьку вулицю. Пішов туди, де Чуб каже, є «готові кубістичні композиції». І справді: в площі закриті димарями, трамваями, суворі в кольорі постаті залізничників — готові картини. Стою й дивлюся. Не слухаю ні того шуму, ні гамору, що іноді так набридають. Городецька вулиця рухлива, а ще й викладена камінними кругляками. Який гуркіт, коли під'їде нею кований віз!

Напроти мене, з провулка, вийшов Чуб з дівчиною в зеленій сукенці. Так часто вони зустрічаються? Може, й невипадково?

— Ми йдемо до Явора, послухаємо нових віршів. Ходи з нами. Це звідтіля кілька кроків. Не маєш чого відмахуватись!

Що ж його робити? Може, й справді піти з ними? Чуб угадує мої думки, бере мою руку, тримає її сильно, якби боявся, що я тікатиму. Дівчина йде поруч нас.

— Сьогодні послухаємо правдивої поезії, наснажимось, а завтра махнемо на пейзаж.

Ні, ні, ні! Я завтра не піду нікуди. Я вже обійдуся сьогоднішнім читанням, а завтра буду сам. Чи міг би я тепер малювати поруч з іншими?

Явір живе в своєї тітки напроти собору св. Юра. З його вікна широкий вид на святоюрські сади. Та чи дивиться він колись у вікно? В кімнаті велика шафа з книжками. Але вона зачинена. І якось ніяково просити ключа.

Ми сідаємо біля ліжка при малому столику. Явір привітливий. Він облизує потріскані пухкенькі губи. Молодий, але волосся на голові мало. Зате, на потилиці воно довге, непідрізане. Поетичне…

— Богдане, маєш ножиці? — несподівано кидає Чуб. Богдан хитає мовчки головою, але Чуб не здається. — Принеси від «цьоці», вона певне має. Мені потрібні.

Явір нерадо вилазить з-за стола і йде по ножиці. Тоді Чуб садовить його напроти себе й починає стригти. Явір налякався. Кидає засоромлений погляд на дівчину, але Чуб його заспокоює:

— Ти не хвилюйся! Вона ні міщанка, ні ідіотка.

Неміщанка й неідіотка тихенько обзивається, дивлячись у вікно:

— Ми прийшли послухати поезій… Але Чуб брутально перебиває:

— Хто хотів слухати поезій? Уявіть собі! — він повернувся до нас обох з тріумфом: — Я ледве витягнув її сюди!

Дівчина повернула до вікна почервоніле обличчя, а я зніяковів ще більше, ніж вона. Мене ж так само Чуб силою привів з вулиці. І я повернувся й собі за дівчиною до вікна. Святий Юр стояв у заграві заходячого сонця, майже такий, яким малює його «старий».

Коли Чуб обстриг і обдмухав Явора, витягнув з кишені мале кругле дзеркальце. Ну, й Чуб! — подумав я з подивом, але Явір не мав часу й думати. Він мусів пильно в те дзеркальце поглянути. Що він там цікаве побачив, — не знаю, може, свої великі в чорній оправі окуляри. Він поважно дивився туди, очевидно, щасливий, що операція все-таки закінчена, а тоді промовив з полегшенням:

— Ну, добре! — і подався до столика з зошитами.

Тихенько відчинилися двері, і ввійшла служниця з кавою. Явір, зовсім незадоволе-ний, викрикнув:

— На, маєш!

— Це, певно, означає запрошення до столу? — Я приймаю запрошення, — і Чуб сів за столом, а ми за ним. Я слухав, як завжди, бадьорого Чуба, дівчина пила маленькими ковтками каву, а господар безупинно пересипав цукор з цукорниці до своєї чашки й завзято в ній мішав.

— Ще доки читатимеш свої поезії, дозволь нам поглянути одним очком на Бажана.

Це ж були мої бажання, але я не осмілився виявити їх так просто, як це робить Чуб. Богдан скривився, важко підвівся від столу та й цим разом підкорився Чубовій волі.

Ніхто не знав, з яким тремтінням чекав я того читання! Врешті Богдан розгорнув шкільний зошит, поклав на стіл чорнильницю й дерев’яну ручку з пером. Таких зошитів лежало в нього кілька на столі під вікном, записаних розтягненим школярським письмом. Дівчина хустинкою закрила ротика. Може, позіхнула? Вона вперто заглядала у вікно. Явір відкашлявся й горловим голоском, стараючись не заїкатись та піднявши руку, щоб вибивати нею такт, почав читати:

«…Мій брат — кравець хлоп'ячих мрій,

зішив з землею небо.

Горять хустки у крамарів,

немов стобарвний гребінь…»

Кожний рядок читав у трьох-чотирьох варіянтах і, дивлячись на нас, питав:

— Який?

Єдиний з-поміж нас Чуб не розгубився. Вислухував усе, не перемішавши варіянтів, і за кожним разом висловлював свою думку. Явір підкреслював варіянт, який Чубові видавався найкращим і позначав його початковою буквою Чубового імені. Поет читав «Пісню про співучі двері», оспівував своїм, трохи дивним для мого вуха, лемківським акцентом красу вільх, ставів, неба, сонця та працьовитого люду теслів і поетів. Ми були за короткий час ніби викинені невидною пращею в ті світи, п'яні тим вином, дарма, зеленим чи червоним, запахом білого тесаного дерева, точених глиняних дзбанів. Ми ні про що не думали, тільки слухали. Навіть Чуб удесяте слухав уже переплутані варіянти, слова, самі слова, що від них, як від вина, крутилося в голові…

А була вже десята година. Година «шпири». Треба було йти, бо тітка вже давно заснула, а сторожиха тільки чекає запізнених, щоб заплатили. Про це серед поетичних фраз господар якимсь дивно тверезим голосом декілька разіа нагадав. Ми вийшли навшпиньках через тітчину кухню, темний безконечний коридор і опинились на заснулій вулиці. Ще оглянулись з того боку на Богданове вікно, яке запалало теплим світлом на тлі темної кам'яниці, але й воно раптом згасло і влилося в темний світ.

Чуб каже, що любить Явора над усе в світі. Чи більше, як дівчину? — подумав я з наростаючим смутком.

— Це мистець поміж нами, — каже. — А ти, хлопче?

Я мовчу.

* * *

Навіть Чуб не може витягнути мене з безділля. Я сиджу в ньому, як у «Качиному долі». Ще глибше. Але чи той стан, в якому я перебігаю нічні вулиці, коли в ухах бринять так голосно поетичні рядки, що я боязко оглядаюсь довкола, чи не підслухує, бува, хтось у мене за плечима і не висміює мене, чи цей стан можна назвати безділлям?

— Це творче безділля надто довго в тебе триває,— бубонить Чуб.

Він, як звичайно, всіх підганяє, він не має часу, кудись поспішає. Але куди? куди?

— Поговорім про дівчину. Ти її кривдиш своєю поведінкою.

Ми відводили її вдвох на якусь зелену, у вербах, вулицю. Вона прощалася з нами, кидаючи на Чуба сумний погляд. Може, сердита, що я пристав і заважаю? Але чи я приставав? То ж сам Чуб чогось тягнув мене силою з собою. Тепер ми самі вдвох. Чуб розказує, як то Богдан, такий надзвичайний і розумний хлопець, образився на Чуба за свого капелюха. Чуб сказав якось:

— У тебе капелюх, як у князя Велсу.

Поет три дні не помічав приятеля. Чуб не може зрозуміти дрібничок, від яких ні я, ні дівчина не вільні.

— Ти стаєш на захист дівчини. А чим я її кривджу? Вона могла б бути добрим письменником, але ще дуже сира.

Я хотів відповісти, що дівчина гарна. Хай добра доля якнайдовше такою зберігає її, але Чуб, немов прочуваючи, додав задумано:

— Ти повинен знайти собі дівчину…

Я в душі вигукнув весело: «Я вже знайшов. Даремне турбується він!» Але Чубові не відповів ні словом. Тільки глибше голову всунув у комір. Адже Явір теж не має дівчини і пише так добре, і пише так багато. Кажуть, — аж надто багато.

* * *

Я довго не міг заснути цього ранку. В «Качиному долі» був бенкет. Галина дотримала слова: напекла тортів, привела дівчат. Кричали, співали, цілувалися за мольбертами. Антоша привів свою наречену, а Роман якусь нову. Як можна міняти тих наречених так часто? А я коли б мав хоч одну… Було багато шуму і дуже багато диму. Говорили про мистецтво, звичайно, але краще про нього не говорити. Говорив багато один товстенький філософ з обличчям Мефістофеля. Він, правда, може говорити — він не мистець. Він знає прекрасно, як треба малювати, як слід писати, яким треба бути акторові — усе знає, але сам ні до чого не годиться. Яке провалля між знанням і можливостями! Ось Богдан ніколи не говорить, яким має бути вірш. Ніколи я не чув, щоб він назвав якогось поета бездарним. Ні, іноді з дитячою довірливістю скаржиться, що його не так хвалять, як от Долинського. Або мало не з сльозами в очах: — Його деклямували гімназистки на концерті!

Був уже ясний день, коли розійшлися останні. Я ліг на ліжко, не роздягаючись. З голови виходив поволі чад минулої ночі, як дим крізь мале наше віконце. Я склав рефрен нового вірша:

«Як можна, як можна

Так мокнуть, мов іржа…»

З тим рефреном, що вистукував ритмічно з кров'ю в моїх скронях, я заснув. Спав довго і крізь сон не міг уторопати, над чим сперечаються мої товариші з Галиною?

Чи вона вбігла, чи взагалі не виходила від нас? Виглядала, якби справді її губи хтось довго й жорстоко кусав. Боже! Говорили про злощасний бенкет у нашої господині:

— Там був Чуб із своєю дівчиною. Чи вона також мистець?

— А хіба туди просили мистців?

— Філістрів просили, таких, що мають модні штани.

— А тимчасом там був скандал! Чубова дівчина якось задовго розмовляла з Соколенком і навіть обіцяла йому позувати…

— А Чуб йому сказав, що його різьби…

— Що ж, він, замість студіювати, позував…

— Бо був гарний! Він і тепер…

— Бо йому бути моделем, а не…

— Але таки дуже гарний!

Я чекав терпеливо кінця безконечної пісні й дочекався. Вбіг Роман і запросив усе товариство до кіна. Пішли. Я витягнув зошит з-під подушки й почав писати:

«Там дзвінку колядку проспівав кларнет ключа,

а в горнятку радісно парує чай…»

— Я вже поклав руку під бороду, в таку вигідну позу я всівся, перо вмочив у чорнильницю, коли хтось тихо постукав у двері. Я не звертав на це уваги, мені не вірилось, що хтось переб'є мені блаженну тишу. Мені врешті дуже хотілось, щоб цей стукіт був уявним: мало чого людям прочувається та ще й після такої ночі! Та двері поволі відхилилися, і хтось увійшов у наше ательє. Дівчина! Я скоріше відчув, що це привидне обличчя належало дівчині, бо воно наче нерухомо зависло білою плямою в темних сінях. Я чекав і далі, що воно, може, зникне або зматеріалізується і врешті подасть голос. Інакше я не повірю. Але постать, наче б вросла в сіни, шукала, чекала там чогось? Я не витримав, закашляв, закашляв ненароком, бо раптом засохло мені в горлі, і постать стрепенулась, зробила крок уперед. Але нещасливий крок, бо, зачепившись за високий поріг, мало що не перекинулась.

— Я хотіла говорити з… — тут вона, перекрутивши моє прізвище, вимовила його так безцеремонно, що в тиші пустого підвалу воно прозвучало безсоромним дисонансом. Я вже хотів промовчати, що так по-ідіотськи перекручене прізвище належить мені, і послати дівчину до всіх чортів. Але мій погляд, не хотячи, відірвався від дивного обличчя і зупинився на погрудді. Яке погруддя! Ах, це було щось, що било в очі! Подібне до того манекена без голови, якого мої сестри стягали з горища, коли шили й примірювали на ньому сукенки. Такий обтягнутий з тонюсенькою талією бюст!

І такий манекен хотів зі мною говорити! Як зачарований, як загіпнотизований, зсунувся я з ліжка й, відпихаючи ногою столик, що загороджував мені дорогу, підійшов до дверей. Перед тим, як простягнути руку й назвати себе, я кинувся до стіни шукати вимикача і довше, як звичайно, совав по стіні рукою, хоч, може, світла й не треба було світити. Була ж тільки третя пополудні, і була весна. Але я засвітив нарешті, з полегшею відчуваючи, що в повному світлі якось безпечніше для нас обох.

Вона мовчки дивилась на мої заходи та чомусь і собі сягнула в торбинку, витягаючи звідтіля окуляри. Тепер, в окулярах, її примарне, біле, з дуже опуклим чолом лице вже не виглядало зовсім на медіюм, навпаки, її можна було вважати студенткою медицини або аптекаркою. Призналась сама, не чекаючи моїх запитань, що вона студіює та що є нареченою Явора.

— Ось вам «Привітання життя». Богдан просив вам передати. Він поїхав на село.

Я вихопив книжку з її рук і став листати, не дивлячись на дівчину. Взяв ніж, розрізував листки, забув про гостю. Вона повернулась до дверей, певне, вражена моїм дикунством. Тоді я кинувся, зовсім проти власного бажання, затримувати її. Підшукав стільця, підсунув його. Дівчина якось задумано скинула окуляри, сховала їх у торбинку і сіла на заляпаний гіпсом стілець. На той стілець ніхто не сідав, але ж я не мав відваги посадити її на ліжко. Вона розглянулась по стінах. Якраз проти неї висів мій пленер. Та вона, мабуть, і не глянула на нього. Дивилась на портрети дівчат, Ромкових наречених, на квіти й пейзажі гітариста, на «Материнства» Антоші, а їх було багато. Навіть не всиділа і підвелася, почала розкручувати згорнені в рулон полотна, догадуючись знайти там щось цікавіше.

— А де ж ти, старий дурню, де? — питав я себе в душі. — Чому не поможеш, не покажеш, не поясниш?

Старий дурень мовчав, мовчала й дівчина, господарюючи в нашому долі, як у себе. Я молився щоб не прийшов ніхто з хлопців і не побачив, як їхні незакінчені, повідвертані до стін етюди, скачуть до рук профанки, як вона їх легковажно перекидає. То знову бажав чийогось приходу, як визволення. А то знову лякався тієї хвилини, щоб не сміялися, щоб не підозрівали…

Покрадьки зиркнув на дівочу постать. І вже не видалась мені випханим манекеном, а уявив її миттю як цікавий модель.

— А ваші картини? — немов відповідаючи на мої думки, перепитала так несподівано й голосно, що я здригнувся. — Портрети, композиції? Пейзажі? Це ваш пейзаж з фігурами? Так, так, ваш. І цей портрет! Я бачила його на виставці. «Несамовитий богомаз»! — і вона засміялась голосним сміхом.

Я теж почав сміятись, спочатку обережно, але, зміркувавши, що сміємось ні з мене, ні з неї, почав пригадувати інші місця в рецензії, гідні нашої пам'яті, і знову ми сміялись. В моїх очах було повно сліз, а вона схилилася на глину, що валялася на столі. Такими розвеселеними застав нас Чуб, що прийшов з Галиною. Ми замовкли і по-дурному споважніли. Чуб привітався, а Галина не зводила з моєї гості очей. Наш веселий настрій не вертався. Панна попрощалася й пішла. Галина не могла заспокоїтись:

— Що за голова! А фігура!

Вона розцінювала все клясичними вимірами й ствердила, що це нецікавий був би модель. Ми з Чубом погодилися, що моделя робить цікавим автор.

— Можна й мітлу в куті намалювати цікаво.

Галина не здавалася. Ми почали читати книжку Явора.

— Це поет між нами, — якось урочисто вимовив Чуб.

— Хіба він один? — кинула нерадо Галина.

* * *

Коли я блукав своїми вулицями, тим, де мало світла, де мало людей, вечірньою тихою годиною, я думав про дивну дівчину. Чомусь не міг я навіть у думках назвати її нареченою. Хіба так виглядають наречені? Богдан у якомусь місці пише: «…місяць зачепився в волоссі нареченої…» А Тичина писав: «Відчиняйте двері — наречена йде!» Наречена йде, як весняна повінь. А оце якась бліда суворість! Вона читає всі рецензії, вона вивчає всі вірші Богданові напам'ять. Але як сухо їх виголошує. Як суворий, холодний критик. Я почуваю, що в моєму житті, щось міняється. В моє життя ввійшли жінки. Правда, вони не ввійшли в моє життя, а в життя моїх друзів. Та чи життя моїх другів не буває моїм? З моєю всецілою сердечною участю? Але ця наречена Явора! Ні, не можу повірити, щоб хтось ще більш несміливий, ще більш розгублений, міг мати наречену. І мушу признатись, шкребе мене, болить. Мене болить, що я, очевидно, гірший усіх, усіх! То ж недаром там, у наших краях, мені докоряли. Але там я — панич, трохи дивний, очевидно, «відміна», але там мене вітають, минаючи ділові серйозні люди. У Львові — я лиш тінь моїх друзів. Махнув рукою:

«…Як можна, як можна

Так мокнуть, як іржа…

* * *

Я все ще схвильований появою тієї дівчини. Я під враженням зустрічі, нової зустрічі з нею. Я знову побачив її сьогодні, коли виходила з будинку нового університету. Проти своєї волі, я пішов слідком за нею. Чому — не знаю. Вона була якась біліша, як тоді, фосфоризуюча. Але я відчув, що вона пригноблена. Я хотів би допомогти їй, розважити, коли б умів. Прискорив крок, маючи бажання розпитати, сказати щось привітливе, тепле. Але не наважувався підійти ближче, привітатись. Переді мною йшло тоненьке, стурбоване дівча. Якесь нематеріяльне, в сірому одягу, на тоненьких, надто тоненьких ніжках. В голову залізла недобра, трохи насмішлива, думка, що вона могла б бути моделем для Моділіяні,— для мене ні! Я можу робити деформації на газетному папері, маючи перед очима не тоненькі ноги, а контури Венус каліпігос!

На якомусь повороті дівчина миттю зупинилась, а я, наче підштовхнутий, пристановився безпорадно, швидко завернув і вбіг у якусь браму. Коли я згодом виглянув з брами, переді мною кілька кроків лише стояла вона з якимсь чоловічком. Це, певно, був її батько, бо подібний до неї. Я хотів уже вискочити й піти своєю дорогою, коли нараз чоловічок упав, і вона почала його підіймати. Чоловік ледве тримався на ногах — був п'яний.

Скориставшись неувагою, вибіг я із свого сховища і пішов не оглядаючись в Єзуїтський сад. Там, у гущі старих дерев, набрав віддиху й заспокоївся, щиро співчуваючи дівчині. Цікаво, чи уявляв собі Богдан, як гірко його нареченій з п'яним батьком? Якось не думаючи, куди йду, минув я сад і площу святого Юра, спадисту вуличку Петра Скарги й зупинився напроти Богданового вікна. За відхиленою завіскою темніла його голова. Я постукав твердо в сінешні двері. Відчинила їх жіноча постать та й швидко зникла в темному передпокої.

Богдан станув у дверях і не міг промовити й слова привітання, бо мав повний рот… На вид його доброго апетиту я зніяковів. Уже й охота розповісти про те, що бачив його дівчину, минулася. Хоч мені здавалося, що треба розповісти йому про справи, може, зовсім йому невідомі. Але як?

Він мало не вдавився, запихаючись якнайшвидше хлібом, і махав мені привітливо руками, запрошуючи всередину. Я почав дипломатично:

— Хотів вам подякувати за книжку. Вам і панні, панні…

Поет скривився й зневажливо віддув губи.

Але його зневажлива усмішка вийшла сумна, як у заплаканої дитини. Я перервав швидко цю тему й почав про інше. Очевидно, про поезії. Повторив Чубові слова, вимовлені так урочисто в «Качиному долі», пригадав похвали критиків, повторяв усе, що чув від інших і врешті додав тихенько свою думку, що ці вірші свідчать про небуденний талант; що це щось зовсім нове. Він перепитував, наче б не дочув, але я знаю — йому хотілося слухати похвал. А кому не хочеться? Та, коли я дав йому можливість усмак насолодитись признанням, він, замість відповідно їх прийняти, віддув епікурейські губки й заспівав звичайної:

— Про Долинського пишуть утричі більше!

— Хай пишуть. Але ж і ви пишете! Адже ж ніхто в нас не пише так і стільки! І коли ви встигаєте? Чи наречена вам часу не забирає?

І знову при останніх моїх словах він зовсім гірко всміхнувся. А усміх мав бути знову таки зневажливий…

— Дівчата забирають багато часу. Ось Чуб… — почав я, але Богдан перебив мене, схвильовано заїкаючись.

— Слухайте, пане товаришу, чи бачили ви Чуба цими днями?

— Чуб виїхав — на вакації чи що, — і я сам подумав: — Чого він хоче від Чуба? — Ох, був би забув. Бачив вашу наречену сьогод…

— Сьогодні? Софійку? Цього не може бути.

— Не може цього бути, щоб я помилився.

Богдан замислився. Я втратив охоту до дальшої розмови. Я відчув, що з ним щось негаразд, і мені стало шкода його. А головне, я засоромився своєї цікавости, дурної, негідної. Я готов був вибачитись перед ним, або піти собі геть і залишити його самого. Але він мене затримав, перевертаючи на своєму столику папери. Чогось шукав. Знайшов. То був лист. Дав мені в руки його і якимсь твердим голосом вимовив:

— Читайте це і… що ви скажете?

Не хотілося мені читати чужого листа. Моя цікавість так далеко ніколи не сягала, та й ще засоромлювала мене відвертість Явора. Я догадався, від кого був цей лист. Мені слід було за щирість платити щирістю або зовсім не втручатися в чужі справи. Але було пізно. Він сунув у руки папір і просив:

— Виясніть мені те все, я вже нічого не розумію. Я маю того всього ось доти, — він зловився руками за горло.

Я почав читати. Я читав, читав, і моє тіло почали оббігати дрібненькі дрижаки. Я тремтів, лист дрижав у моїх руках. Це був майстерно написаний любовний лист. Чи він був гарний? Чи слова так дбайливо й функціонально підібрані, були щирі? Не знаю. Мені було ясно одно: це була очевидна чистісінька література. Мене обдавало холодом перед силою людської мови, що так влучно, так досконало віддавала інтимні почування. Перед моїми очима з'являлася постать авторки, я зніяковіло засміявся, віддаючи йому листа. Але поетові було не до сміху.

— Ви закінчили? Нате! Читайте другий!

Хижо, признаюсь, кинувся я до другого листа, маючи все перед очима ті примарні форми. Коли в першому листі дівчина писала про свою любов, не обминаючи для красномовности досить вишуканих епітетів, то другий лист — це була повінь інтимностей, що пливла до якогось катастрофічного кінця. Недаром при самому кінці був легенький натяк на якесь нещастя, що мало б охопити її, а з нею і його. Третій лист, що його Богдан кинув на стіл, був зовсім простий — прохання допомогти. Я відклав листа, поражений марним закінченням гарно закроєного мистецького твору, і сидів мовчки, як і він. Він уже не просив поради, й спустив очі кудись під стіл, швидше звідтіля чекаючи розв’язки, ніж від мене. Я мовчав безпорадний. Я ж був безпорадніший від нього. Він мав дівчину, що зверталась до нього, нагадуючи моменти разом пережиті, а я нічого ще такого не переживав! По голові ходила в'їдлива думка-калямбур: проблема розв'язана… Я пересовував пальцями купку попелу з місця на місце. Коли ми обидва видихались, згодом уже, трохи спокійніше думалось мені про те все. Я згадав:

— Я бачив її з якимсь чоловіком, мабуть, батьком. (Про те, що він був п'яний, гадав замовчати).

— Її батько п'є. І це ще… — і він зідхнув. Мабуть, виговорив усе. Тепер я мусів діяти. І, як на перший раз, вийшло не дуже мудро:

— Треба їй допомогти. Або одружитись…

— Ах, та що ви? Це неможливе. Мамця… А гроші висилають на тітчине ім'я. Я не маю грошей…

Я пригадав свої невеликі грошові ресурси, що походили від мого любого брата Івана. Згадав Чуба, тоді заспокійливо поклав Богданові руку на плече й бадьоро, аж надто самовпевнено, запевнив:

— Ми це влаштуємо. Запитайте, скільки, приблизно, потрібно. Ми це на протязі…

Богдан і далі мовчав, але вже очевидно, заспокоєний. Він укусив шматок хліба з варенням і смачно обертав його в роті. Оглянувся по кімнаті, потім наче здивовано на мене. Я зрозумів. Це була година, коли він сідав упорядковувати безладні фрази, зачуті в сні й записані прихапцем уранці, щоб не забути. Я підвівся з крісла, наблизився до дверей. Тоді він, збентежено заїкнувшись, очевидно, забувши вже про всі прикрощі, запитав, чи послухав би я його нової баляди. І, не чекаючи відповіді, вишукав у відповідному зошиті «Баляду про кам'яних левів».

Попливли за варіянтами варіянти. Обпертий об одвірок, я пив цю пісню про ожилих кам'яних левів, про підземні води, про крокування прадавніх звірів. Ще і ще раз читав він баляду, а я стояв скам'янілий, тільки чув, як терпне у мене шкура під очима, як я кам'янію, наче під впливом анестезії, і вростаю у той кут землі, що між вікном із столиком поета і темним отвором дверей у кухонні та пивничні темні світи. Немов закам'янілий празвір, заворожений струмом поетичної отрути, коли і як я вийшов відтіля, — не знаю. Пробігаючи сад святого Юра, що лизнув моє розпалене лице протверезливим холодком, мені захотілося до болю вернутись до Богдана, поцілувати того чудового хлопця або бодай потиснути йому його пухкеньку руку. Я довго блукав звечорілими вулицями, доки наважився спуститися вниз, у «Качиний діл».

— Ексцеленція вийшли і не зволили розпорядитись щодо тієї зливи листів… Куди я маю скласти цю зливу, цю обильність?.. — це Ромко так промовляв до мене, а всі сміялись. Та хай там, їм завжди весело! Ромко і справді подав мені зливу-обильність — аж два листи. Один з Розлогої, від Івана мого любого. Він писав, що послав мені гроші (в мене затрусилась рука). Який збіг думок! Власне, тих грошей мені було потрібно до зарізу! Я сягнув до другого: Чуб запрошував до себе в село.

Ромко перечекав, доки я не прочитав листів і, побачивши радість у мене на обличчі, вхопив мене в свої обійми та, наспівуючи фальшивим голосочком якогось вальса, закрутив мене, зручно виминаючи «Материнства», що валялися на кожному кроці.

— Увага! Шедеври! — закричав Антоша, дивуючись їхній кількості. — Та й де їх стільки набралось?

Він почав поквапно складати їх у куток, перший раз наводячи порядки у своїй глині. Але ж і я вперше в житті танцював. Хоч і не був це комплектний танець: без музики й без дівчини…

Як у сні, минув літній тиждень. Я відписав братові в Розлогу, заніс Богданові гроші, ходив з Ромком до кіна. І ні разу не блукав своїми вулицями. Щось підганяло мене до порядку, до праці, щось давало ясні думки й силу перевести мої наміри в діло. Сам, без товаришів, вийшов я з касетою на Високий Замок і з цього боку на Жовківське передмістя махнув пейзаж. Дома, обережно, щоб не замазати, спер об стіну. Не було гітариста, ні Ромкових наречених. Навіть «Материнства» не валялись.

Відпочиваючи від неспокійних барв і ліній, почав я переносити свій ескіз на велике полотно. Виходило, не знаю, добре чи погано, але своє. Я з радістю помітив, що ні триклятого академізму, ні звабливих «ізмів» тут не було. Був мій, інтимний, трохи сирий і несміливий, але впертий і послідовний задум. Цікаво, що сказав би Чуб? Чуб написав: «Приїдь, друже. Дружбою будеш на весіллі та й небо побачиш…»

Вже в поїзді, почищений і підшитий (Галина попришивала ґудзики), подумав, що їду на Чубове весілля та на свій похорон. Бо ж хоронив я свою невиявлену любов до блідої дівчини з ластовинням…

* * *

Накрапав ріденький теплий дощик. Крізь сонце малював він мальованку на білих пішоходах Малинівки. Без багажу, просто з голярні, свіжий і бадьорий, серед неба, як і справді писав Чуб, вийшов я з провінційної станції. Проти мене йшли Нечитайло і Шульга, замаєні нарцизами — весільні гості. Ці квіти в бутоньєрках і горілчаний дух мене налякали. Невже я спізнився? Але ж до весілля ще було далеко. Минаючи жидівську купальню й стару греблю на Фільварках, я побачив здалеку великий білий дім у соснах. Мала річка з овербленими берегами перерізувала шлях і гинула за високою горою. Праворуч, над залізничним шляхом, височів на горбі присілок, наче вирізаний з експресійних пейзажів Грищенка.

Чуб стояв на воротях і сильно мене притиснув до грудей. Я в цю мить забув про жаль, що злодійкувато вплітався до мого доброго настрою, і в усієї душі поцілував свого друга.

Велика кухня з червонощокими дівчатами й запахами сільських ласощів. В кухні сміх, пікантні жарти. Стільки нових людей… Ну, й весілля! Заквітчані із сніжними скатертями, кімнати, оксамитові меблі з гнутими й різьбленими ніжками, муровані печі, заляпані одним ударом щітки, восковані долівки й домоткані килими. Ліжка з пуховими подушками, лямпи з зеленими абажурами, собаки, коти й люди. Люди не такі, як у Львові, не такі, як у селі. Зовсім інші. Все те згущене… кольоритне й таке нове. Я приголомшений! Я не вимовив ще ні слова. Очевидно, домашні знають мене з оповідань Чуба, що я якийсь трохи чудакуватий, бо годять мені з перебільшеною увагою, хоч часу ніхто не має, усі працюють, суєтяться. Як швидко мінялися тут картини, розмови. Чого вартий той великий дерев'яний рундук, де поруч зброї та мисливських трофеїв висіли китайські бутафорії, що конкурували з «мертвою природою», розкладеною на полумисках! Ось миска бігосу ідеальної неаполітанської жовтизни, а поруч ковбаси небачених відтінків індійського червцю та сієни. А гарніри! Киновари, зелені веронези, ізмарагди… Чуб припрошує мене доторкнутись до тих зелених насолод. Каже: — Тут тебе, й мене, і усіх чекає велика робота

Листоноша, якого тут величають «милим паном почтальйоном», приносить листи й телеграми:

«Щастя й кохання», «Успіхів у житті й успіхів у мистецтві» бажають Чубові та його молодій — товариші, знайомі.

А де ж моя дівчина? Дівчини з сірими очима, в зеленій скромній сукенці, вже немає! Є одуріла, як і всі в тому млині, молода.

Дарунки ж які привезли молодятам! Якась тітка розклала на ліжках сувої чеського сріблистого полотна. Здається, застелила б ним світ. Хтось заклав кришталевим посудом столи. Сусід, мисливий, привіз шоколядову серну. Вітик повісив побіч «Тріумфального в'їзду Хмельницького» свій пунтилізм «Жінки біля криниці», Шульга подарував старовинний гуцульський хрест і свічник та разок венеційських коралів. Нечитайло поклав біля альбому золоте вічне перо. Хтось почепив над полотняним вибійчаним костюмом молодої флорентійський солом'яний капелюшок, хтось інший непомітно залишив на нічному столику негритянську дерев'яну статуетку, мармурову пізійську вежу. А я?..

Ніяковіючи під щасливими поглядами молодих, яким сьогодні все дороге та заразом безмежно байдуже, витягнув я свій записник і, відкректуючись, запитав, чи можу їм щось прочитати. Чуб відразу відхилив від себе молоду, наче б вона була непотрібним свідком його мистецьких зворушень, спалахнув:

— А я тебе, брате, й не підозрівав!..

Я читав тихо, нікчемно, з постійно затихаючим голосом, строфу за строфою, ще не позбавившись того страху, чи хтось, бува, непокликаний не слухає мене і… не сміється. З прозорих фраз, що говорили про все те, чого я без рими ніколи не висловлю, я чув: плив настрій вічної туги й незаспокоєних бажань., Такий сильний та всеохоплюючий, що громада слухачів росла, випливаючи з закутків гомінкого будинку, росла, і врешті в сільському сальоні серед міщанських меблів збуджені весільники, наче з підкошеними ногами, немов підламавши коліна, впали важко в стільці, канапи. Громада прибита глибоким сумом. Такий настрій, мабуть, як правило, виникає з мистецьких переживань, тому вона застигла в безрусі, важко охляла. Цим веселим череваням, цим моторним молодицям, панночкам, що чекають любовної несподіванки, мисливим та купцям, — я відняв мову, я погасив їм усю весільну радість. Я цього не бачив — я ж не відводив очей від свого записника, але я це відчув. А ще підтвердив мою свідомість Чуб, цілуючи мене, як може, перед хвилиною, цілував свою молоду.

— Ти, моя любове, ти, мій майстре!

Після весілля, що було, як каже він, його й моїм, — я не поїхав до Львова, а подався до своїх.

* * *

— Ви любите слухати гру на гітарі? — запитала мене якось Чубова жінка, ледве стримуючи усміх. Я підозрівав, що це питання не просте: вона набралась уже чимало манер свого чоловіка. Я завагався:

— Коли хтось дуже добре грає на цьому інструменті… тоді… ні. Волію фортепіян.

Все ж таки я пішов з ними послухати тієї гри на гітарі. Ми відвідали Кобрина, що його називають Пабльо Непікассо. Він викінчував реклямову афішу.

— Ви на мене не оглядайтесь, я маю багато новин, дуже важливі справи. Перегляньте собі найновіше число… Я зараз… — сказав він, не відриваючись від роботи.

На столі лежали інші розпочаті графічні праці, обкладинки, екслібриси, грамоти. По кімнатах крутилися люди, деякі підганяли усміхненого господаря, інші виходили, безнадійно махнувши рукою. Обіцяли вернутися ще сьогодні або завтра вранці. Побачивши нас, поволі порозходились усі. Тоді Пабльо Непікассо кинув роботу і зняв із стіни гітару. Побренькуючи, слухав уважно Чуба і всяких новин. Я всміхнувся на вид гітари, усміхнувся чудовим усміхом графік.

— Ви рахуєтесь членами АНУМ. Я давно вас чекав. Нові сили в організації. Кожного четверга засідання. І малюйте, малюйте… — так почав він, але миттю пригадав собі телефонний виклик. Він залишив нас на хвилинку, розклавши перед нами книжки й журнали із Східної України. Ці книги про мистецтво діставав він довкільними шляхами з Москви через Варшаву. Вони лежали в шафах, на полицях, обкладені власноручно мальованими обкладинками.

— Він має зв'язки з усіма українськими мистцями, але то з усіма, дослівно в усьому світі,— обізвався Чуб. — Ось тут, у ці зошити, він уклеює найменшу згадку про наше мистецтво. А тут його листування. Цих листів немало було б для нормального архіву. Розумієш, що це за людина?

Чубові пояснення мене непотрібно бентежать. Я й сам почував себе в малому двокімнатному мешканні худенького майстра, наче в якому пантеоні. Він уже вбіг, знову взяв гітару в руки і втаємничував нас у малу частину справ, зв'язаних з мистецтвом. А він їх має безліч на голові.

— Бігав увесь ранок з картинами Мокієнка по наших меценатах, бо помирає з голоду в Парижі. Думав продати ці пейзажі, що залишились після виставки. Вночі робив коректу останнього аркуша «Мистецтва». Вийде в наступному тижні. Ви не смійтесь, Чубе. В наступному тижні вийде! Я повторяю це вже третій місяць? Але це вже справді. Так, вийде. Розіслав листи про участь в осінній виставці. Виставка ця — не жарти! Маємо експонати з закордону. А все те без рам, без підрамників. Добути підрамники. Все на нашій голові,— і взяв бадьорий акорд. — Кліше до каталогу вийшли чудові, бачили? А зверніть увагу на останнє число «Образотворчого Мистецтва». Погляньте, будь ласка, а я запитаю добродія, чого йому ще більше треба, — він вибіг до кухні й там переконував якогось сутулого пана: — «Я ж обіцяв зробити — зроблю? Завтра обов'язково! Вже майже готово!»

Ще оглядаємо монументальні панно Седляра, Падалки, проекти килимів Кричевського, декорації Петрицького. Це справжнє велике мистецтво й українське. Велике й органічне.

Непікассо хитає головою, приговорює, обіцює й випихає замовника легенько за двері:

— Казав, що зроблю? — зроблю.

— Так, так, але коли?

— В… суботу неодмінно.

— Скільки ж то вже тих субот…

Для відпруження нервів він тягне несхибною рукою ідеальний орнамент. Він у цьому неперевершений. На стіні висить рекляма пудри — трошки опецькувата Венера.

Я пішов від нього, завидуючи йому і тих книг, і тієї кипучої діяльности, і того живого зв'язку з мистецтвом. Яке барвисте життя! Але він голодний і хворий… мистецтво не заспокоює болю в шлунку, що його там, усередині, болить і ниє.

Декілька днів пізніше зустрів я його на Підваллі. Він біг з друкарні з коректою під пахвою, непоголений.

— Ходім, ходім, але не Руською. Я сидів усю ніч у друкарні і трохи, як бачите… Не піду таким зарослим звірем вулицею. Ще когось зустрінемо, незручно.

Був трохи зарослий, та все-таки який він гарненький! Розповів, між іншим, що має клопоти з дітьми. Старший син поїхав на Волинь женитись, набридла школа, а йому ж тринадцять років. Молодший, може, буде малювати, і грає добре, — Пабльові очі блиснули на згадку про хлопців. Він задумався, щось пригадав, ми попрощались. Я не знав, що говорити, а проте хотілось іти з ним аж до його хати, слухати веселого голосу, бадьорої мови. Він завжди погідний, завжди веселий. Чи такий він і тоді, коли його болить?

* * *

Хоч як темно в «Качиному долі», проте я закінчив обидві композиції й забираюся до пейзажу. Від пейзажів я трохи відвик. Учора ходив з Нечитайлом ген поза Личаків і, намалювавши пейзаж (значить, розв'язавши проблему), хотів витерти його об траву. Нечитайло з криком схопив мене за руку і вирвав картину. Крикнув, що я божевільний. Я пригадав йому, що так робив великий Сезан, а я тільки наслідую його, але Нечитайло висміяв мене.

— Я кажу, що ви божевільні. Не плетіть мені дурниць про Сезана. Він міг витерти всі свої картини, і не тільки свої — усіх своїх сучасників. Франція має більше мистецьких творів, ніж крови, ніж… — він сховав моє полотно в свою касету й додав: — Я її продам. Чи ви продали в житті бодай одну картину?

Я усміхнувся, але тим усміхом викликав у Нечитайла нову хвилю обурення.

— Я вам продам, ви не смійтесь, — сказав він, — і буду продавати, щоб ви могли зібрати трохи грошей та виїхати поза свої Задерихвости!

Я вже довше не міг витримати, сміявся голосно, щиро:

— Куди ж я поїду з Задерихвостів? У Задерихвости? Я…

Нечитайло не сміявся. Він подратовано перебив мені:

— Не хуліть! Поїдете в Париж. Побачите там, який ви дурень, хоч і талановитий…

Я ще й далі сміявся, але, побачивши його суворе обличчя без тіні веселости, сам споважнів. Десь глибоко, в душі, там, куди не залізе й Нечитайло, який, без сумніву, володів мною, як малим хлопчиком, залягло несміливе, але пекуче бажання побачити Париж, той Париж, якого музеї, архітектуру, шедеври — я знав з «гідів», репродукцій, книжок і оповідань щасливіших товаришів. Побачити власними очима! Я глянув на Нечитайлові елегантні черевики, на одяг з англійського матеріялу, на гармонійну краватку з небанальним рисунком і з острахом вернувся до своєї особи. Про пейзаж ми більше не говорили. Що ж, один пейзаж… Хіба він перекине тебе в інший світ?

Нечитайло випрямлений, суворий, пішов собі від мене геть, наче б забув про все, що досі було між нами. А я не заспокоювався. Я стояв ще довго на трамвайній зупинці, обпершись об стовп, забув про голод, не бачив, як людне місце опустіло, як на мене скоса поглядав поліцист. Я пішов собі просто перед себе. Ішов, ішов… І в думках я йшов іншим містом, іншими вулиця, раз-у-раз ховаючи усмішку. Ах, яку щасливу усмішку!..

Увечорі побіг я до Чуба. Він з радістю прийняв новину. Він вірить кожному слову. Вже відводить мене на станцію, садовить в міжнародний експрес. А поки що хотів би витягнути мене з «Качиного долу».

— Нізащо в світі!

— Там важко малювати!

— А все-таки малюю.

— Тоді приходь частіше до мене. У мене ясна велика кімната.

* * *

Я нікому нічого не говорив. Антоша не дуже вдоволений був моїм виглядом. Я голився. Він, на паризьку моду, запустив бороду. Я перечекав, доки він не вийде, а тоді заглянув у віконне скло. У нас немає іншого дзеркала. І неспокійний, бігаючи по кімнаті, чекав Нечитайла. Я хотів йому сказати, що ні, що абсолютно не піду, не буду малювати. Я насталював свій голос, як співак перед виступом, відкашлювався. Я скажу йому, що міщанські чи пак академічні портрети — не моя спеціяльність і я малювати такого портрета не буду. Мій голос мусить бути діловий, такий, що не допускає заперечень. Але чому ж я поголився й заглядаю у віконне скло? Штани невипрасовані, комір їздить по шиї. Про краватку не можна взагалі сказати, яка вона. Вона ні синя, ні бронзова. Вона просто — вальорова.

Схопився з ліжка гітарист і побіг кудись. Мабуть, на вечірній рисунок, бо закохався в модель. Всі співчувають йому і жаліють його. Де ж таки в модель? А мій модель? Ні, рішуче не буду малювати цієї пані!

Хтось гостро постукав у двері. Не встиг я кинутись до них, як Нечитайло вже ввійшов і вдоволено розглядався по кімнаті. Боже, який точний! Ще ж не було третьої! Я хотів сховати пензлі, що валялися біля мого ліжка.

— Здоров, друже! Уже готовий, бачу. Пензлі, палітра, — він лопотить довгими худими пальцями по полотні.

Я бурмочу, що ні, що ще не готовий, що полотно погано натягнув, що…

— Але ж навпаки! Який ґрунт? Темперовий, з олією? Добре! Буде добре лягати фарба. Ну, йдімо!

Я видушую з себе:

— Не піду…

— Дурний, чи що… — кидає спокійно Нечитайло й складає на купу пензлі, полотно, касету.

— Ні, пане товаришу, я зовсім серйозно, я таки не піду. Я вам казав, що таких портретів, яких потребує ця пані, я не вмію малювати. Ви ж самі знаєте, як я малюю. Я вам коротко з'ясую своє становище…

Нечитайло вимахує довгими руками, він відмахується від мене, — не хоче й слухати:

— Ваше становище? Ви сказилися, друже! Третя година. Власне, вже маємо бути на місці. Я сказав: — О третій. Буде скандал…

І я пішов, мовчки, з порожніми руками, бо всю мою знадобу поніс поспішаючи Нечитайло. Він злісно бубонів щось під ніс. Який скандал мав би бути, — я так і не допитався. Ми вилізли з підвалу й, обійшовши довкола віллу, почали підійматися по сходах до важких різьблених дверей. Двері були незачинені, і ми ввійшли в довгий коридор, що кінчався півкруглою кімнатою. Проти нас вийшов живий Рубенсів модель з ясним, трохи розбурханим, волоссям. Вона щось лебеділа до Нечитайла, витягаючи до нас малі пухкенькі ручки. Була в якомусь орієнтальному шалі з довгими торочками, що в них раз-у-раз замотувалась біла собачка. Собачка брехала на мене таким же тоненьким голосочком, як у пані. Фу! Собачка! Не люблю такої карликуватої породи! Я був і далі нерадий, що прийшов. Я пригноблено мовчав. Нечитайло вже засів віддалік, разом з. панією, в м'які крісла, я дивився на якийсь англійський штих. Я бачив, як Нечитайло дуже вимовними жестами представляв мене, як якусь особливу натуру, і це мене смішило. Він звернувся до мене з перебільшеною повагою, питаючи, чи світло, тло і, взагалі, кімната мені відповідають. Сам посадив пані на стілець, сказав кілька компліментів тій строкатій хустці, обгортав нею модель і все з тією ж великою повагою звертався до мого надзвичайного смаку. Думаю, що все це він робив для мене, сердечний Нечитайло! Ясно, що пані, захоплена його поведінкою, почала на мене звертати увагу.

Але я нічого не бачив. В моїх очах тремтіло світло, справжнє горішнє світло, що надавало цукеркуватому моделеві окреслених кольорів, що матувало безліч зайвих ліній претензійної пози. Навіть дурна собачка з мавпячою мордочкою, що також позувала, сидячи на крайчику паніного шаля, навіть вона в тому світлі була приємною вапняною плямою, що так добре закривала діру чорної сукні.

Не слухаючи розмови (вона була вийнятково нецікава тією афункціональністю й нещирістю), я клав на палітру фарби, витискаючи з тюб призабуті киновари, веронези й ізмарагди, з насолодою витиснув вермійону й краплаку. Вже на палітрі виникла картина, така ясна й розкладена, що я, не дивлячись навіть на модель, накреслив пальцем рисунок на полотні. Мить, і я вже мало не вибухнув реготом. Це Нечитайло так поважно хитнув у мій бік, що пані перестала щебетати й собі якось побожно, хоч і невтямно, глянула на мене. Я сказав голосно не то до себе, не то до них:

— Ну, добре, будемо починати, — і відразу пожалів жінку, що, очевидно, страждала в томливій незручній позі. Я хотів їй улегшити, допомогти і, не думаючи, незручно й по-дурному вирвався:

— Прошу не позувати так уважно, — це ж томить. Я вас і так уже маю.

— Тобто бачить, як має малювати. О, він… — поправив мене мій добродій і, кинувши значущий погляд та побажавши добрих успіхів у праці, попрощався й пішов.

Мені було ясно, чого хоче ця дама за свої гроші. Це мені, зрештою, колись довго товкмачив Нечитайло. Я мусів робити той ненависний вигладжений рисунок, класти вилизаний кольор, робити все те, що з такими муками скидав із себе стільки часу! «А додайте там трохи мистецтва, вашого, нашого мистецтва. Ви розумієте, пане товаришу, що я хочу сказати?» — Не розумію! Додати, як солі до страви? — Ось що згадав я, дивлячись, може, надто довго на свій модель. Та згодом, обрисувавши бароккову жіночу постать напівсухим пензлем, я закреслив свобідний овал, я зробив готовий контур, що мені шкода було покривати. Тепер я усвідомив собі, для чого ці вермійони, ці оранжі, теплі охри. Кидаючи швидко фарбу (мені хотілося давити просто з тюби на полотно), я заклав тло навколо голови, саму голову, темну пляму сукні, якусь лапату рослину, що своїм неспокоєм рівноважила схвильовану масу волосся і чудернацький, хоч і веселий своїм примітивізмом, орнамент хустки. Собачка не могла бути синюватою, і я підмішав рожевої. Вийшло, як бузок, але теплий, сіруватий, трохи вапняний.

Я вже почував себе добре. Я хотів розрадити модель, сказати щось привітливе. Я уявляв, як боліли її м'язи, як терпли ноги — вона сиділа непорушно й уважно позувала. Однак, я не міг знайти відповідних слів. Ще й ще кидав фарбу на чудове полотно — мав рацію Нечитайло — ґрунт був добрий! Кожний мазок — була незабутня лекція. Аж дивно, аж страшно!

— Страшно заболіла шия… — поскаржилася пані й тихо запитала, чи може трохи ворухнутись.

— Але ж так, але ж певно! Я давно хотів… ви вільні, сидіть, будь ласка, як вам вигідніше. Я можу вже малювати й не дивлячись… — І подумавши, що, може знову не з тим вихопився, швидко додав: — Тепер малюю тло.

— Я запам'ятала позу.

— Це дуже добре. Прошу вас, відпочиньте.

Собачка по-котячому витягнула лапки. Пані захотіла подивитись на намальоване.

— Ви розчаруєтесь. Там ще нічого нема, я ще ні до чого не дійшов, тобто — подібности ще дуже мало.

І подумав, що такої подібности, якої чекають від мене, там не буде! Що це не буде такий собі «пар ексцелянс» портрет. Що це буде композиція, для якої вона послужить мені приводом, ага! Але як їй це сказати? І от я побоявся, що й пензлем, як і словами, не виявлю того, чого мені хочеться.

Пані підвелася із свого місця й підійшла до мене. Вона пахнула, як квітники перед підміськими хатками, а, може, це був сексуальний обман?

— Я хотіла сказати… — уже не так щебетливо обізвалася.

— …що вам не подобається. Я знаю, я до цього звик.

— Ні, власне, не вгадали. Я зовсім не розумію, який має бути портрет. Але, дивлячись на нього, я бачу що ви майстер. Що ви з мене і навіть з моєї Кінді зробили таку гарну річ.

— Ах, пані, ви це щиро?

— Аякже? Щиро. Мені дуже подобається, хоч, може, я тут і не буду така подібна…

— Ви будете подібні. Коли ви бажаєте, я зроблю подібність реалістичну, фотографічну… — Боже, чого тільки я не наплів! Я вже лаяв себе в душі. От характер, от мистецькі принципи! Але пані склала руки, як до молитви, і просила нічого не міняти.

— Хай це буду не я! Хай це буде тільки композиція, мертва природа, — вона засміялась із свого жарту, — але хай залишиться воно так, як є. Мені подобається, а я ж замовниця.

Я не відривався, поспішав. Мене тривожило, що зараз зміниться це надзвичайне освітлення, і я малюватиму, немов з прислоненими очима, як це бувало в «Качиному долі». Та пані втомилась. Сіла собі біля маленького столичка, витягнула з дерев'яної шкатулки цигарки й закурила. Я кинув пензлі і, стоячи напроти неї, затягав глибоко в легені запашний дим. Ми сиділи не в гостинній з фортепіяном та вишитими подушками. Тут було багато книжок, добрих картин. Хто читає Берзона, Тена? Може, мій модель? Так, вона читає багато, хоч не все її цікавить. Любить французьку літературу і то новішу. Я, власне кажучи, рідко коли дивуюся. Коли ж дивуюся, не завжди це виявляю. Я прийняв її признання як звичайну річ. Те, що вона читає з захопленням Естоньє або Жоржа Дюамеля, моїх улюбленців, мене зворушило, але я мовчав. Тільки, струшуючи попіл з цигарки, я не міг попасти в попільничку, а розсипав його по столику неохайно.

Я вже більше не малював. Мене поїли вином, я щось їв, курив і слухав. Полотно відвернув до стіни.

— На сьогодні досить. Певно, натомив вас дуже?

Прощаючись біля важких дверей удруге, поцілував маленьку, здавалось, без костей, ручку і, трохи сп'янілий, збіг униз. Вдихуючи запах сосон, стояв я під стемнілим небом, кобальтовим, і спостерігав його глибину. Таке якесь інше нині небо! Ще такого я не бачив. Потім треба було зійти в підвал, де, як звичайно, гамірно. Мені тиснули руку, поздоровляли. Це був, мабуть, якийсь великий успіх.

— А полотно?

— Залишив наверху.

Усі шкодували. Вони були дуже цікаві, що зробив я за три з половиною години.

Я мовчав, лігши втомлений на ліжко. Антоша ліпив коня. Гітарист сів до «Історії Відродження». Усі заняті роботою, мовчать. Вони знають, що я неговіркий, що важко з мене що-небудь витягнути. Раптом десь узялася Галина, але вона не знала про мій портрет, і я міг спокійно дивитись на «Качиний діл» з висот мого ліжка. Свої спостереження я починав, звичайно, з того стрункого рисунку, що його вивела на стіні вологість, а Ромко вуглем підтінив і вияскравив. Я обіцював собі десятки разів перенести його на полотно. Це був м'який жіночий портрет з овалом Дерена. Проте, ще й досі не зібрався я цього робити. Кожночасну мою постанову розбивала композиція Сильнявського, що висіла якраз над нерукотворним шедевром. Композиція розбивала мене фізично. Вона нагадувала мені марність і тлінність наших зусиль. Це була невдала композиція, і ми всі були такої думки про неї, але, згідно з прийнятою в «Качиному долі» етикетою, не говорили про неї взагалі.

Хтось із щасливішою уявою поставив високу дерев'яну скриню, що своєю білістю й свіжістю звеселяла понуре тло темної стіни і брудами мальованої композиції. На ній стояли десятки радісних «Материнств». Одне було помальоване під теракоту, і я, дивлячись на нього, як звичайно, з захопленням, раптом згадав про свій модель. Я відганяв безбожну думку виліпити таку теракоту з мого пишного моделя, але надаремне. Думка повзла, насовувалась, і я перестав її відганяти. Вона запанувала наді мною, зухвала й пристрасна,

Я зсунувся з ліжка і, взявши шматок глини, почав ліпити. Антоша вдавав, що не звертає на мене уваги, але я бачив задоволений усміх, що розворушував його кирпате обличчя.

— Ану, ану, — не витримав і, залишивши свого коня, підсів до мене. Він навіть, угадавши, що саме хочу ліпити, зробив мені з патичків стелаж і підсунув з протекційною міною майстра: — А тепер накладай глину!

І так ще того дня я довго поза північ ліпив, поборюючи незвичний матеріял. Урешті мав я втілену в глину свою візію. Неспокій, передчуття якоїсь зміни, туга, безмірне багатство вражень влилися в шматок глини, яку я хотів помалювати під випалену, гарячу теракоту. Коли я лежав уночі на ліжку з розплющеними очима, бачив виразніше, ніж удень, довгий коридор, застелений килимом і півкруглу кімнату з горішним світлом. Я бачив копію гарної Нефрети, книжки, що їх дуже люблю. Я відчував холодок від екзотичної рослини та її — Рубенсову модель з малою, без кісток, ручкою. Доки я заснув сірою досвітньою порою, мої очі блукали ще по цвілі підвалу, по заляпаних і запорошених мольбертах, по розкуйовджених головах моїх товаришів.

* * *

Увесь ранок згаяв я на різних покупках. Нечитайло мене одягав.

— Коли вже так мусить бути, що треба купувати, то сядьмо в трамвай і поїдьмо на Кракидани, — підсунув я несміливий проект. — Там купили мені колись мого вічного плаща. Він огортав так тепло мої надії…

Нечитайло зміряв мою бідну постать іронічним поглядом, глянув зневажливо на мої черевики й наче б здивовано повторив: —Кракидани, Кракидани.

«Качиний діл» був обурений. Шульга, завжди їдко сміючись, згадував Нечитайлові черевики. Він замовляє собі їх на міру в найдорожчих шевців. Мені купували черевики сестри або рідко коли брати, без мене, принагідно. Але Нечитайло того не розуміє й каже, що власне я, я нічого не розумію. Навіть крикнув, коли я боронився, що таки нічого не розумію.

Я не люблю крику та ще й сьогодні. Хочу бути сьогодні в гарному настрої. Мені здається, що наші голосні розмови можуть полинути туди, на горішні поверхи… І я сказав:

— Сьогодні я занятий, малюю.

— Саме тому, що малюєте, мусите виглядати, як людина, а не…

Мені було боляче, соромно, я хотів навіть сказати, що більше не піду туди, коли для малювання потрібні штани. Але Антоша мене виручив:

— Та він заткне за пояс десяток джиґунів! Він — талант!

— А що ж я кажу? — обурився Нечитайло. — Власне тому, що в нього талант, і він має заткнути за пояс, мусить виглядати, як європеєць! — слово «європеєць» викрикнув убік зарослого гітариста.

Антоша почав пригладжувати непокірну чуприну. Мені нічого іншого не лишалося після цього, як тільки тихенько скоритися долі. А доля тримала сильно за руку й читала лекції. Я слухав їх, мушу признатись, не без зацікавлення. Нечитайло, виключаючи дратуючі моменти, коли замовкає задумавшись або якимсь шизофренічним ладом стрибає з теми на тему, — говорить цікаво, якось тривожно і перечутливо. Його мистецька душа, що відчуває глибше й бачить далі, захоплює співрозмовників якоюсь пророчою силою. Можливо, що він відгадує твої думки та з'ясовує швидше те, чого ти ще не усвідомив собі,— так тягне мене до нього? Він зробив з мене не то англійського джентельмена, не то похоронника. Так мені важко в новій шкурі… А як же ж покажусь у свого моделя?

Нечитайло потиснув мені руку востаннє, ще сильніше, ніж звичайно. Я думав: він забув, що це тільки рука, — і пішов собі до редакції. Я стояв біля поштового будинку й читав афішу, що закликала ощаджувати гроші. А я видав на оці «европи» силу гроша. Згадав брата. Треба було б написати листа в Розлогу. Але ж ні! Так прихапцем, серед людей, що обштовхують тебе? Може, пізніше… Може, матиму більше дечого цікавого… Проте я зайшов до поштового будинку й станув біля стола. На клаптику паперу, що мав у кишені, написав такі рядки:

«Китайська жовта фіранка,

І сині етюди ранків»…

А далі почав думати про ясне волосся та малу ручку…

* * *

Цікаво! Ніколи не було в мене бажання залишитись на поверсі з моїм моделем після сеансу. Оце, мабуть, закінчу портрет і, може, вже більше туди не заходитиму.

Тихий осінній день. Гарна пора року в нашому підсонні. Золотий осінній день. Старі дерева, старі кам'яниці, старі пішоходи.

У мене прокинулась стара звичка блукати вуличками, дихати запахом цвілого листя. Така гама, як на моєму портреті. Хоч модель каже: — Наш портрет. Зрештою, слушно. Адже портрет не лише її. Я радо забрав би його звідтіль і тримав би з своїми речами в підвалі. Я навіть раз сказав: — Я намалюю вам інший портрет. Правдивий портрет. Там будете дуже подібні.

Модель лукаво всміхнулась і підійшла до портрету, немов захищаючи його від мене, але з таким виразом в очах, що я спасував. Мовчки поцілував ручку і, наче звільнений від якогось тягару, продовжував малювати, стиха наспівуючи якусь пісеньку.

— Я б ніколи не могла подумати, що ви співаєте…

— Я не співаю…

— А що ж ви робите?

— Виявляю задоволення.

— Задоволення собою?

Може, й так, але я не відповів, а малював. Клав мазок за мазком, наче в сні й тільки згодом, віддалившись від полотна, я з жахом побачив, що образ в основному попсував. Я був у розпачі. Усе: кімнату й світло, Нефретин профіль і вона сама стали мені ворожі, осоружні. Я кинувся до полотна. Але модель, що досі спокійно покурювала цигарку, підбігла до мене з незвичайним поспіхом і зручно вирвала мені з рук шпахтлю.

— Що ви робите, приятелю? Що ви робите? — її маленькі ручки були повні фарби, вони вимазували нею моє нове убрання. Те убрання, без якого я, мовляв, не європеєць. Та мені було не до убрання. Я забув і про портрет. На мене сперлося це чудове жіноче тіло, мене обпекла хвиля пахучого волосся, ми обоє були одну мить так близенько! Я зціпив зуби, щоб не крикнути. Та це була дуже коротка мить. Модель уже поклала на столик шпахтлю, витирала пальчики й сягнула по тліючу цигарку.

Переможений, обеззброєний, шукав я в її обличчі перемоги. Та де там! Цього не було. Ми сіли одне проти одного на своїх звичайних місцях, як це буває під час перерви.

— Вам шкода моєї роботи? — спитав я згодом.

— Шкода готового, портрету. Я його полюбила, як щось живе.

Я звик до її вишуканих фраз, і мені не здавалось, що вона перебільшує. Може тому, що я звик вірити жінкам.

— Але ж він знівечений!

— Завтра побачите щось інше…

— Мені здається, що ні.

Я хотів вияснити, що я не малюю екстатичним порядком, що я бачу, чого бракує, що розумом важу кожний мазок. Та чи вона зрозуміє? Я пригадав Софію. І я в цю хвилину захотів, щоб моя модель не розуміла всього так, як Софія. Щоб її темні очі, якісь вологуваті, не оцінювали так влучно й розумно моїх справ, моєї професії. Я пригадав, яким заздрісним буває інколи Богдан за свої поезії. Бо жінка, коли розуміє, коли доходить до суті, зайде надто далеко. Я захотів мати навіть перед тією чарівною жінкою свою таємницю. Я курив, задумано дивився на її обличчя. Дивився на очі, на хмаринку волосся, що спадала на чоло. Дивився сміливо. Я ж дивився як портретист. Аж пані пожартувала:

— Не приглядайтесь до мене так докладно, бо ще побачите, скільки бідної природи ви обминули в своєму портреті.

— Кожний мистецький твір — ідеалізація, — відповів я з переконанням.

— Та хіба очі — одно більше, друге менше або великий рот, — або синювате обличчя — ідеалізація? Мамочко! Яка ж я тоді насправді? Та я пожартувала, — додала поважно. — Я знаю, я все розумію, нічого мені не вияснюйте!

Я й не збирався вияснювати. Хіба я коли-небудь щось вияснюю?

Подзвонили десь унизу, в городі. За хвилинку ввійшов Нечитайло з китицею квітів, нерухоме бліде обличчя стануло напроти нас. Чорні очі під сивіючими густими бровами зупинились на якійсь точці понад нашими головами, Ми знали, що він нескоро обізветься. Я терпеливо чекав, але господиня, що мовчки взяла китицю в руки, не витримала:

— Дякую за квіти. Ви завжди шевальє.

Він не звернув на це уваги. Дивився, як і раніше, понад наші голови, похитуючись на довгий ногах. Я почав складати пензлі.

— Приїхала Наталя з Парижу, — раптом обізвався, але якимсь далеким згашеним голосом і знову замовк.

Наталя — гарне, запашне, сільське ім'я. Воно мені нічого не говорило. Зате моя модель пригасила нервово цигарку й зробила вигляд дуже врадуваної. Однак, це не була щира радість. Я бачив, коли згортав своє знадіб'я, сумні, нерадісні очі. Вони розговорились про таємничу Наталю. Мені було не до неї. І сам я, дивуючись собі, слухав розмову без охоти.

— Чудова дівчина! Це півтори жінки! Вона буде сьогодні в «Деляпе», адже сьогодні четвер. Я говорив з Чубом, він його туди поведе. — Нечитайло змовно моргнув до пані і повернувся до мене:

— Чуб прийде до вас перед вечором.

Я відразу відмовився від важливого засідання в каварні, від цікавих новин, від надзвичайної гості. Але Нечитайло мене не слухає. Вже розказує сплетні, вже перекинувся на політику. Мені ніяково їм перебивати, мені вже треба йти. Якась таємна сила керує моїми кроками, я підходжу до стіни, відвертаю полотно й тільки стримую себе, щоб не заспівати. І що я, старий дурень, хотів змивати? Синє сиділо, контур ані трохи не засильний, голова не розпливалась, ніщо не виривалось — таким, як я хотів, був «наш портрет». І я глянув здалеку на свій модель. Вона також дивилась на мене, розгублено слухаючи Нечитайла. Тоді я відважно, надто відважно підійшов до них попрощатись. Із смаком поцілував я беззахисну ручку і Нечитайлові простягнув свою, але він її не помітив і звернувся до мене:

— Дозвольте подивитись на портрет. Я тому й прийшов, щоб подивитись, що робить той наш єдиний, справжній, наш… — так і не договорив, досягаючи довгими ногами кутика, де стояло полотно. Мовчав, мовчав, покректував то зблизька, то відступаючи назад. Дивився й нарешті шепельнув, розбризькуючи слину: — Знаменито, пане добродію, знаменито!

Я ще раз поцілував ручку мого чудового моделя й потиснув руку Нечитайлові, чи, може, він мені. В усякому разі якби не дзвінок унизу, що сповіщав чиєсь прибуття, я певне переплутав би їхні руки і, мабуть, цілував би волохату лапу, а маленьку беззахисну ручку боляче тиснув би в розпалених долонях.

Я вибіг з кімнати в коридор, наштовхуючись на якусь жіночу постать, що пахнула нетутешнім запахом. Вже відчиняючи важкі різьблені двері, я почув серед привітань своє ім'я. Але я був уже далеко. Я котився в «Качиний діл».

* * *

Признаюсь, я чепурився свідомо цього вечора, і Чуб обкинув мене здивованим поглядом. Очевидно, кидалось увічі моє темне убрання, таке, як каже Нечитайло, на кожну пору і кожну нагоду, до непристойности білий комірець, волосся причесане, черевики з блискучими носками.

— І пахнеш, як претенсійна панна! Що це? Бузок, фіялки?

— Білий тютюн, хіба не відчуваєш, — з повагою відповів Роман, виливаючи на себе половину пляшечки. Йому смішно, але використав нагоду, поспішаючи до чергової нареченої. Пішов. Вийшов з «долу» й новий мешканець, «геніяльна дитина» Юра. Ми залишилися з Чубом самі. Тоді він висипав на стіл з портфеля книжки. Одну подав мені. Це було «Сольо в тиші» — мої поезії. Я хотів щось нарешті сказати:

— Ці мої… твої… поезії…

Але Чуб перебив:

— Ти пиши. Те, що ти хочеш сказати, нецікаве. Напиши римами те, що хочеш виявити, буде цікавіше, а так базікаєш…

І я не базікав. Бо й що можу сказати моєму другові за те, що він видав мої вірші, що приніс мені їх? Мені трохи шкода Чуба. Він же не жалів труду, з такою радістю приніс ті книжечки, які напевне, крім нього й мене, нікому непотрібні. Хто їх читатиме? Хто їх захоче купити? Чуб шукав у моїх очах paдости, але я дивився кудись убік, ніби розглядав книжку й мовчав. Хотілося щось сказати, але що?

— Ти готовий? — не дочекавшись від мене й слова, питає врешті Чуб.

— Так, можемо йти, — і я з радістю визволяюсь з прикрої мовчанки. Я спішусь до каварні, до тієї каварні, до якої також не хотілося йти.

Надходила дев'ята. За столиками сиділи журналісти, малярі. Зсунувши декілька столиків докупи, сиділи анумівці. Чуб всунув Нечитайлові книжку, другу Непікассові, секретарці і ще комусь білявому. Дивились, плескали в долоні, вітали нового поета між малярами, показуючи на мене. Я всміхався, протирав окуляри, що заходили парою. Мене посадили. Біля мене зарухався Нечитайло, вийшов комусь напроти і за хвилину привів якусь панну. Коли я нахилився до її руки, мене обвіяв запах знайомих звідкись парфум. Це були ті дивні пахощі з передпокою мого моделя, які я відчув, коли розминався там з незнайомою. Я й не дуже помітив, якою була на вигляд ця екзотична квітка. Мої невдячні окуляри поскупили мені навіть обрисів її обличчя. Це була якась жіноча постать, закрита фантазійними берегами модного капелюшка.

Долинський кинув ілюстровані журнали і перелистовував моє «Сольо», Чуб рисував портрет прибулого з Варшави поета, Непікассо закликав до порядку нараду, але секретарка підсіла до дівчини в химерному капелюшку й говорила про музей «Уфічі». Дівчина обізвалась, пригашуючи цигарку. Від тієї хвилини я слухав тільки її голосу, часто в гаморі не розбираючи слів. Я присунувся ближче. Вона говорила про річку Арно, про Лувр, згадувала мюнхенську пінакотеку. Сягаючи по чашечку з кавою, вона виголошувала зухвалі погляди на мистецтво, стилі, школи. Вона, захоплена безголовим грецьким торсом, згадувала про Вікторію Самотракійську як про символ мистецтва наших часів. Мілоська Венера, на її думку, ідеал філістрів, а в Джоконді вона бачить менше краси й чару, ніж у портретах Ботічеллі. Коли Нечитайло боронив захоплюючу лінію Енгра, вона засміялась:

— Бо ви не бачили Моділіяні!

Нечитайло замовк, довгий час дивився на неї, а коли розмова перестрибнула на жіночу моду Парижу, звертаючись чомусь до і мене, голосно промовив:

— Коли я назвав нашу Наталку «півтори жінки», то я свої слова можу підперти сильними аргументами: цілою жінкою вона вже є в тому капелюшку. Звідки? З Відня. В сукеночці паризького крою і так далі. А половина, яку я додав, є в її самопевности. Принишкніть да Вінчі, великі майстри Відродження, бо Наталка каже, що вашу славу породили сноби! Ховайтесь у мишачу нору, форми неоклясиків, бо Наталка вас засоромить, показавши простоту модерністів! Я слухаю її слів з захопленням. Я за зухвалість, я за дерзання! Наталочко, ви півтори жінки!

Вона проголошувала тези, до яких доходили ми після багатогодинних дискусій. Я знову протер окуляри. В неї темні очі, гарно обрисовані губи, — личко бліде, сама тоненька.

Долинський шепче:

— Тоненька, як шнурок.

Довго поза північ тривало засідання. Чуба вже давно не було. Нечитайло пішов до сусіднього столика, до якогось пана з оригінальним обличчям. Дівчині треба було йти на далеку підміську вулицю, хтось з нас мав би провести її додому. Я чекав, може, хтось заявить бажання, але таких не було. Той пан, що сидів з Нечитайлом, мав печальні очі. Він приваблював своїм обличчям. Я підійшов до столика, мов заворожений. Але він, почувши від Нечитайла, що я маляр, що я модерний маляр, ледве зволив глянути на мене. Зате я, почувши його прізвище, прикипів до місця. Це був той маг, якого ідеологія абсолютно оволоділа молодим поколінням. Ось як виглядав той полум'яний трибун. Намалювати б те обличчя, надхненне ненавистю! І неспокійні пасма чорного волосся на скронях, очі, обведені печальним фіолетом, і рівну лінію носа з роздутими, як у коня ніздрями. Зовсім, як на старих візантійських іконах! Я надто довго стояв напроти нього і вдивлявся в те юпітерське обличчя, аж Нечитайло мене опам'ятав:

— Ось що, пане товаришу, відведете Наталку додому. Вона живе близько біля вас. А я ще трохи почитаю… — і пішов до іншого стола, не слухаючи моєї відповіді. Пантократор грізно нахмурив гострі брови, коли я несміливо вклонився. Під дзеркалом сидів такий готовий модель: якийсь пан з малесенькою борідкою й вусиками а для Мопасан. Кучер'яве фарбоване волосся підтіньовувало його вродливе обличчя, а чорні, південні очі дивились з підозрінням на анумський стіл. Чуб оповідав мені про нього, буцімто він писав працю про іконостаси двадцять років, жив тією працею, а тепер не може знайти ніяк видавця. Він підозріває, що на шляху до його успіху стоїть знавець церковного малярства, Комар, і дуже його ненавидить. А тому, що Комар був критиком в АНУМ-і, то й ми всі були йому смертельними ворогами. А критик був справді вдумливим і глибоким. Про високу пані, що сиділа під вікнами, казали, що це єдиний знавець української порцеляни. Вона бідує, живе хтозна як, бо її чоловік був соціялістом, виїхав у Київ та там і пропав. Поблизу сходів сиділи редактори й читали німецькі газети. Один з них — маленький, другий — височезний і цибатий, видавали журнал для потіхи безсонних.

А взагалі тут сиділи окремо «католики», окремо «ліві», окремо «інші». Я все те спостерігав, ніяк не наважуючись заявити Наталці, що ми, либонь, сусіди й додому підемо разом.

— Ні, ні, не турбуйтесь. Я знаю Львів. Я звикла сама ходити. І година не така вже пізня. Ні, я не боюся. У Парижі ми…

А, проте, ми пішли разом. Я повторив Нечитайлові слова, що ми з нею сусіди. Я. ходив з поверху за нею, трошки затуманений запахом, що йшов від її незвичайного одягу, і тим вечором у задимленій каварні. Перед моїми очима мигтіли постаті й обличчя. На сірій плямі вражень яскравим рисунком обрисовувалася голова Пантократора, за ним замазувалась чорнена чуприна й жагучі південні очі, атлетична постать рум'яного поета, що скидавсь на оперного співака, а побіч мене тремтів на вітрі, заслонений капелюшком, тендітний профіль.

Ну, гуляємо! Нечитайло повів мене на баль. Він думає, що навчусь танцювати отак за одну ніч. Він думає, може, що я танцюю й захоплений балями. Це не був звичайний баль, а баль преси. Тут він гадав мене силою впровадити в гущу особистостей. Але я не бачив нікого. Навіть королеву балю я ледве доглядів. Моєї королеви не було. Я розмовляв з худенькою жіночкою, що так цікаво пише про Китай. Вона так звикла до теплого підсоння, що в нас вона холоне на кригу. Ми пішли до буфету загрітись. Там було замішання. Це Кобрин пив і випив забагато. Ох, він, мабуть, був дуже п'яний. Ніхто не міг витягнути його з буфету. Долинський сказав до мене:

— Як би то його якось витягнути додому? Він уб'є свого улькуса!

Кобрин був заплаканий, щось говорив, але його ніхто не слухав. Тоді Долинський замовив у музикантів військового марша. Люди почали маршувати довкола залі, зайшли до буфету, Кобрин помаршував і собі в залю, з залі в коридор, а тут накинули ми на нього пальто. Долинський і я повели додому. Тримаємось за руки всі три, йдемо мовчки. Раптом Кобрин заплакав. Це не був плач п'яного. Він на морозі зовсім протверезів. Він щось пригадав собі. Хлипав і ридав:

— Яке горе, яке горе! Я маю листа. Він дома, цей лист. Зайдемо, почитаємо. Не віриться. Листа з Москви дістав, що Павла Коменданта вбили, мого побратима вбили, вбили, вбивають усіх у Києві, в Україні. Не віриться, не вірилось, а ось маєте. Я вірив. Я знав не одне. З газет знав. Але газети одне, а тут лист. Це вже кінець.

Долинський просив:

— Не треба, не плачте.

Я не міг дивитись, як ридав той ентузіяст. Я сам хотів плакати.

— Я не плачу. Та що там сльози! Я не плачу, що згинув Павло. Це ж гине Україна! Наша культура, наша субстанція. «Образотворче мистецтво» вже не виходить. У книгарні бачив «Іскуство» — Україну позасилали, розбили.

Я до болю відчував звуки музики там, на балі, як похоронні марші. І я ридав би, але ми з Долинським мусіли триматись. По стрімкій Коперниківській вулиці, притулившись, стиснувшись один до одного, ми втрьох йшли, опечалені, розбиті. Коли наблизились до Кобринової хати, він не хотів залишитись сам. Він просив, щоб ми зайшли. Його родина спала, ми стояли тихо в малій робітні. Він чогось шукав. На одній полиці лежали книжки, що їх видав Павло Комендант, з віньетами Кобрина. З якогось фото глянуло на нас енергійне обличчя расового українця. Це був розстріляний. Ми перелистовували книжки, журнали.

— Жорж Діндо, різьбярка-терористка! — гірко засміявся Кобрин. — Вороги народу — бойчукісти Наліпинська, Сахновська, Кравченко. Пригадуєте виставку нашої графіки у Варшаві? Досі вся Польща копіює їхні праці. Або. Падалка, Седляр, Азовський! Ціла школа в Польщі, а їх на Соловки чи куди там, тих прекрасних майстрів свого діла. Падалка носив старовинну українську зачіску, ну, козак! А всі мали в крові Україну і вливали цю кров у своє мистецтво. Оце вам органічне мистецтво — хай тематика на замовлення. І Москва зрозуміла. А дехто з наших і досі не вірить. Ех, якби міг, підклав би динаміт під сецесію!

Долинський позаписував собі відомості для преси, Кобрин з прикметною жвавістю присягав, що видасть довідник розстріляної культури:

— Фонди витиснемо! Ми витиснемо, ви побачите. Ми утривалимо бодай світлини для історії, для науки!

Я потиснув йому руку, відчуваючи безмежну глибінь любови до нашого мистецтва в тієї дрібненької людини з болючим шлунком. Коли я зайшов у «Качиний діл» удосвіта, — якими бідними, відкольорованими здалися мені праці мої та моїх товаришів! Розбілюваними, розсіруваними, несміливенькими, немічненькими видались мені ці етюдики, ескізики, картиночки й малюночки… Я хотів шпурнути ногою цю скриню, що підпирала картину Сильнявського, від якої голова могла розболітись. Хотів побудити сонне хропуче братство. Хотів крикнути й гукнути! Але я витягнув хустинку з кишені й тихо заплакав. Що ж, і я був сьогодні на балі…

* * *

Від тієї незабутньої ночі, коли я сам відводив мою екзотичну сусідку на Кульпарківську дорогу, до малої вілли в трояндах, минуло стільки часу! Скільки? Здається, дуже-дуже багато. Велика відстань часу.

Скільки разів ходив я темної ночі Листопадовою вулицею, малими покрученими провулками, що виходили в глухе підміське поле, потім ішов темним полем. Ставав серед того поля, приголомшений думками, що заступали дорогу. Ті думки були мені завжди вірними друзями.

Ген за полем, серед довгої вулиці, стоїть вілла, що пахне трояндами. І вона там. Моя Наталка. Вона має надзвичайну пам'ять. Пам'ятає, який мистецький твір, якого автора, на якій стіні висить і якого музею. Вона цитує уривки поетів саме ті, яких їй потрібно в розмові, Навіть мої! Ніколи я не думав, що мої вірші підпиратимуть чиїсь тези. Чи Наталка мудра? Чи вона гарна? Я її, очевидно, кохаю. Так думаю, стоячи сам один у темному полі, залишивши вдалині віллу старого пенсіонера, що вирощує троянди. Завтра прийду сюди коло шостої й сидітиму з Наталею на плющовій канапі та говоритимемо про мистецтво. Як гарно говориться про мистецтво з Наталкою. І, може, нарисую портрет, невеличкий ескіз, олівцем?

Було спокійне передвечір'я, коли я з трохи зболілою головою від цілоденного малювання в «долі» виринув з широкого тихого поля перед будинок «з мрій і снів», як писав Богдан. На диво — з вілли лунали голоси, а перед ворітьми, по чистенько заметеному пішоході, вітер котив сіно. Гості, ще й які гості!

Ми куримо цигарку за цигаркою. Наталка потискає мені руку, наче б вибачалась. За столом сидить якийсь літній пан у подорожньому плащі, а біля нього ще один у зеленій мисливській куртці. Цей мисливий відрекомендувався з достойним уклоном:

— Барон де Люка.

Я бачу себе у високому дзеркалі серед громади нетутешніх. І думається мені, що я якось добре допасований до них. За моїми плечима стоїть високий студент, беззубий, з червоною м'ясистою губою. Струнка панна заклопотано вигладжує блюзочку. Пан у плащі про щось швидко говорить з господарем. Говорить дуже багато. Я не чую його слів, лише бачу пожвавлені рухи його губ. Барон де Люка кидає зосереджений погляд у кухню. В чепурну вітальню також якимсь дивом прибилося з далеких сторін пахуче сіно і лежить клаптями на дзеркально-блискучому паркеті. Наталка потиснула сильніше мені руку. Я слухаю.

А вони говорять про яйця, про покладки (так називаються вони в нашому селі). Але це не про ті яйця, що лежать у моєму кошику в «Качиному долі». Де там! Говорять про експорт, про високі прибутки, про реалізацію ідеї. Говорили, головним чином, гості, піднесені, схвильовані, вражені цією реалізацією до найглибших глибин, аж доки з кухонних дверей не вихилилась заклопотана голова в баранячій шапці. Це всеробітько Іван з чорним вусом. Він приходить із страшною вісткою. Це видно по його очах. Навіть чарка горілки, яку він випив у кухні, не погасила його стурбованости. Він боїться оприлюднити недобру вістку отак собі, звичайно, бо бачить чужого чоловіка. Цей чужий — я. Очі всеробітька ховаються переді мною з пошаною за підпухлі повіки. Чоловіче! Коли б ти знав, який я недалекий від отих невдалих комерсантів! Що я, може, ближче стою до барона де Люки, ніж ти, всеробітько!

І він зважується:

— Яєць нема!.. Яєшня…

Розмова раптом обривається. Комерсантам жах перекошує обличчя. В очах проблискує свідомість катастрофи.

— Що? Як?.. Кажеш нема?.. Ох, немає реалізації!.. Яйця, яйця… — і по хвилині, зовсім спокійно: — Пропало, га? Що ж, пропало все! Але чекайте, — промінчик надії пробігає по змертвілому лиці комерсанта, — почекайте, я забезпечив! Ага! Дирекція залізниць заплатить мені потрійну вартість! Це вже щось є.

Барон де Люка зривається з-за столу:

— Я піду з тобою. Знатимуть, з ким мають справу. Говоритиму я, барон де Люка!

— Та яке ми забезпечення зробили? — каже по хвилині Іван. — Пан написали на скрині «Осторожно, яйця»! Такої остороги й заєць не боїться!

Барон де Люка вхопився за живіт і з криком вибіг з кімнати. Пан у плащі кинувся до Івана і почав випихати його за двері:

— Негіднику! Що ти наробив? Ігі, з такою вісткою! Було собі тримати її за зубами! Потрібна вона комусь? — і він упав у глибокий фотель.

Барон з'явився у вітальні з дуже неспокійним лицем. Ледве переводячи дух, прохрипів:

— Я стояв перед хатою, їхав якийсь мотоцикліст і…— він не докінчив, бо Наталка не стрималась від дзвінкого сміху. Сміх заразливий, ми всі почали сміятись за нею. Найголосніше сміявся барон.

Після того про яйця вже не згадували. Господар запитав Івана, чим вони приїхали і, довідавшись, що залізницею, похитав зажурено головою.

Темною ніччю блукав я в темному полі, повному гомонів. В руці тримав колючу квітку.

* * *

Лежу знову на ліжку і вдивляюсь у нерукотворний рисунок під стелею. Це дає мені відпочинок і наводить лад у розбурханих думках. Чи не поїхати б мені на село? В думках пишу довгого листа в Розлогу, коханому братові моєму, щоб знав про все, що діялось від мого приїзду до Львова. А діялось чимало.

Портрет стояв на мольберті, викінчений, у рамах. Добрі рами, золотаві, підбілені. Ми сиділи з моделем напроти нього. Вона була оживлена, сміялась, то поважніла, багато говорила, прикурювала цигарку від цигарки. Коли я хотів відійти, бо вже вечоріло, вона затримала мене.

— Куди ж так? Я запросила ваших і моїх приятелів, — зап'ємо портрет!

Що ж, я залишився. Прийшов і справді Нечитайло з Кобрином. Господиня являлась в щораз то новому перевтіленні: то щебетала, то начебто задумувалась, хмурила густі брови. Гості дивились з захопленням на неї й не знали, кому віддати перевагу — особі чи її портретові. Вони вітали мене з успіхом, а від неї не відривали очей. Кобрин не міг пити, його боліло, але він з гумором розповідав сплетні. Мене засоромлювали їхні похвали, хоч, правду сказавши, мені приємно було. Я мовчав, не знаючи, що сказати. Від хвилини, коли почав малювати цей портрет, я втратив смак до розмов про мистецтво. Нечитайло підвівся із свого стільця і, немов продовжуючи обірвану розмову, поважно й задумано тягнув:

— Так, це починається в нашого милого колеги критичний вік. Це такий, пане добродію, вік, що людина зробить тоді або щось особливе або… Знаєте? — додав по довгій перерві трохи стомлено: — Я мав сьогодні, ви не повірите, такий еротичний сон…

Ми зареготали, а Кобрин злякано закліпав повіками:

— Та куди, куди! Еротичні сни в старигана. І не повірю. Помру від сміху!

Нечитайло повернувся до торта, що чекав нашого апетиту. На торті посередині біліла жива троянда. Він сказав:

— Покласти на цю смаковиту кулінарію живу квітку, для того, дорога пані, треба неабиякого смаку! — і похилився над ручкою задоволеної пані. — Це шедевр! Ви мистець, ви мистець!

Пані глянула на мене й відповіла з робленим докором:

— Перебуваючи серед мистців, — усякого наберешся…

Проте її голос не був такий веселий, як раніше. Я глянув на її очі, і мені здалося, що вони ще вологіші, ніж звичайно.

Сумні були очі нашої амфітріонки! Але я не хотів смутку того вечора. Я хотів бути веселим у товаристві веселих приятелів. Поглядав я часто на важкі двері з левиною голівкою. Кожний мій такий погляд спостерігала моя модель, і її чарівне цього вечора личко затяглося темною хмаркою. Я не міг не дивитись на двері. Я чекав, що прийде Наталка, але вона барилася. Я ставав неспокійний, розгублений, закривав хустинкою уста, шукав чогось по кишенях. Невже Наталка не наш приятель і не прийде сьогодні? Та кого було питатись? Я мусів себе тримати в руках, щоб серед байдужої розмови не кинути стурбованого, незручного, відірваного запиту: чому Наталки немає?

З-за важких дверей повіяло холодом. Не вже їх хтось відчиняв. Я слухав у напруженому рипі воріт, там, на вулиці, не чуючи нічого іншого. Але хтось ці важкі двері старанно причинив. Тоді я заспокоївся: моєї дівчини сьогодні не буде.

Ми випили шампанського. Нечитайло гриз пелюстки білої квітки. Розповідав, що такі смачні білі пелюстки запікала його бабуня в пуховому тісті. Він гладив руку мого моделя. Вона повеселішала, вона сяяла. Кобрин, пустуючи, читав оду до собачки. Сміявся і я, повеселішав, бо ода була дотепна. Ми стукнулись чарками з моїм золотим моделем. Тримали чарки в дрижачих руках і дивилися одне одному в вічі. Я хотів «проспівати римами» те, чого було надто в моїй душі, але схаменувся. Похитуючись, перейшов я довгу кімнату і, минаючи двері, закриті важкою завісою, вийшов на балкон. Нічний холод ударив мене в розпалену голову. Мені хотілося крикнути або заплакати. Чого мені хотілося? Я не знав і не хотів навіть згадувати. Мені було гарно. Так ще ніколи не було.

За плечима шелеснула сукня, і хвиля запашного волосся торкнулася моєї шиї. Гарячими руками вхопив я жінку й без пам'яті цілував. Вона почала вириватись з моїх божевільних обіймів, просила, шепотіла, але я не слухав. Крикнула: — Пустіть! Божевільний, ідіть!.. — Я не пускав і не думав пускати, проте вона вирвалася, стиснувши мені руку, і залишила мене самого на балконі. Я схилився на кам'яне поруччя. Внизу побренькувала гітара, і гомін голосів допливав з нашого «долу». З тими голосами змішувалися розмови за моїми плечима в атональний концерт. Вулиця, що виринула з-під ніг, меркла під тьмяним світлом єдиного ліхтаря. Вулицею гнався віз з білим конем. Білий кінь, як на картинах Чіріко, пустився навскач по опустілій вулиці.

Моє бажання, придушене тими нежданними поцілунками, помчало й собі навскач у тиху далечінь ночі.

* * *

Це вже третій лист прийшов із Сновидова, і лише на останній я відписав. То було миле й настирливе запрошення — приїхати туди.

Напливало літо. Я рішився поїхати. Переписав із старого записника вірша, того вірша, що його Наталка любила. І тільки в «постскриптумі» дописав, якого дня виїду зі Львова. Антоша провів мене на станцію і подав крізь вікно мою касету, коли поїзд уже відходив. Проходжуючись з ним по пероні, я був забув її на лавці. А це ж було все, що я взяв з собою. Антоша похитав кудлатою головою й пішов. Поїзд, спроквола прискорюючи біг, минав місто.

Далека дорога до милої небоги… Поїзд з трудом волоче колеса, пронизливо кричить паротяг, вповзаючи на станції. Довкола мене, в загальному переділі третьої кляси, весело й гамірно. Якісь новобранці чи просто хлопці співають вигукуючи пісень, позакладали всі вікна. Хтось крутить на розстеленій газеті цигарки, хтось товче яйця й кидає шкаралущі мені під ноги. Хтось обгризає курячі стегна та розсипає по животі хлібні крихти. Літній день підіймається понад пагорби й долини, понад низенькі хатки й високі тополі на межах. Я приссався до тієї радісної прозорости над замріяним профілем галицької землі. Захотілося вигадувати гострі вальорові зудари на тому сріблисто-салатному килимі, підбирати контрасти фарб, то замазувати краєвид серпанком прозорого лязерунку. І так вдивляючись у простір, я забув про все, навіть про голод, що, збуджений апетитом моїх товаришів подорожі, починав дошкульно докучати. А поїзд волікся ліниво.

Пополудневої спокійної години приїхав я на вузлову станцію і, щасливо зловживши сполучення, пересів в інший поїзд. Кілометрів небагато переді мною, зате часу дуже багато.

Коли на Синювате небо вискакували одна за одною бліді зірки, я мчав з Золотого Потоку дорогою серед піль і лісів. В освіжливому вітрі, що йшов з лісу, від того білого туману, який плив низьким берегом Дністра, я, підганяючи млявого Пегаса, відчував біля себе Наталчину близькість. Що вона робить? Чому сама не приїхала цим фаетоном під мури старого замку, а послала скісноокого візника, може, татарина? Кому звіритись, кому признатись, що мені до душі ці краї наддністрянські, що я сп'янів цим пахучим краєвидом? Татарин ставиться до мене з більшою байдужістю, ніж до своєї кобили. Темрява густішала. Тільки блимали стіни низеньких хаток, наче фосфоризовані. Ми загуркотіли на головній вулиці сонного села й зупинились.

Переді мною, в темряві веранди, стояла дебела дівка з буханцем хліба й мисочкою солі. Виглядала вона, як велична каріятида, що підпирала заплетеними в чічках косами піддашшя, де кудкудакали розбуджені кури. Хтось невидимий обсаджував хату димком матіоль і полину.

З нафтовим смолоскипом вийшла моя Наталка й достойно, як господиня, ввела мене в освітлену й людну вітальню. Тут стіл був заставлений до сільської трапези. За столом мене гірко зашкребло, що я не сам, не єдиний тут гість. Долинський купав вареники з вишнями в сметані, Лобода жартував з дівчатами. Вони зраділи моїм приїздом, а я сів насуплений, як сич. Наталка, бачучи мою розчарованість, привела мене швидко до порядку, пригадавши два невідписані листи.

В другій кімнаті пахнуло полином (проти бліх). Там висів портрет Гірляндайо. І полин, і Гірляндайо, і Наталчина бабуня, власниця портрету, що сиділа на ліжку, як живий портрет того солодкого майстра Відродження, заспокоїли мій нерівний настрій. Я дозволив себе посадити до сільських вибагливих страв, я слухав старосвітщину з уст говіркої бабуні, я слухав, розмріяний, неповторну пісню про чорноморця, яку співали дівчата на темній вулиці, немов скоморохи, для нас, бенкетуючих на вишневих варениках.

* * *

Похмурий день і високий берег. Берег і річка, як з картини Моне. Лобода і Долинський малюють, а я ще не розгойдався. В Долинського соняшники й кукурудза, багато ультрамарини. Лобода малює хмари, наче кінський табун. Малюючи, кидає оком на Настю-каріятиду. Не може ніяк намовити її, щоб позувала.

Наталка пере на річці. Вона в жовтому купальному костюмі, темний загар і яскраво розмальовані губи. Чому Долинський сказав, що вона, як шнурочок? Малюю і я нарешті. Кладу жовті плями на воду, на берег, на небо. Товаришів немає — пішли кудись полями. Відгомін з того берега несе якусь привабу. Наталка вже не пере, а плаває. Я відчуваю втому. Пейзаж, здається, сирий. І в мене з'являється велика охота кинутись у воду. Вода чиста, прозора, велична.

Біжу спадистою стежкою до води. Наталка на середині ріки. То виринає з гадюками мокрого волосся на плечах, то поринає під зеленкувату течію. Пливу теплою вигрітою водою до неї. Вона тікає. Відпливає ген аж до того берега. Там нікого немає, навіть пастушків, навіть корів. Тільки орли одні ген високо в рожевих скелях, і маленькі гадючки тікають від наших мокрих слідів.

— Наталко, ти гарна!

— Який ти говіркий! Я тебе таким не знаю. Чи то не наше повітря так на тебе вплинуло? — вона відмахує із скронь волосся, що пахне водою.

Я милуюсь рікою і дівчиною. їй, очевидно, приємно слухати, що її краса нерозривна з красою тієї ріки.

— Мавка…

— А ти казав: — Шнурочок.

— Я тільки переказував, я не такий дотепний. Але ти, власне, така…

— Яка?

І я вагаюсь. Я приглядаюсь до неї з такої близької віддалі, що в мене з'являється бажання вхопити її в обійми, але волію бути стриманим і втішати її словами, в яких висловлюю безмір мого захоплення її красою. Я знаю, я маю той сьомий чи восьмий змисл доцільности і я її вщасливлюю. Блаженність уділяється й мені. Під ногами вода, над нами скелі, а просто нас — мій пейзаж.

— Який він?

— Невдалий.

— Не вірю. Все, що ти робиш, чудове! — вона зірвалася й спотикається. Падає на гостре червоне каміння. З її гарного стегна спливає ниточкою кров. Схиляюсь до червоного слідка і спрагло цілую подряпане місце.

«Колола пальчики шипшина,

устами ссав солодку кров…» — хоче пригадати далі Наталка, але я не слухаю. Я цілую гладеньке стегно, що пахне дністровою водою, цілую очі, яскраві губи з запахом нетутешнім. Цілую до безтями!

Ми сиділи обнявшись, під колючим кущем глоду, але нам не сиділося. І не знаходили місця серед скель і води під лагідним річковим вітром.

На тому боці виростають постаті. Наталка їх пізнає. Скачемо в воду і пливемо до Долинського й Лободи.

Вода прохолоджує тіло, ми трусимось, але бажання зосталося палке, хвилююче. Я думаю про ці хвилини на березі, чарівні, неповторні. Чи я чого не проґавив? Наталка шепче: — Кохаю… Отже, не проґавив. Біжу за нею піщаною косою.

— Брехуне! Невдалий пейзаж! — гукає вона. — В тебе, я тобі вже казала, немає нічого невдалого, крім…

— Крім? — я злякався.

— Невдалого вибору…

— А все-таки пейзаж Долинського кращий!

— Забагато жовтого в тебе, — сміється він, дивлячись на дівчину. І дивиться так, що в мене з'являється бажання кинути його у воду, туди, де вири.

* * *

Після обіду пішли ми з Наталкою в приходський сад, бо приїхав її дядько. Вона була в широкому капелюсі проти сонця і читала під дубом якусь книжку. Капелюх, а ще більше дуб, були цікаві, і я зробив рисунок. Наталка ніби читала, насправді ж лише чекала, коли я почну малювати, і я почав. Малював до заходу сонця. Коли світло стало мінятися, я сидів і дивився проти себе. Наталка не ворушилась. Читала вголос Дікенса. Я милувався її голосом, Дікенса не слухав. Дядько, що досі спав після дороги, прийшов до нас. З його приходом охота кінчати портрет безповоротно пропала. Його, його малювати! Оце вийде портрет! А я захопився капелюшком! Чуб напевно був би тієї самої думки. Наталка, звичайно, вдоволена. Пригадалася моя золота моделька. Дивні жінки! У них завжди більше амбіцій, ніж поривань. Чому б не малювати Наталці? Дядько каже, що в неї багато талантів, але найбільший — це її жіночість. Я про це ще не думав, хоч, очевидно, дядько має рацію. Завтра малюватиму його. У нього порівняно молоде обличчя, але затиснуті губи під довгим, якимсь французьким носом, без зубів (він утратив їх від цинги в Сибірі). Тому його обличчя позбавлене змисловости, аскетичне, середнєвічне якесь. Небагато таких облич бачив я у нас!

Ми сиділи й слухали соловейка. Соловейко співає в саду, підстриженому, як Шенбрун. Прийшла старенька паніматка. Вона тільки що позбулася роботи: стригла вівці. Дядько просить її заграти «Мрії» Шумана. Вона грає. Пахне якась квітка, що обростає веранду. Вона називається центифолія. Дядько згадує про подорожі по далеких краях і розповідає це так, наче б читав книги. Я слухаю бриніння мух, що продовжують резонанс після затихаючих звуків фортепіяну. Наталка замріяна. Я щасливий.

Така дивна ніч. Я не можу заснути. Не спиться й моїй дівчині. За завіскою, в її відчиненому вікні, світиться світло. Воно падає на темну сільську вулицю неспокійною плямою. Воно заворожує мене. Я тихенько гукаю. Хотів би викликати її із спальні, що пахне полином. Мій тихий оклик вибухає серед ночі гучним криком. Ховаюся на піддашшя й сполохую якогось кажана. З вікна вихиляється темна голівка… Мить — і я перенесу Наталку з її дівочої кімнати на пусту вулицю. Але ж селом уночі неможливо гуляти. Он з того кінця йде поліцист у лунких чоботях, що світить собі карбідовим шипучим ліхтарем. Ми з вітром, що йде від річки, несемось у сад, під старий дуб, у росяну траву. Грабиновий живопліт та високі сосни ховають нас від зірок. Обоє тремтимо.

— Тобі холодно, ти тремтиш, Наталочко?

— Ні, я ні, це ти, любий…

Мабуть, цієї завороженої ночі я скажу Наталці більше, ніж досі говорив. І Наталка наче чекала чогось несподіваного…

В росяну траву падають яблука. Ми, охоплені забуттям, обсуваємось в траву. З цвинтаря кричить пугач. Наталка злякалась.

— Це любовний крик, не тривожся, мила…

Мені здається, немов це мій голос, мій крик. Я кричав би, як той пугач, так просто, так вимовно. Але дядьків курінь тут близько, і зорі вже меркнуть над нами. Ще трохи й світатиме.

Підводимось з вологої трави й минаємо яблуневий сад, стежку попід курінь, шенбрунські шпалери. Минаємо цвинтарні ворота, що скриплять під вітер, і ми вже на дорозі.

— Наталю… — у голос налилась уся моя туга парубоцька, мої слова, просякнуті мільйонами ніжностей. Але слів небагато. її личко, опухле від поцілунків, палає на досвітньому вітрі, очі сплющуються до сну.

— Спи ж гарно, щастя моє! Спи спокійно, — шепчу вже на підвіконні. — Надобраніч!

З цвинтаря лине крик пугача, я слухаю його спокійно і втомлено. І мені пора прилягти.

* * *

Неділя в Сновидові — відірваний день. її немає в календарі, її немає в ніякому іншому місці на світі. її не було в моєму житті і ні в чиєму.

Починається ця неділя кудкудаканням рано-ранесенько. Трошки згодом бамкне дзвін з маленької дзвіниці над берегом. Несміливо він починає, та вже, як розійдеться, не вмовкає — дзвонить у чистому повітрі й співає.

Церковця стара й маленька, як столітня баба. Вона ледве може помістити кілька важливіших осіб, що беруть участь у священнодійстві, решта, що пливе сюди, на берег ріки, в надзвичайних старовинних одягах, ще княжого крою, вишитих і витканих натрудженими руками, без образ займає своє місце проти безхмарного неба. Вони звикли молитись на вільному річковому вітрі, в пахучому просторі, маючи перед своїми очима образ маленького храмика. Спів розходиться поміж соняшники й кукурудзу, по морвинових гаях, іде попід старі дуби.

Я співаю самуїлку разом з тією громадою, що пахне сонцем і соняшниковою олією, вклякнувши на легкому поросі вулиці, гарячому й запашному.

Наталка стоїть навколішках у захристії, трошки сп'яніла, як каже, від кадильниці. Вона проказує за дідуньом і за безголосим дяком таємні слова молитви.

Після богослужения нас чекає стіл, заставлений гарячо-жовтими стравами. Багатство наддністрянської землі: рум'яна кукурудзяна каша лежить пірамідою на мисці, бурштиново-прозорі курчата, дині, морелі… До того ж тисові підлоги та золочені рами зчорнілих образів.

А вийти з їдальні на веранду, — тут уже кольори не ті. Тут все ізмарагдове, як ізмарагдова панорама потойбіч ріки. Прозоре виноградне листя закриває бляшаний дах, агава посередині французького травника під соснами, даль голубіє синюватим берегом з рисунком рожево-салатних, тонко нарізаних нивок. І ген-ген далі, в сизому небі, обриси Карпат.

Наталка шепче:

— Підемо туди, в гори?

— Підемо! — я запалився бажанням іти туди, на південь, до тендітних горбиків у хмарах, кинувши без жалю провансальський затишок. Лобода лагодить наплечник, Наталка підбиває черевики надзвичайними бляшками, обіцює нам незабутні емоції від тієї мандрівки до гір. Ще чекаємо святого Івана, щоб побажати дідуньові, якому до сотні небагато залишилось, кріпкого здоров'я, і тихими ночами, незаспокоєні щастям, мріємо про мандрівку. Дядько сміється лагідною усмішкою людини, що всього торкнулася серцем і переміряла розумом — хіба там, за обрієм, знайдемо щось краще, величніше від старого саду?

Але я нікуди не пішов. Я залишив над рікою збентежену мавку, мої невисохлі картини, моє незаспокоєне бажання і вимріяне щастя та подався лінивими поїздами до Львова. Бо Чуб написав, що Богдан захворів і лежить у санаторії. Ніби був після операції. Я від тієї хвилини не заспокоювався. Наталка бачила мої зажурені очі й пустила мене.

— А, може, й справді треба тобі їхати, доки не пізно?

Після золотистого погідного села, яким сірим з чорними тінями, яким пустельним видається Львів під час вакацій!

Просто із станції побіг я Городецькою вниз. Біг, аж доки не зупинився перед будинком, в якому жив поет. Відчинена широко брама, закрите шторою вікно Богданової кімнати ворухнули в мене недобрі думки. Я вже знав, я відчув катастрофу. І не насмілився зайти в цю широко відчинену браму. На стіні висів некролог, я навіть не читав його. Не читаючи, я вже знав, про чию смерть він сповіщає. Я приїхав запізно. Чого я шукаю тут?

На тлі чорної ями виринула ясна голівка, біле обличчя, і знайомий мені голос прощався з кимсь:

— Я вже піду, цілую ручки…

За тонкою постаттю в чорному вихилились інші і німо дивились їй услід.

Я пішов слідком за нею. Йшла схиливши голову, поволі, немов спотикаючись, і я швидко догнав її. Що ж я мав сказати? Чим облегшити горе, яке й мене починало печалити? Може, залишити її саму з її горем? Але вона оглянулась і пізнала мене. Я запитав а, куди вона йде і, не чекаючи відповіді, запросив її до нас. Мені було відомо, що вона нікого у Львові не має. Трохи подумавши, зважився взяти її під руку. Ішли мовчки. Я думав про Богдана. Напевне й вона про нього думала. Вже поблизу хати в мене з'явився сумнів: а, може, там нікого немає?. Але там були всі. Був Чуб з дружиною, був Нечитайло, Галина, Роман, Антоша. Прийшли сюди просто з похорону. Всі були сумні, заплакані. Мого приїзду, здавалося, й не зауважили. Я відсунув столик і посадив Софію на ліжко за столом. Чуб тиснув до очей мокру від сліз хустину. Галина гріла воду на чай, кудись виходила, щось приносила, господарила.

Софія підняла чорну заслонку, що звисала на носі й, очевидно, заважала їй. Вона зідхнула. Чуб відірвав долоні від очей, перестав схлипувати й запитав панну, як вона себе почуває. Вона наче цього тільки чекала.

— Якась містерія… — промовила вона. — Не знаю, як це пояснити. Ви пам'ятаєте, як Богдан шукав під час хвороби останніх листів «Зеленої Євангелії», і я не могла їх знайти? Я шукала скрізь і не знайшла. Аж минулої ночі… Я сиділа всі три ночі біля тіла покійного, а батьки пішли трохи відпочити. Я не боялася, але нараз… Софія замовкла, витираючи носа хустинкою.

Мене наче чимсь холодним махнуло по плечах. Я розглянувся по темних стінах і присунувся ближче до стола. Чуб з цікавістю слухав, уже не плакав.

— …я сиділа на стільці плечима до столика, на якому лежали рукописи, і не оглядалась. Я вдивлялася в лице, що жовкло між квітами й стрічками. Щось шелеснуло, наче б вітер перегорнув сторінки в книжці. А знаєте, я, шукаючи тих рукописів, переклала десятки разів усі зошити й знала добре, що їх там не було. Я зиркнула позад себе… — вона знову зупинилась, витерла очі.

Я кинув оком у темне віконце. Надворі була тиша і безрух.

— …дивлюся: вони на столику, на самому верху! Якраз ті, що я їх так даремне шукала стільки часу. Пам'ятаєте строфи? — вона нахилилась до Чуба:

«Мій дім не тут,

Мій дім аж за зорею.

Не тих я буду,

А других ждать ранків…»

— Вони лежали переді мною. Як могла я їх не бачити раніше?

Чуб замислився.

— Це, — сказав тихо, не знати до кого, — його душа зматеріялізувалася, щоб допомогти Софії. Він так хотів видати цю збірку!

— Це флюїд ворушив листками, — додав тихо Нечитайло. Він раптово зірвався і, дивлячись у вікно, почав прощатись. Чуб і собі підвівся:

— Зачекай, підемо разом!

— Ні, ні, не можу. Маю ще справи… — і він, якось гостро зігнувши довгу шию над Софіїною рукою, подав холодну руку мені.

Вийшов, а ми всі мовчали. Всі думали про рукопис.

Не минуло й кілька хвилин тиші та мовчанки, як раптом двері рвучко відчинились і на поріг з надзвичайним поспіхом ускочив Нечитайло. Бліде, залякане обличчя, руки трусилися.

— Що сталося? — кинулись ми до нього, самі злякавшись. Ми посадили його на давнє місце. Ще дзвонячи зубами й витираючи спітніле чоло, він вистогнав:

— Там, на вулиці… Баскервілів пес…

Софія блідо всміхнулась:

— Невже існує баскервільська собака?

Та невже? — і засміялась голосніше.

Нечитайло засоромився. І я засоромився перед тією відважною панною.

Галина подавала чай. Ми пили його задумані, снуючи гірку думу, що Богдан чаю вже не п'є…

Чуб знову став сумний і голосно поскаржився, як дитина, що Богдана, того самого поета, вже не буде. Як це сумно, як це мучить. І він не може не плакати. Опісля всі пішли, залишаючи мене самого. Я ліг на ліжко й, глянувши на нерукотворний малюнок, вибухнув глухим плачем.

Чого я собі не пообіцяв: і портрет Богдана намалювати, поки ще живе він у моїх очах, і витягнути з-під подушки зошит та записати все те, чого не можна сказати словами; написати до брата та до Наталки, піти наверх і привітати свою модельку. І чого ще не пригадав собі! Але небагато зробив. Сів писати листа в Розлогу й подер. Більше не беруся. Богданів портрет, може, й малював би. Натягнув і заґрунтував полотно, зробив рисунок, а тоді прийшов до мене Чуб. Він запросив мене до себе подивитись на його працю. Ми сіли в трамвай і поїхали в східній кінець міста. Так ми заговорились, що незчулись, як трамвай прибув на кінцеву зупинку. Кондуктор запитав нас, чи хочемо висідати тут, у Личаківському парку, чи проїхатись назад тією самою лінією. Ми висіли й пішли пішки до Чубової хати.

Тут сидів Нечитайло з паном, тим, з яким я познайомився в «Деляпе», з борідкою а ля Мопасан. Говорили про ікони, зібрані в національному музеї. Я люблю слухати, як говорить Нечитайло. А й пан з чорними вусами говорив із знанням справи та відвагою:

— Наші модерністи думають, що так, як мистецтво понад часом, мусить воно бути й понад простором. Коли ж випадково простір, в якому живуть згадані мистці, є українською землею, то чи не можна їхнього мистецтва назвати українським? Я не можу пригадати будь-якого міжнародного малярства! Голляндське малярство є голляндське, негритянське — негритянське, французьке малярство…

— Але Марк Шагал є жидом, живе й творить під французьким небом, а проте його мистецтва не назвете ні французьким, ні жидівським. А воно є, і того не сховаєте, — обізвався якийсь молодий чоловік, що золотив раму.

— Мистецтво Шагала є жидівське, — з переконанням сказав Чуб.

— Чи тому, що Шагал жид? — запитав Нечитайло.

— Ні, не тому! Тому, що його картини діють на глядача так, як діє на людину спів жидівського кантора в синагозі, або як діє жидівський ритуальний танець, або жидівські псальми.

— Я з вашою думкою не погоджуюсь! Шагал є французом, тобто парижанином, як ними є еспанець Пікассо, француз Кле, німець Кандінскі та інші. Це той самий світ візій, та сама мова передачі.

Але Чуб настоював на своєму:

— Немає понаднаціонального мистецтва, і всі мистці, які своєю батьківщиною вважають Париж, живуть там роками, працюють в атмосфері своєрідної солідарности, різняться між собою як негр із скандинавцем, як англієць з вірменином, як українець з москалем. Чи Леонардо да Вінчі створив французьке мистецтво, хоч жив між французами?

Я признав рацію Чубові. І мені було ясно, що національність мистця оприділює мистецтво, як і літературу чи науку.

Чорнявий пан сказав до Чуба, погладжуючи вусики:

— Чи ви вважаєте свої «руки й ноги» українською картиною? Чи не міг би такої картини намалювати маляр з Південної Америки?

Чуб, почервонівши, відповів покашлюючи:

— Коли цей твір, вибачте за зухвалість, намалював мистець, свідомий своєї українськости, то твір буде, безперечно, українським. І не треба його прибирати у вишивані рукави та смушкову шапку. А де лежить національна ознака твору, то це не наш секрет. Мені здається, що честь відкрити її, занотувати, визначити припадає вам, панове критики, — він уклонився рукою до землі перед паном з вусиками. — Осуд критика завжди несхибний, бо об'єктивний. Правда, наші критики, визначуючи органічність нашого мистецтва, зводять її ознаки до фолкльорних рис. Це негаразд. Вони несвідомо звужують засяги своїх компетенцій, вони обривають з цілого ті чарівні гілки індивідуальних прикмет нашого мистецтва, залишаючи голий пень визначеної, признаної реальної краси, оголеної від наверствувань нових і нових течій. А мусимо не забувати, що мистецтво органічне, національне, виглядало тисячу, сто, тридцять років тому в своїх формальних шатах завжди трохи інакше, ніж сьогодні. Зрештою, як і ми самі також відрізняємось від наших батьків, дідів, хоч ми й вони — українці і не хочемо творити нічого анаціонального.

Чорнявого пана хвилювало щось інше.

Нервово помахував рукою і ледве Чуб скінчив, він промовив, закладаючи ногу за ногу:

— Коли ми такі певні цілісности нашого мистецтва, то чому тоді такі пристрасні спори за Гоголя, Чайковського та інших, що будучи расовими українцями й мистцями українського профілю, будували чужу культуру?

Двадцятисемирічний Чуб з гарячою вдачею зберіг більше спокою. Він відповів:

— Пристрасні суперечки свідчать про те, що москалі не в силі присвоїти їх, а ми, байдужі й розтратні, не спроможні закріпити за собою власність. Ми вже говорили, що втеча Леонардо да Вінчі і втеча Гоголя із своєї батьківщини — це маленькі зеренця піску в пустинних океанах. І в безмірі часу це коротенька мить, яка минає, не сколихнувши й повітря.

— Ви, маестро, бороните своїх «Рук і ніг», а там, на мольберті, маєте щось інше.

Нечитайло підвівся до великого полотна, що сягало росту людини.

— Чи можна подивитись?

Чуб повернув до нас полотно. Перед нами станув у розвіяному плащі на тлі неспокійного краєвиду Богдан Явір. Поли темного плаща рівноважили сповидний спокій ясної плями обличчя та підкреслювали те, чого Чуб, згідно з вихованням у паризькій школі, не хотів віддавати психологічними засобами.

— Образ модерний…

— Знаменитий! — крикнув Нечитайло, перебиваючи чорнявого критика.

Проте, той докінчив:

— …але це є, власне, портрет. Так малювали нечисленні.

Було видно, як слід малювати портрет поета. Чуб портретист, і він чуттєво стояв найближче до Богдана. Це було видно. Оглядаючи портрет, я робив сумний висновок, що мої портрети — не портрети.

Пан з вусиками признавав:

— Ви відважні, маестро! Портрет сміливий, дуже сміливий. Але ваше мистецтво — це вислід, так би мовити, сучасних течій. Це захоплення Парижем, захоплення, скажімо, галеріями Італії, Еспанії, але це неукраїнське мистецтво. Мистецтво, що могло би бути органічним, монументальним, коли б ви не ставились зневажливо до моїх слів, чи до слів моїх товаришів, з вашого дозволу, критиків…

Чуб задоволено потирав руки.

— Ви думаєте, пане докторе, що галереї Парижу дадуть нашому братові більше, як збірка ікон Національного музею? Ви помилково стараєтесь залишити мене навіки в полоні «ізмів», таких з «Сальону Незалежних»! Вірте мені, що тих «ізмів» для мене вистарчить у наших іконах.

До мене доходили уривки їхнього жвавого діялогу, але я знав, до яких висновків дійдуть вони в своїй розмові. Нечитайло мовчки насолоджувався добрим тютюном, а молодий чоловік, що золотив раму і не приймав більше участи в розмові, сказав до мене, притишуючи голос:

— Це все теоретизування до чорта потрібне. Мистецтво буде таким, яким ми його хочемо, коли матимемо свою вільну державу. Решта — забава!

Я попросив його ясніше висловитись, і він з деякою нетерпеливістю в голосі відпалив:

— Ви всі ходите ногами в повітрі, а потім нас «позичають», кому потрібно. Позичають, щоб ніколи не віддати!

Він повернувся до своєї роботи, зневажливо подивившись на мене.

За вікном шуміли сосни. Я думав про те, що Чуб може багато говорити про мистецтво, бо, теоретизуючи, він відпружувався від великої праці. І я не без смутку порівнював своє літнє надбання. Ба! І порівнювати не було чого! Як зозуля залишив я там, над Дністром, свої картини, не турбуючись їхньою долею…

* * *

У «Качиному долі» я сам один. Усі роз'їхались. Іноді забіжить Ромко, нарисує карикатуру, розповість анекдот і тікає. Спокій і тиша. Тиша й на горішніх поверхах. Моя модель виїхала на води. Я мрію. Запитую себе, що таке щастя, чи тоді я щасливий, коли переживаю щасливі хвилини, чи тоді, коли мрію й чекаю? Так, тоді, либонь, найщасливіший. І сьогодні я лежу (хай того не знає Наталка) не роздягнувшись на ліжку, з очима вп'яленими в той кут, де нерукотворний рисунок так пестить мої очі. Цей рисунок у моїх візіях — голівка Наталки, ні, не голівка, а півакт на вишневому тлі. Волосся зеленкувато-сиве, тіло рожеве. Я схопився. Намалюю його так. Намалюю його, доки ще приїде Наталка, доки ще прийде хтось з товаришів. Не думати. Не розпорошуватись!

Я уявляю собі, що злажу з ліжка, натягаю полотно на підрамник, роблю рисунок. Але все це поки що в думці. Ще в голові портрет Явора. І він своєю величчю прислонює мої візії, він паралізує мої рухи.

Нерукотворний рисунок і далі в своєму куті. Та він уже не видається мені жіночим півактом. Він має обличчя середньовічного ченця. Він нагадує чоловіче мужнє обличчя з затиснутими маленькими устами. А, може, «Кардинала» Ель Греко? А, може, й філософа з куреня — Наталчиного дядька. Ага! І ще один нездійснений задум накидається, пригадує себе. Я приплющую очі і бачу, як у сонному хороводі пересуваються постаті, обличчя. Лице філософа найвиразніше, найнастирливіше, дуже близько переді мною, найближче.

Хтось постукав у двері. Хтось завжди кладе край моєму безділлю. Листоноша. З полегшею вітаю урядову шапку, відбираю листа від Івана й зачиняю за ним двері. Мій брат пише, як звичайно, на половині міністерського аркуша виразним, дбайливим письмом. Його листи для мене, наче бажаний, лагідний і спокійний гість. Хто знає, коли б не цей лист, чи не впав би мій творчий настрій? Чому я ніколи не малював Івана? Він навіть ніби жартом якось натякнув, що хотів би мати портрет «братового пензля». Я казав би: «Братова рука»…

Он як хочеться йому похвалитись братом! Бо ж там, на селі, я відміна! А так: «братова рука»! Може, поїду в Розлогу, може, й намалюю… Але тепер ні! Тепер до моїх візій. Ще мушу натерти фарби. Як це багато часу забирає. Наталка обіцяла комплект англійських фарб. Моя люба Наталка!

* * *

Цілісінький тиждень сам. Навіть Ромка не бачив. Наталка обіцяла писати, але не пише. Обіцяла багато, але мовчить. Мовчу і я. Та мені тепер не до листів. Я малюю. Скинув із стіни ненависну композицію й повісив туди свого філософа. Він майже готовий. Боюсь кінчати, щоб не попсувати, хоч бачу, що треба. Голова з лінією шиї й зігнутої руки творить еліпсу. Голова — тепла пляма і зовсім непогані очі. Тло трошки неспокійне, але я стушкую його. Хай не буде неспокою на цьому полотні! Мене обходять формальні проблеми, а неспокій мимоволі породжує літературу.

Дика вдача моя! Я радію, що тепер сам, що ніхто не заважає. А хотів би, щоб хтось нарешті прийшов і сказав своє слово! Може, попросити Чуба або Нечитайла?

Коли запав вечір, я вийшов поблукати своїми вулицями. Я ні про що не хотів думати, я відпочивав. Виходячи, помітив світло наверху. Невже моя модель вернулася з вакацій? Може зайти туди? Краще ні. Побіг я в напрямі святоюрського саду, під високі дерева, де перед очима покоїться силует храму на вечірньому небі.

Чи я романтик? Мистці мусять бути романтиками, інакше їхні твори діятимуть на сприймача, як газета з цікавими, але спізненими новинами.

Я довго сидів на самотній лавочці, і мені важко було покинути цю самотину серед міського гамору. Важко було вертатись у вилюднений «Качиний діл». А, проте, однієї хвилини, наче підштовхнутий, я підвівся й з незвичайною скорістю поспішав додому. На порозі лежав великий білий конверт. Моя господиня розмашистим скісним почерком запрошувала зайти до неї.

— Може б піти!

Уважно приглядався я у віконну шибу сердитий на себе, невдоволений своїм виглядом, пригладжував волосся, вигладжував штани, а краватка ніяк не хотіла зав'язатись модним вузлом. О, який я! Дивлячись на руки, черевики, кидаючи на себе останній критичний погляд, я пломенів внутрішнім вогнем. Мені було до млості приємно.

Вискочив я з підвалу й легкими кроками, наче б мав крила Меркурія при черевиках, біг до важких дверей з левиною голівкою.

Я хвилююся. Але це так собі! «Я ж кохаю Наталку, кохаю»… — не встиг шепнути собі. зачиняючи двері.

В освітленому куті «нашої» півокруглої вітальні сиділо дві жінки. Моя модель привіталась зі мною і відхилилась. З-за плечей вискочила Наталка.

Я спалахнув. Як же так? Не попередила не написала… Господиня кидала на нас допитливі погляди. Що ж мені було робити? Я зніяковів. Я злякався свого вигладженого волосся, модної краватки. Там, над Дністром. я не блищав тією робленою елегантністю. Чи це не кидалось у вічі? Та це лише моя неспокійна совість підсовувала моїй благородній дівчині низькі підозріння.

Наталка всміхалася усміхом Джоконди, екзотична, пахнула чимсь невловним. І це я вгадав, — то був запах полину. Вона з подивом дивилась на мене й сказала:

— Як він гарно загорів на нашому сонці, правда?

Це було не до мене, ні!

Обидві безцеремонно мене оглядали, аж я відвернувся до стіни. О диво! Там стояли рядочком мої пейзажі, «капелюшки», мої рисунки із Сновидова. Сердешна Наталка привезла їх сюди і, може, тому мене покликали. Власне, про ці картини вони й розмовляли. Говорили про них, як про свої власні речі. Чи не збирались самі їх виставляти, не дай Боже?

— Мої дорогі пані,— обізвався я. — Бачу, що я у вашому ясирі по саму шию. Навіть мої картини вже мені не належать. Може, не маю права й ними розпорядитись…

— То справді дуже шляхетно з його боку, — сказала Наталка, і цим разом також не до мене. — Це влегшить наші справи…

— Які справи? — запитав я просто, осмілений трохи їхніми мінами.

Вони переглянулись.

— Врешті, може, скажемо. Тут немає чого скривати.

— Слухай уважно, — додала Наталка.

І пані почала:

— Товариство Прихильників Мистецтва влаштовує виставку. Не таку виставку професійну чи ідеологічну, чи групову, а, скажу вам просто, продаж картин. У касу посадимо якусь гарну жіночку, от хоч би Наталку, якщо вона погодиться і успіх запевнений. Таким чином ви собі назбираєте трохи грошей, і… Наталка каже, що хочете поїхати в Париж. Поїдете собі туди. Коли ми за справу беремось, напевно поїдете.

Я хотів кинутись до обох і розцілувати їх за таку увагу до мене, за їхню щирість і доброту. Але я того не зробив. Я зірвався з місця, побіг до стіни, де стояли мої ескізи, викрикнув, як божевільний:

— Ці кічі виставляти? Виставляти й продавати? Ні, ні! Дякую красненько за таку виставку!

Мої пані посіріли. Вони обсунулись у стільці. Наталка тремтячими пальцями закурювала цигарку. По хвилині, звертаючись до господині, сказала:

— Оце так маєш!

Господиня, моя золота модель, підсунула мені цигарки, сама спокійно запалила, а тоді обізвалась щебетливо, як колись.

— Чи ці, чи інші! Які вважаєте за готові й відповідні. Ми нічого не вирішуємо без вас. Ви помиляєтесь. Все ж подякуйте Наталі, що привезла ці ваші кічі, як ви називаєте їх, і в доброму стані, непошкоджені…

Її спокійні слова привели мене до порядку, але я, будучи ще обурений їхнім непокликаним піклуванням, не слухав і дивився на картини. Де ж таки! Це не були речі для виставки. Та що тут і думати! І пейзажі тільки етюди, і ця студія під деревом!

Жінки, наче б мене й не було, розмовляли про театр чи що. Я стояв під стіною сам із своїми етюдами. А жінки були також самі з своїми вічними темами.

Я попросив дозволу віднести картини вниз.

— Але верніться до нас!

— Аякже! Зараз прийду!

Обіймаючи обома руками, поніс я свої скарби в темний діл. Тут, у цьому розгардіяші, почував я себе добре й спокійно. Порозставляв картини рядочком під стіною й замислився. Глянув угору. На мене дивилося суворе обличчя філософа. І я на нього довго й вдоволено дивився. А оце там — розставлене рядочком внизу — було те, що можна було продавати на базарі. Такі веселенькі вакаційні краєвидики! Такий капелюшок під дубом! Пленерик! Викрикуючи злорадно зневаги на адресу ескізів, я так захопився самокритикою й зовсім-забув, що нагорі чекали мене загнівані богині.

Коли опам'ятався й метнувся до дверей, я захолов. Я чув схвильовані голоси, палку суперечку, чи що. Невже я розгнівив їх своїм диким учинком? Мені було прикро й жаль. Я вже віддав би їм усе, все, щоб тільки простили мені. Тихо, скрадаючись, прочинив двері й наблизився до них. Вони не звернули на мене найменшої уваги. Далі продовжували палку розмову. Я сів з полегшенням на стілець. Дами розмовляли про купальні костюми…

* * *

Про цю виставку говорить усе місто. На кожному кроці розклеєно афіші, оголошення, комунікати. Старого притягнули патронувати.

«Качиний діл» оживлений, схвильований. Як це без жюрі? А критика буде? Хто може продати? Та все те було безмірно просте. За жюрі тут правила совість виставляючих. Було багато карпатських водоспадів, квітів, гуцулок, меланхолійних копиць, дерев'яних церков, висіла якась велика патріотична баталія, страшний большевик з очима, як вогненні ґудзички.

Галина стоїть біля своїх квітів з пухкими губами. Наталка при касі. Вона сьогодні ще краща, ніж звичайно. В декольте китичка фіялок, над чолом береги фантазійного капелюшка, волосся спадає стрілками на плечі, браслет на руці. Від неї не відступають. Якийсь рум'яний великан заступив її широкими плечима від усіх, навіть від мене!

Чуб підморгує мені значуще, але я не розумію, чого він хоче. Він каже:

— Поїдеш, поїдеш. О, вона про це дбає!

Але я неспокійний, невдоволений, сердитий.

— Як можна, як можна… — сміється Чуб. — Нічого, її не вкусять. А ось Нечитайло. Він нам скаже щось конкретне, чуєш?

Нечитайло вітається з нами, але очима бігає по залі, не бачить ні мене, ні Чуба. Чуб утаємничує його в мої підозріння. Він каже просто, що я ревнивий. Що може б так Наталку прикрити якимсь рядном, щоб люди не дивились? Але Нечитайло не дуже й слухає, він за кимсь розглядається. О, за цим рум'яним великаном. Веде його до нас. До мене веде того великана та ще й з моєю моделькою.

— Дозвольте познайомитись. Я ваш вірний поклонник. Я зворушений вашими працями, — це він так до мене. У нього надзвичайний голос. Я мимрю щось, ще більш озлоблений його м'яким голосом, привабливою усмішкою на вродливому обличчі. Він тисне мені руку із страшною силою, як і слід великанові. — Це ваша ідея — такий базар? Та певно, що вона мусіла вийти з жіночої голівки, — він уклонився перед моїм моделей. — Жінка, тільки жінка!.. Скрізь, на кожному кроці…— він нарешті випустив мою руку, і я відійшов трохи набік. З віддалі я міг приглянутись вільніше, слухати уважніше. Ця гладенька мова й чаруючий голос відбивались скреготом у моїй душі. Чого він хоче від мене? Мені здається, що це не мені, не моделеві, а Наталці, моїй дівчині, співає. їй співає, їй!

Модель, як звичайно, скромно й увічливо заявила, що найбільше праці вклала в цю виставку Наталка, навіть ідея, належить їй.

— Ви, бачите, вона окраса виставки…

Ніхто, може, не помітив, але я облився рум'янцями, як яка дівчина, аж по саме волосся, аж по шию. Це так сказала вона, жінка! Я повинен учитись у тієї гарної пані багато-багато! Як високо над моїми мізерними ревнощами стояла шляхетність тієї жінки. Я підвів на неї захоплений погляд. Вона відповіла мені усміхом і додала:

— А знаєте, панове, хто зібрав найбільше грошей на відкритті? А оцей пан за свої кічі.

Всі засміялись, хоч не знали чого. Та найголосніше сміявся я. Сміявся гірко, бо те, що я виставив і продав, — це були, без образи моїх покровительок, безнадійні кічі!

Великан знову підступив до мене й ще раз до болю потиснув мені руку. Він гратулював мені, і всім тим, що купують, і тим, що живуть у цьому милому Львові, і що люблять малярство та не дають гинути мистцям, а підтримують їх. Він розчервонівся і в запалі запросив нас усіх до кафе.

— Я переїздом, а хочеться поговорити з земляками, хочеться побути між своїми.

Я приглянувся його обличчю. Воно було піднищене, а втомлені очі осмілили мене — мені відлягло від серця. Я ще не був утомлений! Я був молодий. О, який я був молодий!

Наталка нахилилась мені до вуха:

— Поїдемо в Париж, ти багатий!

Я був щасливий. Це ж для мене було все.

Наталка відтягнула мене з Нечитайлом трохи набік:

— Ви пригадуєте портрет його жінки в профіль, з анумської виставки? Оригінально! Він дуже талановитий!

— А хіба це маляр?

— А ти не знав?

— Та ні. Я думав, якийсь співак…

— Маляр, а його жінка — поетка з половецькими очима.

Без Нечитайла я, певне, загубився б і в ясних хвилях кохання, і в нетрях похмурого мистецтва. Він з'являється завжди тоді, коли я стою на бездоріжжі або коли застигаю в бездіяльности. Цей самий Нечитайло, що боїться баскервільської собаки! Я, нікчема, Не можу сказати про себе, Що я йому можу в чомусь допомогти. Ні йому, ні нікому.

Учора вночі я вертався після блукань вуличками нашого прекрасного міста під зорями і зайшов під «Де ля Пе». По сходах з першого поверху зійшов Нечитайло. Він зловив мене за руку і, очевидно, думаючи не про мене, притискав її до свого худобоку й мовчки тягнув у напрямі Підвалля.

Я йшов розглядаючи патиновані будинки старого міста. Це був якийсь Рембрандівський пейзаж, і він узяв мене в полон.

Пройшовши декілька вулиць, ми зупинились перед якимсь будинком. Нечитайло голосно і якось твердо обірвав нашу довгу мовчанку:

— Я тут живу. Зайдіть на хвилинку, пане товаришу!

І, тримаючи ще сильніше своєю кістлявою рукою мене за плече, запровадив у темнувате підсіння. Ми вийшли поволі на третій поверх. На тому поверсі не світилося. Ми навпомацьки попід стінами, ледве потрапили до якихсь дверей. Нечитайло потемки відчинив двері. Ми просунулись у передпокій, а звідси — в його кімнату.

Тут я відразу зрозумів, чому він лише рисує. Чому він при своєму несамовитому темпераменті, холерному темпераменті, як сам каже, не може здобутися на баталію, велику, олійну, на монументальну річ, а все своє вміння, всю свою душу бгає в малесенькі, згущені формою і настроєм, рисуночки. В якісь символи темпераментних картин, у такі камені пластичної мудрости.

Я притулився до вільного кутика на столі, а Нечитайло присів на ліжку. Решта вузької довгої кімнати являла собою склад випадково призбираних речей і предметів, дуже недоладно розставлених. Я затремтів, необережно торкнувши великого білого порцелянового коня, що притискав купу нот і підпирав кошичок посохлих квітів. За моїм нервовим відхиленням затремтіла й старовинна лямпа, що стояла на самому краєчку стола. Із стін, здавалося, полетять вахлярі вилинялих фотографій. Полиці вгиналися під безладно напханими книгами й паперами.

Нечитайло відгадав мої думки й зідхнув, відсовуючи на купку свої гарні рисунки.

— Як бачите, мініатюрист, пане товаришу! А малював би монументальні баталії…

І малював би! Та він не дав мені можливости думати про нього. Він думає про мене. Він думав багато, і прийшов до висновку, що мені треба перемалювати привезені з села ескізи, і він продаватиме їх. І він про продаж! Я сів на якесь тверде крісло і слухав його. І він хотів би відвідати Париж, побачити власними очима те, що вже давно своїм віщим духом відчув і перевтілив у свої «немодерні» картинки та ілюстрації. Він курив цигарку за цигаркою й вичаровував переді мною мистецький світ заходу.

Тінь клясичного носа хиталася на вилинялих оббитях стін, худі, довгі пальці гралися неспокійно паперовими кульками. Хвилинами вмовкав він, очевидно, прислухався до якогось внутрішнього голосу. Потім продовжував уголос те, що почув у глибині свого допитливого розуму, в глибині тонко відчутої душі. Проте не все доходило до моїх вух з його надхненної мови. Це були тільки уривки. Але з них, коли б уважно слухати, можна було взяти для себе оригінальні теорії жигтя й мистецтва, мистецтва й політики, мистецтва й релігії.

Десь після півночі, коли вже ні я, ні він не могли повернути здеревілих від цигарок язиків, а в вікно заглянула вежа Корнякта, що чітко обрисовувалася на світанковому небі, Нечитайло й собі за мною підступив до вікна.

— Є символи того вічного мистецтва, яке ми боїмося визнати. Символи, що проти нашої волі стають у величі своєї повноцінности перед нами. І ми з своїм вантажем знання, — ви скажете «з мистецькими душами» — мусимо їм скоритись. Немає двох мистецтв, немає мистецтва нового, старого, застарілого, модерного. Є тільки відтінки людської душі, творця мистецьких явищ. Ось! — і він з-під купи паперів витягнув лемківський примітив — мальовило на склі. — Оце таке мистецтво ви побачите в Парижі, в тих сальонах Незалежних, таке побачите в африканських оселях, у пінакотеках Німеччини. Але тоді збагнете їхню мистецьку суть, коли зумієте дивитись на них так, як дивимось на цей лемківський примітив.

Нечитайло втомився. Він приліг на ліжку, не скидаючи черевиків, тільки рухом руки звелів мені прихилити абажур на лямпі. На його бліде обличчя лягла тінь. Очі, що раптом позбавились живого блиску, ще хвилину дивились то на мальоване зелено-жовто-помаранчеве розп'яття, то на коней у русі — містерійні рисуночки втомленого Нечитайла. Коли я оглянувся на нього, він спав, віддихаючи глибоко, але неспокійно.

Втомлений, без найменшого світла, і як мені здавалось, безконечними сходами злазив я обережно, тримаючись за поручні. Перед вхідними дверима безпорадно зупинився: вони були зачинені. Я не міг пригадати, як ми туди дісталися: чи ключ мав Нечитайло, чи хтось нам відімкнув? Я натискав важку клямку, з'являлася думка розбудити Нечитайла. Та цю думку відганяв з уваги на щиру приязнь до нього. Нарешті все-таки постановив вернутись до нього, до плачу схвильований своїм безнадійним становищем. Про сторожа, щоб покликати його, я й не згадав. У глухій темряві я просунувся в якомусь напрямку, думаючи, що знайду сходи. Але я наштовхнувся на якісь двері. Може, на двері сторожа? Несміливо наліг на клямку, вона піддалася. Мене облив піт. Кімната, що її посіріле світанкове світло недискретно виявляло, була спальнею якоїсь дівчини, Дівчина тривожно підвелася з подушки й засвітила світло.

— Хто там? Хто це? Гм! Хіба я не відчинила дверей? — здивувалась вона більше, ніж злякалась, а я не мав сили відійти від порога, навіть не міг промовити нічого. На решті страшенно захриплим голосом вистогнав ім'я Нечитайла. Це було, як виявилось, магічне слово. І цим словом я відкрив сезам. Дівчина, закутуючи білу спину ковдрою, привітливо й дещо лукаво всміхаючись, запитала: — Ви йдете до нього чи від нього?

— Від нього. Він заснув, а я не потраплю вийти з цієї темної кам'яниці…

Просити пробачення за те, що всунувся в її кімнату, мені не спало на думку. Але дівчина мене знову виручила:

— На дверях висить електричний ліхтарик. Посвітіть собі, відсуньте засув від дверей і, виходячи, сильно застукніть їх за собою. Це все.

Це було все… І я пожалував, що це було все. За мить у мене з'явилося бажання залишитись у тій привітливій кімнатці з цією безцеремонною дівчиною, руде волосся якої мені кинулось у вічі, як світляна лавина. Але це було все. Тоді я від неясного бажання сподобатись або, може, залишитись хвилинку довше, вимовив дрижачим голосом:

— Привіт від Нечитайла!

Дівчина викривила гарні губки в гірку усмішку й шепнула:

— Еге ж, привіт! — і терпко засміялась.

Наполоханий тим сміхом, я вискочив у двері і кинувся відсовувати засув. Я вже відсунув, вже з силою зачинив двері і пішов, а в ухах все бринів терпкий сміх.

В сірому світлі вулиці я подумав з острахом про свій безнадійний вигляд і відніс той сміх до своєї особи. Але ж на мені був модний одяг, білої сорочки не притемнив ні цигарковий дим, ні пробалакана, просиджена ніч. Проте, мені було сумно й образливо.

* * *

Я дуже хотів знати, хто вона, ця дівчина, якої чуттєвий зв'язок з моїм другом був ясний і зрозумілий, а водночас — таємничий. Я запитав би когось про неї, але кого? Нечитайла підсвідомо боявся зачіпати, Наталку свідомо не хотів втягати в хащі Нечитайлових почувань. Я страждав. Мені навіть снилася русява коса і біла спина.

Втомлений настирливими думками про руду дівчину, взяв я шматок м'якого паперу, шелєсгамеру, і почав рисунок. Він виходив. За кожною рискою він хвилював мене, і врешті, коли закінчував, здавалося, — розв'язував проблему. Та ні, я рвав його, брав новий листок і починав наново. Антоша дивився і не витримав:

— Не рви їх! Це добрі рисунки. Якщо вони тобі непотрібні, дай мені, я збережу їх.

І я більше не рвав. Їх назбиралась у мене чимала купка.

Антоша не вгавав:

— Вже можеш нарешті починати той славетний твір… Приготовляєшся до нього, як Леонардо.

Я почав. Антоша обходив мене боком, ніби не дивився, але сердив мене своєю цікавістю. Зрештою, чи я вперше малюю? Проте, я сам відчував, що цей портрет не такий, як попередні. Либонь, я приступав до чогось нового в моєму житті. Мені пригадалися майстри молитовної готики, що постили й молилися, доки приступили до малювання. І моє майже чернече життя в пустому «долі», мої молитовні скупчення в сутінях — чи не були вони належною підготовою? Я й постив як слід. Не пригадую, що й коли їв я востаннє. Я заріс і здеревів від аскетичного сидіння в ліжку.

Антоша вибіг. Певний, що мене ніхто не виведе з мого настрою, що був суцільною екстазою, я кинувся до полотна. Не так, не так малював я свої попередні картини. Я темними землями, домішуючи синьої з чорною, заклав тло. Воно було, як і мій настрій тепер або мої настрої тоді, коли я блукав вулицями під зоряним небом. Зрештою, воно було, як передранкова сірість малої кімнатки на Підваллі. Література! Але ні, це не література! Це колір мого настрою. Нехай бруд, — як дорікав би Чуб. Не хочу нічиїх порад. А тим більше розумних порад. Я малюватиму проти засад. Посередині найтемніше, а з тієї теміні виринає крейдяне лице і шия. Волосся гаряче, а від нього золотисті легкозарожевлені тіні під очима. Очі темні, темніші, як пляма біля волосся. В губи я вклав усю свою кров, усі блиски заходячого за св. Юр. сонця. Оглянувся позад себе боязко, чи не смішно комусь? Нікому не було сміятись, «Качиний діл» ще ніколи не був таким пустельним. І я вливав кров — губи горіли. Білість обличчя була майже опукла. Тепер я підсичував волосся.

Дорогий Чубе! Що сказав би ти на чистий кіновар уст на модерній картині? Властиво, на немодерній картині модерніста, га? Та ж це кіновар обвітрілої фрески, кіновар тієї ікони, майже чорної, майже зниклої, який дратує свіжістю живих губ живої жінки щоб не пропала повіки слава про покірного раба Божого, смиренного ченця — богомаза та про цю святу, якій він присвятив своє молоде жагуче життя, для якої зберігав вогонь молодого серця і майстерність пальців.

Уже було волосся. Вже була пляма з того боку, де мало падати світло. А навколо мене нависала сутінь. Це була та романтична сиза година, коли затираються лінії з тлом, a предмети приймають вальорову опуклість. Але ж я малював без моделя. Це велике мистецтво — «ганц онє модель» — як звик був хвалитись старий рабін Ліллє, показуючи свої сюрреалізми. Це був один із тих львівських парижан, що без Парижу не зробив би ні однієї лінії.

Мого моделя не затушкували ні присмерк ні темінь. Я малював, доки не знемігся. Було вже таки темно. Не запалюючи світла, я ліг на ліжко, заплющив очі й зараз розплющив з острахом. Зліз з ліжка й підняв полотно в тремтячих руках. Переді мною була картина, вона не розпливлася в темному світлі. На вулиці хтось заспівав. А, може, мені причулося? Я поставив полотно біля себе за печею і ліг. У сінях почулися голоси. Я не ротів розплющувати очей, бо пекли, але мусів. Прийшла Галина з Ромком. Вона приїхала а Карпат і гарно загоріла. Очевидно, купалася, і погода була добра.

— І малювала. Прийдіть подивитись… — уперше вона запрошувала оце до себе.

— Чому ні? Прийдемо, подивимось, полаємо… — жартував я, приглядаючись до її пухлих губ. Її хлоп'ячий голос і безпорадність приваблювали. Вона була добрим товаришем.

— Галю, чи ви коли небудь кохали? — вскочив Ромко між нас.

Я здригнувся, а вона почервоніла. Я був вдячний їй за той рум'янець. І проти своєї волі вихопився:

— Не перебивай нам. Ми радимось з товаришем, а ти все з своєю еротикою…

Вона наче чекала моїх слів і безцеремонно відвернула полотно від стіни. Зіщулилась, задумалась, щось пригадувала, чи розгадувала. Я догадався: її зацікавив модель, не картина.

— Подобається? — перебиваю її довгу мовчанку.

— Що, тебе заткало? Ану, ану, раз щиро, — налягав Роман, але я бачив, що вона нічого не скаже.

— Я нічого не можу сказати, — відповіла вона.

І не кажи, — подумав я. Пообіцяв завтра піти до неї, подивитись. Дивно, чому моїм товаришам не прийде охота глянути на неї як на жінку?..

Я почистив палітру, помив пензлі, поставив у безпечний кут полотно і, відсвіжившись водою, запропонував дівчині пройтись.

— Добре, ходім, — погодилася, — я скажу вам щось цікаве.

Я подумав, що певно про мою картину, а властиво про мого моделя — руду дівчину вона хоче щось сказати. От до кого було звернутись за інформаціями! І як я-міг забути?

У незвичайному піднесенні причісувався я, пригладжувався і чекав, доки вона не наговориться й не попрощається.

Ми вийшли з темного підсіння на зовсім темну вулицю. Я взяв Галину за руку й намагався йти спокійно, але це не вдавалося, бо я відчув у собі якесь тремтіння. Я пустив руку і несподівано для себе й неї запитав:

— Ви знаєте мою руду дівчину з портрету?

— Не скажу, — заграла, бачучи моє напруження. — А що скаже на таке Наталка, півтори жінки?

Мене враз покинуло тремтіння, взяла навіть якась млявість. Нецікавим видався її підступ і грубим — підозріння. У світлі газових ліхтарів, що раптом заблимали на вулиці, свіже й повне обличчя Галини робило враження ляльки, намальованої під «таїтянку» Гогеном. Тільки уста тієї ляльки наче б набухали й тремтіли.

Ми зупинилися біля її хати. Напроти низенького домика лежало темне пусте поле. У темряві, десь збоку, кричав паротяг.

— Ви гніваєтесь на мене? — запитала наче засоромлена. — Я пожартувала. Яке мені діло до того, кого ви малюєте!

— Яке мені діло, яке мені діло! — повторив я за нею… — Та певно, яке вам діло, але ви пообіцяли сказати щось цікаве. Скажіть!

Вона ще трошки подумала, помовчала і почала здалеку, тоном виховательки з дівочого пансіону, що рудої не можна зрівняти з Наталкою, що Нечитайло дуже любить мене, що він чи не єдиний… що ця дівчина…

Я зацитькав її, не бажаючи слухати повчань, що були зовсім не на адресу. Та й дівчина, яка ще так недавно мене хвилювала, стала в одну мить далека мені і байдужа. Я ж… розв'язав проблему. І в душі радісно відгукнулося: — Добре розв'язав!

Мені хотілось швидко піти з того темного провулка, де таки непотрібно гаяв час, і побігти до свого полотна. Взяти в руки й дивитись.

З поля вийшли якісь люди. Вони прямували на нас. Я хотів відступитись і потягнути Галину за собою. Вона притиснулась до мене і приссалася до моїх губ. Он вони, покусані опухлі губи! Яке полум'я! Яка страсть! Щось могло страшне запалитися в мені. Я нахилився від несподіванки, і в цей мент мої окуляри канули в темну траву.

Шукай їх тепер або обходься без них, але як? Ми почали гарячково шукати в запиленій траві. Я кляв ті окуляри, не міг їх знайти і боявся, щоб на них не наступити. Галина мала щастя — знайшла і з радістю віддала мені згубу.

Втомлений і засоромлений, я попрощався, вибачаючись десятикратно, і пішов до дороги, позначеної вогниками газових ліхтарів.

* * *

Довго вже не заглядаю в свій витертий зошит під подушкою. Ніколи не сягаю по нього, нічого не записую. Немає коли. Куди там! Я кохаю, я бігаю за дівчатами (чи то вони за мною, аякже!) чупурюся, різьблю, малюю, продаю і найголовніше — їду. Їду в Париж. Їду я в цю Мекку, як і інші їхали. З дому прислали посвідку про моральність, білизну, постіль і сухарі. Мішок сухарів. Куди я це все запакую? Коли б так хто зі мною їхав! Коли б Наталка… Але вона виїхала до родини на село. Я сам. Нечитайло один заходиться біля мене, як рідний, як батько.

Учора повів мене до «Золотого Козла». Це якась підозріла корчма, в якій збираються львівські мистці, польсько-жидівська богема. Ми прийшли туди досить пізно з Нечитайлом, якого дуже шанобливо привітали. Та, звичайно, хто його не шанує! Його ореол промінював і на мене, до того ж Нечитайло представив мене як модерніста. Слово «модерніст» було невимушеним, але обов'язковим вхідним квитком. А взагалі вони пили міцну чисту горілку й були п'яні або вдавали таких. Якийсь молодик з бородавкою на носі, що говорив на французьку манеру, гаркавлючи «р», обходив столики й цілував жінок. Не всі хотіли цього, деякі відштовхували його від себе, але він по якомусь часі знову ліз цілуватись. Нечитайло сказав мені, що це найкращий театральний декоратор у Польщі. Якийсь сивий пан, що досі солодко спав, схилившись на стіл, прокинувся і, зрадівши приходом Нечитайла, обіцяв сказати мені про кожного з цих богемістів, хто вони і що роблять. Ще додав, що йому було тут досить нудно, і він трохи здрімнув. Чи його слова були щирі, не знаю. Здається, він радів своїм спліном, як той декоратор успіхом у жінок.

— Цей, бачите, колего, в тому гарно пошитому убранні — графік, але він… — сивий замовк, бо графік власне підійшов до нас і грізно нахмарив брови:

— Не слухайте тієї старої сплетні,— він бреше.

Я оглянувся безпорадно за Нечитайлом, але він розмовляв досить далеко від мене з якоюсь високою білявою жінкою.

— То графиня Водзіцка, вона малює цікаво, дуже цікаво, але нащо вона малює, не маю поняття… — мій добровільний чичероне далі забавлявся своїми невеселими й не дуже високими оцінками своїх приятелів. — Маргарита (вона найцікавіша ще поміж нами, — вставив сивий обмовник), малярка, яку я знав з польських виставок, хлипала п'яненька при сусідньому столику. Вона голосно нарікала на собачу долю, на вовче місто, на сумну горілку та на гіркі поцілунки. Чому вона така?

Сивий пояснював півголосом, що її батько, відомий у Львові архітектор, дуже багатий, але її картин ніхто не купує. Ні однієї картинки не продала, а малює так гарно…

— Ми вже ніколи не будемо дітьми… Ми приречені зігнити в тих понурих корчмах, — співала свою п'яну пісеньку й раптом пересілась до нашого столика. Мені стало моторошно. Сіла якось так незручно, оголюючи коліно, на лиці розмазана фарба.

— Ви їдете в Париж? Чого? — запитала мене сумно.

Я тільки хотів щось відповісти, як за мною товстий професор львівської політехніка, Хвістек, повторив її запитання:

— І справді чого туди їхати? Вони, — показав на Ріту і того, з бородавкою, та інших, — вони вже привезли з Парижу все гідне уваги: Сезана, Уртілльо, кубізм, сюррреалізм…

Чорненький з англійським вусиком чоловічок, що мовчки смоктав горілку, намагався підвестись і щось відповісти, але, замоловши язиком у роті, зсунувся під стіл.

Хвістек наче цього й чекав:

— А цей, найкращий наш графік. Усі перші нагороди. Привіз з Парижу готові зразки від Колена чи кого там ще і сам не потребує нічого вигадувати.

Негроподібний, як дитина, усміхнений Отто, підняв угору руку, але Хвістек крикнув

— Сідати! Вам здається, що ви щось оригінальне привезли? Ілюзії! Ви привезли відбитки, відблиски, готові кліше…

— Не слухайте його! — заридала Ріта. рятуючи край сукенки, на яку лилась чорні кава із стола. — Не слухайте! Він вилив мені каву на сукню, він знівечив мою молодість. Він дав мені творчі емоції і… ні одного замовлення. Чуєте? Це правда, — додала спокійніше, майже повеселішавши, — правда, що Роман малює, як Утрілльо, Отто, як Льєжа Геньо робить Анрі Русо, і я, грішна, також роблю того проклятого Русо, щоб він вам сказився! Ви бачили мою «Весільну пару»! Вона краща…

— Та це ж і є Русо, тільки не такий чистенький, — сказав мій сивий чичероне, — І та твоя славетна «Пара». Запізнилася ти з нею на п'ятдесят рочків, Рітусю. Краще батікуй хусточки до носа!

Карикатурист Штайн, маленький і дуже тверезий, рисував з неї карикатуру. За його плечима зібралася ціла група й заохочувала його:

— Це буде її найкращий портрет. Бо всі її портрети з гітарою а ля Матіс, а ля Вандомген, а ля, а ля…

Ріта ще поплакувала, але позувала. Час від часу скаржилась не знати кому:

— Якби знала, не прийшла б, не пила 6 тієї проклятої горілки!

Мені крутилося в голові. І я випив тієї «чистої» з добрим смаком, що її ніхто нічім не закушував, і я був голодний. Нечитайло всіх уже обійшов, з усіма про щось говорив, щось нотував, позбирав якісь адреси, записки. Коли вже мав, очевидно, досить тих записок, почав прощатись, обдаровуючи кожного дотепними похвалами. Вони раділи, як діти. На кінець усім побажав весело забавлятись:

— Як же приємно й цікаво у вашому, справді мистецькому, товаристві. Але ми мусимо вже йти. Ще стільки приготувань… — поцілував руку зубатій худій графині, що маячіла понад усіма, висока й твереза, накреслюючи довгою рукою твердий рисунок на серветі.— Це тлінь, — шепнув мені на вухо й потягнув мене до дверей.

Ми станули в обертальних дверях і хотіли повернути їх до себе, коли за склом проти нас появилась руда дівчина, що намагалась зробити те саме, тільки в протилежному напрямку. Побачивши нас, хотіла непомітно виминути, але Нечитайло її догледів. Він застиг у дверях, наче б не міг ворухнути ні ногою, ні рукою. Своїми кістлявими пальцями вбився в моє плече й стояв. Дівчина подалась назад і дала нам дорогу.

Осліплені світлом каварні, ми вийшли на темну вулицю. Як не розглядався я за дівчиною, але її не було. Нечитайло біг перед себе серединою вулиці и тягнув мене за собою. Я волікся за ним, сповнений бажання хоч на хвилинку побачити руду. Я йшов за Нечитайлом, як причинний, я тремтів і боявся, щоб він не помітив цього. Але він не звертав на мене уваги. Він біг кудись, очевидно, не думаючи, куди, повертав, блукав, біг, щоб не стояти, зупинявся щоб відпочити. Коли б у мене було більше рішучости, я міг би затримати його, і він тоді стояв би тільки так уперто, як оце біг кудись нічними вулицями. Може, блукав би тільки своїми палаючими очима під густими бровами, як блукав ото довгими ногами по закрутах, провулках. Коли б то! Але я не з тих. Хай буде так, як є. Нам обом, очевидно, треба було кудись чи від чогось тікати.

Раптом зупинив нас різкий трамвайний дзвінок. Він нас зупинив. Це й була добра зупинка. Ми відпочивали стоячи один напроти одного. Нечитайло запитав, щоб самому не говорити:

— Що ви скажете про неї? Що ви думаєте, га?

— В неї можна б до безтями закохатись, — сказав я з глибоким переконанням. Я був п'яний, це було видно по мені.

— Ви серйозно? Це… холерна дівчина. Але знаєте… я її боюся… — знижуючи голос, докінчив він і водив наляканими очима по каштанових тінях, що тремтіли на мурах.

Я знову відчув те дрібненьке тремтіння, яке вже було минулося декілька хвилин тому. Тепер воно з Новою силою починало мене мучити. Чого я тремтів? Чи я також боявся тієї дівчини? Та годі! І я нещиро прогудів басом:

— Ви — стара война і боїтеся?

— А ви не боїтеся? — кинув сумно Нечитайло і я зніяковів.,

Я вже не тремтів, я трусився. Я не міг зловити рукою руки… Я лякався більше всього, що той містичний Нечитайлів страх переселився в мене. Я хотів за всяку ціну опанувати собою і казав на потіху собі чи йому, підносячи голос:

— Я намалював її. Відгадав у темноті її обличчя і намалював. Уже майже готово. Вам покажу, мушу показати.

Нечитайло прошипів здушеним голосом:

— Ходім, подивимось! — і пустив мою руку.

Я віджив. Тремтіння минуло. Я звільнився від його неспокою. Я стояв проти ліхтаря, мені в очі падало світло. Я не мав чого ховати від того темного високого силуету. І я сказав щиро:

— Хай уже завтра, при повному світлі. Ви знаєте «Качиний діл»…

— Хай уже завтра, — повторив він. — Завтра принесу вам адреси. Може, дехто вам там пригодиться, в Парижі… А знаєте, вона дуже здібна, хоч і небезпечна особа.

Та його слова не зробили на мене ніякого враження. Боже, я ж намалював портрет, а мої портрети мали такий нетривкий зв'язок з моделем!

MERCI ENCHANTEÉ

— Це дуже мила особа, і вам було б зручно їхати разом, — сказала секретарка, коли я прощався з анумцями. — Удвох завжди відрадніше подорожувати й дешевше. Але я люблю їздити сама. І це також має свій чар…

Та Наталка не могла навіть попрощатися зі мною. Вона була далеко. О, що б я дав, щоб вона могла їхати зі мною в Париж! Досі я навіть у Розлогу не їздив часто сам. Так мене лякала ця далека подорож, що я рад би був помінятись долею з будь-ким! Хай би їхав, хто хоче, замість мене! Роман, Нечитайло, Антоша…

В чужий світ без язика в роті. Хліб — «пен», малярство — «пантюр», «у се трув»… І папірці в кишені з адресами, імена…

Я з жалем залишав львівську залізничну авлю. Я мало не плакав в обіймах Нечитайла. І коли поїзд, минаючи малі станції й полустанки, мчав кудись з моєї землі, я розглядав вперто вербу, що схилилася над дзеркальцем малого ставка. Опісля, заплющивши очі, я бачив її на кожному кроці, навіть тоді, коли давно минув свою країну верб над тихими плесами. Нечитайло нагадував про грандіозність Берліну, про запах індустріяльних міст, про речі, які тікали від моїх сонних і втомлених очей. Я думав: може й краще для мене — тим всеціліше питиму очима Париж. Що Париж лежав у Франції, а Франція межувала з Німеччиною, я не думав. Я їхав до Парижу.

Зі мною в купе їде панночка до Нансі, студентка. Я з нею розмовляю. Вона каже, що для взаємин з французами необхідна одна фраза — «я захоплений». Це всім там подобається, коли з ними розмовляти. Та чи я буду заводити розмови з французами? Напевно не буду, я їду до музеїв, до галерій. З картинами розмова зовсім не така трудна.

* * *

Заховавшись у натовпі, що ринув разом зі мною з Північного двірця, я в теплому пальті, з важкими валізками, сунувся вигрітим осіннім бульваром. Переді мною, посередині площі, стояв рум'яний поліціянт у короткій пелеринці і зупинив на мені блакитні усміхнені очі. Так наче б запрошував підійти до нього й запитати, куди мені нести прокляті валізки й пальто, гарячіше перини.

— У се трув? — я рішився, перечекавши сотні авт, підійти. Для відповіді мав я приготоване з лекції подорожньої студентки: «дякую, захоплений».

Бадьорим кроком ішов я до нього, не звертаючи уваги на його заперечливі рухи. Він показував металеві ґудзики на вулиці, на шлях для пішоходів. Уже трохи пригасивши ентузіязм, на ходу витягав я перший папірчик — адресу студента, своєї людини, чичероне в незнайомому місті. Взявши в руки адресу, поліціянт залився, захлиснувся потоком красноречивости. Я слухав з захопленням його швидку й дуже нескупу мову, як слухається музику. Хоч я її не розумів («Мистецтва не треба розуміти», — Чуб), але вона мені подобалась. Я відчув, що він пояснює, попереджує й радить; що він викладає приписи ходіння, описує розположення гарного міста. І ті звуки бриніли гармонійно в моїх вухах. Незрозумілі, захоплюючі звуки. Я не наважувався перебити того балакуна добре завченим «у се трув?», але валізки, випакувані не білизною і сухарями, а якимсь важким металом, рвали м'язи, а «для кожної пори пальто» прилипло до хребта.

Я мусів наважитись. Наголошуючи на «трув», вистогнав я свою єдину фразу майже безпомилково. Він наче чекав цього. Ще голосніше й ще мелодійніше захлинався тією мовою й тими жестами, які комусь, не мені, недотепі, вияснили б усе, усе.

І я кляв свою недорікуватість: мене хвилювало питання, чи зрозуміє хто мою французьку мову, забуваючи, що, в першу чергу, мені треба щось зрозуміти. Я забув, що це власне я нічого не розумію. Безпорадно глянув я на його руку, що показувала напрям, і вже без надії звільнитись від свого тягару, шепнув: «Мерсі». Ще в думці промайнуло «захоплений», але усвідомив: зайво!

Тепер я вже й без привітливого поліціянта знав, що без таксі не обійтись. Без слова, показавши папірчик, сів в авто й рушив назустріч усміхненому місту. А був ранок. Я забув розстібнути пальто, але вже без тягарів дивився, куди їду. Минали широкі бульвари, гарно розпляновані площі, минали мости на ріці, відомі мені з фотографій масиви церков і будинків. Врешті зупинились перед однородною масою кам'яниць. Високі, сірі, однаковісінькі. Шофер прийняв гроші й залишив мене самого на вулиці, що поринала у сні.

Мені треба було видряпатись на п'ятий поверх, і я, знехтувавши ліфт, героїчно ніс валізки нескінченими сходами. Зажурений трохи тишею, що окутувала кам'яницю, опинився я врешті-решт перед потрібними дверима.

Коли я подзвонив, крізь віконечко по довшому часі чекання глянуло на мене чиєсь око, а за дверима жіночий не дуже вдоволений голос загаркавив голосно вглиб помешкання. Ще після довшої хвилини відхилилися двері вузенькою щілинкою:

— Ах, тепер же тільки восьма година! — так привітав мене свій хлопець. — У мене зараз… Я, знаєте… Знаєте, що? Прийдіть около дванадцятої. Разом пообідаємо, — додав він, побачивши, що я дуже зніяковів. І двері легенько, але рішуче, зачинились.

Не відчуваючи вже й тягару, я збігав великими кроками, щоб бути якнайдалі від того дурного почуття, що обкинуло мене рум'янцем на все лице.

І чому я, недотепа, припер так рано? Не міг почекати на двірці до якоїсь властивої години? До котрої години тут сплять? Чи завжди сплять так довго? Я пригадав, що «своя людина», яку я вирвав з постелі, не була малярем. Студіював тут право. Я кинувся по кишенях за іншими папірцями, але мені вже було все байдуже.

Швендяючись по вулиці, я перейшов непомітно кілька кроків і раптом злякався. Я заблудив. Де ж та кам'яниця, з якої я тільки що вийшов? Її не було. Всі кам'яниці високі, сірі, з зеленими спущеними віконницями, сонні, однакові. Я дозволив собі розстібнути пальто. Легше зідхнув і, вдоволений свободою рухів та відчуваючи приємливий вітерець, що залітав під навісне пальто, обіруч тримаючи перину й сухарі, сунувся я вперед, перед себе.

Здавалося, що тих кілька осіб, які так по-діловому кудись прямували або збігали з поспіхом у метро, сміялися з мене, дивака, в теплому пальті, підпертого валізками, на ранній прогулянці! Ілюзії! Коли приглянувся їм зблизька, мене засоромила моя нескромність: на мене ніхто не дивився… Мене не бачили. І я йшов знівечений, ладний — коли б тільки знати дорогу — зараз таки вернутись додому, зламавши пензлі на знак зневаги до своєї професії.

Я зупинився на мості біля герцюючих кам'яних коней і, забуваючи про гірку долю, задивився на річку, славну Сену, і ряд мостів, що падали в ранковий туман. Чи довго я так стояв, не пам'ятаю. Мабуть, таки довго. Я не дивився на людей, ні вони на мене, я вбирав у груди запах чогось невідомого, паленої оливи, підземної залізниці, парфум, коли біля мене хтось викрикнув:

— Ну, й зустріч! Ти, що? Приїхав тільки що? Ну, чого дивишся, як теля на нові ворота, га?

— І справді зустріч! — вигукнув і я голосно і щастя. — Боже, я думав уже пропадати…

— В Парижі пропадати? Брате, тут не пропадеш так легко! — і ми стали цілуватися з Дорошем, єдиним малярем, якого я не міг терпіти за його нікчемні картини.

— Буде вже тих цілунків! Ти ж не дівчина — непристойно. Ти сам побачиш — тут цілуються тільки з дівчатами на вулиці…

Він забрав від мене мої валізки й повів набережною, голосно й втішено вияснюючи, куди, чого йдемо і як це все перед нами зветься. Ми минули цікаву архітектуру Французького Інституту, затінену високою стіною вуличку кардинала Мазаріна, подивились до малої галерії на вулиці Гінего.

— Ось тут найцікавіші малярі,— сказав Дорош, показуючи вітрину брудної крамнички. — Тут молоді, маловідомі, але часом і старі вже слави продаються в цих закапелках. І справді, тут висіла «Дівчина» Матіса у вишитій сорочці, «Діти» Марії Льорансон. Ми вийшли на розкішний Сенжерменький бульвар. Кажу «розкішний», бо, по-перше, я скинув пальто, по-друге, в мене був такий настрій, як колись у дитинстві — у вигрітому ліжку після купелі в замерзлому ставку. Я б ішов так цілий день до темної ночі, слухаючи бадьорого Дороша. Я обійшов ціле гарне місто — Латинський квартал, не відчуваючи втоми, тільки не смів дивитись вічі у сердешному товаришеві. Мені соромно було за мою нехіть до його малярства, там, у Львові.

— Чи багато малюєте? — запитав я, сплачуючи борг, але він хитнув лише рудою бородою і далі говорив про місто. Тільки згодом я зрозумів, що малювати багато в тому місті важко, дуже важко.

* * *

Я вже живу. Вже був на префектурі, на острові Сіте, і дістав тут, у бруднуватій кімнаті, дозвіл жити, де від сотні літ чужинці всього світу дістають такі дозволи. П'ю вино, що надає моїм настроям прозорої безтурботности, та ходжу легко підхмелений. На рю Муфтар купую варену картоплю, поливаю її чудовою провансальською олією, закушую дешевими дактилями.

Ранки просиджую в Луврі, а вечорами оббігаю місто. Я — парижанин. Курю люльку, бо тутешні цигарки дуже міцні, запустив бороду. Я полюбив те місто, яке нікого не турбує. Я можу кидати зухвалі погляди на мальовничих дівчат, можу слухати добрих співаків, що співають на вулицях, закриваючи рукою обличчя, можу читати чужі газети в метро, книжки, розкладені на вулиці на столах, і ніхто мені не заважає. Магічні папірці повикидав. Не хочу нікого знати, ні в кого вчитись, не хочу нічиєї допомоги. Земляків не бачу, ні з ким не розмовляю. Потрохи забуваю вивчені в перших днях французькі фрази. Вони мені, врешті, зовсім не потрібні. Щоб купити хліба, треба всміхнутись, коли пекарка каже: Месьє? — і показати пальцем. Купець, де купую вино, знає краще від мене мій смак і мою кишеню. У майстерні Фернана Льєже, в цій «Великій Стайні» (Гранд Шом'єр), куди ходжу малювати, мовчу, як усі здебільшого тут мовчать. Крім самого професора-француза, тут є всі національности й раси. Ніхто в цій академії нікому не каже, чи він добре малює чи погано. Дорош запевняє, що в цьому місті малює сорок тисяч малярів, наслідуючи тисячі музейних, муміфікованих мистців. Мене пригноблює свідомість, що я один із тих сорока тисяч і, може, теж наслідую яку мумію.

Інколи думаю, що мені не слід було їхати сюди, що ті, з «Золотого Козла», казали правду. Я навіть кілька днів хворів від цієї думки. Лежу на широчезному ліжку маленької готельної кімнатки і з люті кусаю губи. Перед моїми очима банальний рисунок паперових оббитів, трохи вище, крізь вікно, заглядають дахи сусідніх будинків. Над дахами — сіре небо. Для мене воно інколи срібне, ніколи синє.

На мольберті розпочата картина. Коли дивлюсь на неї, мені ясно, що вона непогана, але Дорош каже, що треба кінчати. А я вже не маю сил, ні охоти. Я, мабуть, тут нічого не намалюю. У цьому місті вже все намальоване. У всіх можливих стилях, у всіх нюансах. Ця свідомість мене засмучує до болю.

Я підводжуся з ліжка і сходжу вниз цегляними сходами. В темній комірці консьєржа, на стіні, між ключами, біліє лист. Наближуюсь, щоб повісити ключа — лист для мене від Наталки. На вулиці розкриваю довге з докорами письмо. Чи я спроможуся на пару слів? Обіцяє приїхати.

З листом у руці, немов з живою Наталкою на любій розмові, довго стою я перед Медицейським фонтаном. За плечима виблискує лагідним ізмарагдом купол Пантеону. Цими рівненькими алеями Люксембурського саду ходитиму з Наталкою. Коли це буде?

* * *

Я закінчив картину, Дорош заніс її до «маршана», і цей купив. Це була подія. Ми мусіли її обмити.

— Пізнаєш Париж, ти його зовсім не знаєш.

Я поспішав. Ще був тільки вечір. Ми пішли на Сен-Мішель, на маленьку площу біля церковці святого Юліяна Бідного, крутими провулками, сліпими закамарочками Латинського кварталу, де багато шиночків. Дорош водив туди, де в темному провулку розцвітав тюльпаном червоний ліхтар, де двері на заржавілих завісах важко піддавались нашим рукам, де з-за котар бриніли звуки орієнтальних інструментів і слабо освітлені зали світили суцільною пусткою. Ще було рано. Так, до блідого світанку було рано. У льохах, крім власників, не було нікого, але ми входили, сідали за трухляві бочки, згинали спину під низьким склепінням і, п'ючи якийсь невиразний напій, що мав звичайно високу ціну, раптом спостерігали в темних кутах закохані пари.

В одній з таких затишних схованок ми слухали рецитацій. Дорош слухав з захопленням. Казав, що це дуже відомий поет, але я навіть не вдавав, що розумію, ні не робив такого розбавленого лиця, як Дорош. Я признавав йому рацію, що я не вмію забавлятись, і виходив з тих шиночків завжди трохи розчарований. Та я не хотів псувати доброго настрою Дорошеві і казав, що мене поболює голова й тому не сприймаю того «еспрі» як слід.

— Ще рано, ще дуже рано, — виправдував Дорош порожнечі в тих веселих льокалях, але на вид моєї невиразної міни погоджувався виходити з одного пустого льокалю й заходити в інший.

Поблизу Монпарнасу, біля якоїсь гарної будівлі, лящали на ввесь провулок співи й сміхи. Ми зайшли. За довгими голими столами з дощок сиділо товариство. Вони співала якусь, — як каже Дорош, — старовинну лицарську пісню. Ми підсіли до столу й замовили тієї самої сідри. Пили цю рідину з таки смаком, як ту лімонадку, яку продають у нас літом на вулицях. Товариство співало в унісон усе той самий рефрен. Дорош підтягав за ними. Він вирізнювався своїм голосом і добрим слухом. Товариство почало тихше співати, а його заохочували брати форте. Він співав, виробляючи фальцетом неможливі трелі, а товариство оплескувало його й поставило нам сідру.

— Це чудова стара пісня про «Лицарі Круглого стола», і я її зовсім погано співаю, але їм, як бачиш, подобається, бо по-новому.

Я дивувався, що Дорош захоплювався цю безголосим товариством, але, коли він так щиро радів, то й мені треба було хоч трохи повеселішати. І я почав усміхатись і сам під тягав за ними. Співали цю пісню до білого дня.

Ми вийшли.

Був ранок, коли, обійшовши бульвар, опинились на набережній. Ми стояли під мостом над водою. Сена була все того сивого кольорі що й небо. Тільки архітектура Лувру і Нотр Дам дуже пластично врізувалася чорно-білої плямою в цю сірість густого надсенського туману. З голови випаровував хміль легкого, здавалось, вина.

Дорош скрикнув. Він показав на міст і кинувся бігти східцями вниз. Одна хвилина — і він, кинувши піджак на мене, плив, досягаючи якоїсь постаті, що почала пручатися з ним у темних хвилях. Ще минув деякий час, Дорош, тримаючи в руках якусь дівчину, наближався до берега. Плутаючи ногами, я під біг до них і почав тягнути жертву на берег. Дорош скинув сорочку й викручувався з води, дівчина лежала на траві, затуливши руками лице. Дорош накрив її своїм піджаком, я зняв свій і кинув на Дороша. Але так ми не могли залишитись. Дорош сказав, подзвонюючи зубами, що добре було б, коли я знайшов таксі.

Я вже був готовий побігти, але дівчина ворухнулась і, підводячи до нас голову, обізвалась тихенько:

— Дякую, не треба таксі… Я живу тут недалечко.

Землячка! Ми аж підскочили на радощах, Дорош підняв її з землі й розпитував, чи їй не холодно, забарвлюючи стурбований голос м'якими сердечними тонами. Він мене вже не дивував. Я забув його колишнє малярство, яке хтось назвав «претенсійними вправами». Він був мені рідний і близький. Його людські вартости виявлялися в кожному слові, в кожному русі. Вони й у дівчини мусіли викликати довір'я і симпатію.

Коли я роздумував над істиною, що для вияву властивих вартостей людини потрібна нагода, дівчина викручувала спідничку, поправляла мокре волосся, і з опущеної самогубниці, що звисла була з мосту безсилою ганчіркою в непривітливу воду, мінялась на мальовничу панночку паризьких бульварів. Навіть Дорошів піджак не затер жіночої принади стрункої постаті, а мокре волосся звивалось непокірними кучерями довкола зблідлого личка.

Дорош пожартував:

— І таксі не хочете й до себе не просите, хоч ніби й недалеко… — його безумовна щирість приєднала до нас незнайому землячку, і вона жвавіше ворухнулась і, немов перекреслюючи якусь давнішу постанову, сказала:

— Гаразд, прошу покірно до мене на каву. Тільки як ми зайдемо в готель? Ах, зайдемо; Ми обоє скинемо черевики, а ви… — вона, дивлячись на мою невиразну міну, підбадьорила:

— Мого консьєржа в цю пору не буде, а вулиця пуста. Якось перепливемо.

— Перепливем, єйже єй, перепливемо! — додав Дорош. — Рушаймо, бо нам, мабуть, трохи холодно. Приймаємо з радістю ваше запрошення. Чи далеко нам іти?

— Я живу в готелі «Академі», на вулиці Сен-Пер. Там познайомимось ближче.

— Ми цієї ночі трохи находилися, трохи ми того… — плів по дорозі Дорош, і я боявся, що він наверзе чогось непотрібного. Але він мріяв про ту теплу каву в домашньому затишку.

— Чи не так, дорога землячко?

Від слова «землячка» мої очі заросилися, і тілом пробігла тепла хвиля. Цей Дорош і ця незнайома дівчина рішуче були ближчі мені, ніж міг я думати й хотіти, і я нишком погладив його широке плече. Дорош усміхнувся, і тверда борода, що обростала обличчя аж під вилиці, якось розступилась, розмоталась. На «перший плян» висунулись здорові зуби й блакитні очі. Любий земляче!

Дівчина пішла попереду нас. Увійшла навшпиньках у готельний передсінок, швидко зняла ключа та якусь записку, яку порвала на дрібні кусочки. Ми йшли за нею безконечною серпантиною поверхів, і нарешті опинились у кімнаті. Вона відслонила темні завіси, посадила нас біля малого столика, підсунула цигарки й почала запалювати спиртову машинку. Коли закипіла вода в малому чайнику, дівчина відгорнула ріг оксамитного килима й пляшкою розтирала каву на цегляній долівці. За хвилину, вигідно розсівшись, усі ми пили гарячу запашну каву. Дорош у фантастичному халаті, з люлькою в зубах та в мокрих штанах, слідкував з-під лоба за спритними рухами неочікуваної господині. Дорош розповідав веселі історії, я рисував їх обох в «інтер'єрі», бо, пішовши по сухий одяг для Дороша, я багато не знайшов, зате захопив рисункову папку. Дівчина сміялась, слухаючи Дороша, але її пальці дуже помітно тремтіли, ліва брова ввесь час смикалась, що мене трохи хвилювало.

Того дня ми обідали й вечеряли з нею. Вона боялася самоти чи що, а ми були раді новому знайомству. Аж увечорі, після довгого проходу бульварами, ми попрощалися з нею, лишивши її вже трохи спокійнішою й веселішою.

Коли куплю полотно, намалюю портрет такої прив'ялої квітки Латинського кварталу.

* * *

З того часу, як Марта кидалась у Сену, минуло багато погідних днів. Я переїхав до того ж готелю «Академі» — він багато дешевший. Кінчаю вже портрет Марти й готуюсь до приїзду моєї нареченої. Вона повинна приїхати в половині червня. Марта допитується, яка собою Наталка. Я описую її, але з тих описів Марта знає не Наталку, а якусь красуню з картин Марі Льорансон. Ці картини на кожному кроці. Це модна малярка.

Марта з перших днів нашого знайомства опікується мною. Вона варить їсти, купує молоко й вино, підганяє до праці, водить по музеях. Вона знає це місто! І не тільки місто. Вона — історія мистецтва. Хочеться іноді запитати, чому намагалася вкоротити своє молоде життя, але ми з Дорошем, не умовляючись, ніколи про це не згадували. Вона робить деколи вигляд, наче б хотіла звірити якусь таємницю, починає говорити, але, махнувши рукою, хапає жадібно цигарку і, приплющуючи очі, затягається димом. Або відвертається до вікна і стоїть довго, дивлячись не знати на що.

Аж ось у нас вийшла нова історія з нею. Ми йшли бульваром Распай. Я радів розквітлими деревами, вона розглядалась по вітринах, коли проти нас вийшов з метро Дорош з якимсь кучерявим хлопцем. Дорош розставив широко руки, щоб ухопити нас у свої обійми, а кучерявий, не зупиняючись, пішов швидко далі. Марта сіпнула свою руку з моєї руки й кинула Дорошеві:

— Вибачте, я поспішаю, — і збігла вниз, у метро.

Я вибачився перед другом і побіг за нею.

— Можеш вернутись до них, якщо бажаєш. Увечорі буду дома, — кинула схвильовано, коли я дігнав її.

Та в мене такого бажання не було — я залишився з нею. Ми сіли в перший поїзд, що підходив, і їхали кудись, куди хотіла Марта. У вагоні було тісно. Вона обперлась об мене, і її міцні парфуми запаморочували мене. Мала сльози в очах і хотіла щось сказати. Але я наперекір цікавості, гладячи її волосся, сказав:

— Заспокійся, не треба, не говори нічого.

Забудь усе прикре. Може, більше цього не буде.

Вона дивилась на мене розгубленими очима, але заспокоїлась.

— Куди ми їдемо? Я не поспішаю нікуди. Що нам робити?

— То гарно. Вийдемо подивитись на «народне гуляння».

— Чудово! — вона зраділа й підстрибуючи, бігла на Батіньольський бульвар, де розклалися балагани.

Ми, як залюблена пара, гойдалися на човнах, стріляли в пляшки і час від часу цілувались. Так як усі. Тільки враз серед сміху очі моєї супутниці заходили сльозами, і вона форкала носиком.

* * *

Я пильно ходжу на «крокі». Сьогодні змінили модель. Замість негритянки сиділа якась біла. Рисуючи тіло, я задивився на її обличчя. Це не було обличчя модельки. Моріс, американець з Нью-Орлеану, сказав мені, що вона — грузинська княжна. Ну, для американців у Парижі — всі князі.

Після академії побіг я на базар і купив бросквинь. Хотів почастувати Марту першими овочами. Вона вже сиділа за столом у моїй кімнаті. Пригасила спиртову машинку, і ми почали обідати.

— Я рисував сьогодні якусь княжну, бодай так каже Моріс, — і розгорнув папір.

Марта тихенько скрикнула. Я здивувався, але, звиклий до її таємничої поведінки, подумав: може й справді грузинка… Має довгий ніс…

Увечорі вийшли на бульвари. Марта була задумана й неспокійна. Навіть розсердилась, коли її хтось штовхнув і дуже вибачався.

— Коли б знала, сиділа б краще в хаті. Стільки людей! Вони втомлюють мене! Я піду собі.

І вона побігла від мене геть у юрбу. Я не пішов за нею, бо й чого? Мене юрба не втомлює. Навпаки. Я не йшов, а плив бульварами, що пахнуть комбінаціями запахів. Я здавна любив блукати вулицями, що пахнуть.

Коли вернувся до готелю, широко відчинив вікно та ліг на ліжко. Раптом мені хотілося поглянути на рисунки. Головне, на цей, де я нарисував ще голівку модельки сангіною. Але цього рисунку не було. Я згадав, що показував його Марті під час обіду, мовляв грузинська княжна, дивись. Я перекинув усе: папери, валізку, лазив під ліжко — не було. Я не міг пригадати, що я зробив з ним, а тому постановив запитати Марту. Ще не було я десятої. В її вікні, напроти, світилося. Я постукав.

— Що це за нічна візита? — нерадо привітала мене дівчина.

Я засоромився. Вже хотів вибігти в коридор, але Марта, міняючи голос, сказала:

— Ну, що ж, коли прийшов, сідай. Ти певно випив би кави?

— Ти… не бачила рисунку? Того, що… — думаючи своє, грубо викрикнув, прочуваючи щось недобре.

— Бачила, авжеж, але його вже нема.

— Що ти з ним зробила?

Марта підвелася й, показуючи на ватран, шепнула:

— Прости мені, вандалці, я його подерла й спалила.

Я закашлявся. Поки знайшов хустинку і витер нею окуляри (довго їх витирав), заспокоївся. Не хотів про це більше говорити, знаючи, що Марта вияснить мені свою дивну поведінку. Я сів біля столика й, намагаючись бути спокійним, попросив:

— Я й справді випив би, коли тобі не важко…

Марта підскочила до мене й, беручи мою голову в руки, голосно поцілувала в чоло. Сміючись, я хотів і її поцілувати, але вона вибігла з чайником по воду. Уже гріла її для кави.

Затягаючись димом міцних французьких цигарок, тих страшних «жовтих», ми сиділи під китайським абажуром у блаженній мовчанці і кожен з нас думав про своє. Багато-багато хвилин пройшло, поки я наважився вернутись до грузинської княжни.

— А готовий, закінчений мистецький твір, не вуголь чи сангіну, а, скажімо, олію чи темперу ти під впливом настрою теж подерла і спалила б у ватрані?

— А хіба цей рисунок не був готовим мистецьким твором? Ти сам кажеш, що техніка не грає ролі…

— Це так, але я думав — твір, не ескіз. Ти спалила б?

— Спалила б…

— Ти знаєш цю грузинську княжну?

— Знаю…

— Аа…

Я більше не говорив. Рисунку не було, а конфлікт між Мартою і якоюсь дівчиною мене не цікавив. Хотів уже йти. Марта кинула на мене здивований погляд.

— Тобі не цікаво, хто вона?

— Я знаю — грузинська княжна. Цього мені досить, — я всміхнувся і вийшов.

Не доходячи до своєї кімнати, я зупинився в коридорі. У щілині під дверима ясніло світло. Невже я забув погасити? Не може того бути. Я пригадую, що я таки погасив. У кімнаті світилося, а з-поза дверей чути було голоси. Збентежений, тихенько натиснув клямку і… розсміявся. На ліжку сидів Дорош, а проти нього плечима до мене — ще хтось. Та поки Дорош хотів його рекомендувати, я пізнав, хто він. Це ж був той самий кучерявий хлопець, від якого ми з Мартою тікали в метро. Ось він тут!

— Ти, козаче, не дивуйся й не хвилюйся, а приймай гостей.

Мій приятель витягнув цигарки й простягнув мені:

— Очевидно, курива ти не маєш, а курити хочеться, що? І куди ти волочишся по ночах?

Мене заболіла голова, я відмовлявся від курення. Мій приятель зрозумів, що я нерадий гостині. І він поспішив її вкоротити.

— Ти маєш трохи грошей? Маєш. А тут цей поет гине разом з молодою жінкою і дітками… Ага, без діток! Ну, та все одно! Дай частину із своєї фортуни, а доля сторицею…

Зрештою, що там говорити!

Я так зніяковів, що мені аж вуха почервоніли, однак, засунув руку в кишеню, щоб витягнути звідтіль гаманець. Кучерявий дивився кудись понад мої рисунки, прижмурюючи очі, розглядав оббої стін і мовчав, неначе б справа його не торкалася. Він, очевидно, хотів якнайшвидше піти собі геть. Коли я поклав перед Дорошем п'ятдесят франків, той викрикнув:

— Це забагато! Йому вистарчить двадцять. Він і так тобі їх не віддасть. На, тримай тридцять. Жорж, не говорив я завжди, що ще не перевелися в Парижі…

Жорж скривив тонкі губи до чогось такого, що нагадувало усмішку, а сині очі повернулися до мене з байдужим виглядом. По хвилині дурної мовчанки запитав мене якимсь далеким, наче загубленим голосом:

— Ви пишете?

— Пишу, — відповів я і спаленів.

— Я теж пишу. Прийдіть колись до мене, я прочитаю. Живу недалеко, на Монпарнасі,— і він витягнув візитну карточку.

Гості пішли. На столі розсипалися з попельнички недокурки й сипався попіл на візитну карточку. Вона багато мені говорила, та чи хотілося слухати його поезій, не знаю. Властиво — ні.

* * *

Я заспав і не пішов в академію. Я спав і тоді, коли радісна Марта принесла якесь печиво. Хотіла вийти, але прикипіла до столу.

— Відкіля це?

Я розповів їй усе, бо не можу заховати від неї нічого, коли вона дивиться на мене своїми горіховими сумними очима. Вона сама також щира. — Брехнею, — каже вона, — гидую.

— Ти підеш до нього?

— Чи я піду? Може, й піду, але ще не скоро.

Глянувши на неї, я зрозумів, що їй це було б прикро, і поправив:

— Ні, та куди там! Я не люблю його поезій. В нього… фальшивий патос. Так, так, фальшивий…

— Це дуже добрий поет, — зашепотіла Марта. — Це прекрасний поет, ця каналія… — на її щоки виповзли рум'янці, а очі блиснули сльозами.

Я сердився на себе. Чого було так довго спати? Марта отямилась і почала приготовляти сніданок.

Я побіг купити вина. Біля ключа в консьєржа лежав лист. Я заховав його й, повернувшись, чекав хвилини, коли буду сам. Але Марта не йшла. Я розгорнув папір і почав рисувати. Рисунок сангіною, як і вчора, мав голівку грузинки. Марта читала газету й думала спочатку, що я її рисую. Коли побачила свою помилку, кинула газету й вибігла з кімнати. Я взявся до Наталчиного листа. Вона відкладала приїзд на два-три місяці. Мені було сумно. Я написав їй довгого листа, обдурюючи себе, що розмовляю з нею, моїм ясним коханням. Писав про поета, про Марту, про все. Написав, що чекаю її приїзду, щоб з нею відвідати поета. Заклеїв листа й обережно, як злодій, побіг на пошту.

На вулиці росив дрібнесенький дощ. Ліхтарі стояли в ореолах, тіні з парасолями пливли в тумані. Малювалась філігранна картина меланхолійного паризького вечора. Я згадував Явора. Це він так умів ходити цілий день з готовими образами в голові, а ввечорі лягав спати, щоб ізпросоння обточувати їх.

Я вернувся додому, але спати не хотілось. Витягнув новеньке стено, — Наталчин дарунок, — проте вірш не писався. Закрив стено й підійшов до вікна. Вечір був такий, як там, унизу. Поетичний, настроєвий, ностальгійний. Я згадував мого доброго брата Івана. Згадав Чуба. Коли б вони були зі мною!

Цигарка не смакувала. Я випив швидко склянку вина й побіг довгим коридором до Марти.

* * *

Намалював паризький пейзаж. Такого пейзажу не намалює парижанин. Я вклав у пейзаж візії усіх далеких східніх міст, що могли б бути Парижами. Пейзаж був ностальгійним, і Дорош назвав його супрематичним. Але не в тому змислі, в якому клясифікують мистецькі твори шухлядкарі, а в змислі супремації ідеї над матеріалом. І ще каже, що коли б бодай у кутику того пейзажу поставити постать святого, то він викликав би у глядачів молитовні екстази. Що в тому розумінні — моя картина релігійна.

Дорош наче здурів. Він скликає до моєї робітні знайомих і незнайомих малярів, тягне з вулиці, з каварень легковірну богемну братію і малозрозумілою своєю французькою мовою переконує їх, що це так, що перед цією картиною можна молитись, невірним навертатись.

Учора привів молодого африканця, Амару. Сьогодні цей Амара прибіг до мене сам і сказав, закочуючи під лоб чорні очі.

— Ви — українська весна! Ви — свіжий подих у Парижі! Париж — колосальний, а ви — освіжливі, ви — шірокко!

Я хотів відплатитися чорному ентузіастові й намалював йому портрет. А він, позуючи мені, рисував і собі. За десять хвилин я мав свій портрет. Я навчив його співати «Ой хмелю мій, хмелю». Він умить запам'ятав мелодію й слова. Але мене втомив. Дорош вибачався: — Прости мені, дорогий, що я впустив його до тебе! Але він — друг до смерти. Він тебе в усьому виручить.

Але мені не треба нічого. Мені потрібний спокій. А так мене заїсть Амара, заїсть Марта, заїсть Париж!

Було холодно, я побіг у метро грітись. Сидів на лавці й читав газету, аж якось відчув, що хтось заглядає в мою газету й також має охоту читати. Я відсунув її ближче й зручніше та відслонив себе. Це був кучерявий поет. Він привітався і попросив закурити. Я, на жаль, не мав цигарок. Але ж я міг їх купити нагорі в будці. Я сказав:

— Почекайте хвилину, зараз закуримо, піду куплю.

Він відповів:

— Та коли ви хочете, дайте гроші, я скочу.

Я мав два франки. Він узяв обидва й побіг. Його довго не було. Я кинув читати, самому хотілося курити. Очевидно, поет забув про мене. Я вже більше не грівся. Сердитий, пішов до готелю. У Марти світилося. Я обкинув оком пейзаж, стіл, на якому не було ні одного недокурка, не було й шматка хліба, та широке ліжко, що могло мене загріти. Хтось постукав.

— Увійдіть! — гукнув я нерадо до дверей.

Може, це поет урешті опам'ятався, що лишив мене без грошей? Але я не хотів його тепер і бачити. І з полегшею зустрів у дверях Марту. Я розповів їй про зустріч у метро.

— Я не гніваюсь на нього, але це свинство! — сказав я на закінчення.

Марта похитала головою:

— Викинь візитку і не думай про нього. Або знаєш? — подумала й сказала у якомусь несподіваному піднесенні.— Ходім туди, до нього! Це буде несподіванка!

Я відмовлявся — волів сидіти в холодній кімнаті, ніж іти до нього, та Марта перемогла мене.

— Я йду одягнутись. Зайди за мною, — і вибігла, доки я встиг відповісти.

До Манпарнасу від нас недалеко. Ми пішли пішки. Марта була в чомусь білому та в прозорій фіялковій хустині на голові! Коли зупинилася перед освітленою вітриною, виглядала, як «Пані» Ель Ґреко. Я сказав їй це і навіть мав охоту намалювати її такою, очевидно, відкинувши гостину в кучерявого.

— Опісля! — крикнула Марта. — її очі сяяли радістю, і вона була гарна, як ікона.

— Тоді обов'язково принеси цю хустину. Я малюватиму. — Але в глибині я відчував, що завтра вже не буде такого моменту і не буду малювати її. Ні, ні.

Ми піднялися на шостий поверх і постукали до дверей. Марта ще хотіла мене про щось попередити, але було пізно. Двері відчинила грузинська княжна…

Як у чаду поцілував я ручку моделя, перейшов якусь кухоньку, кімнату і врешті сів у кутику, витираючи окуляри. Княжна засміялася сліпучобілими зубами. Марта назвала її княжною.

— Це я таку легенду сама пустила, щоб дістати працю. Мене б і в академію не прийняли. Важко в Парижі з роботою.

Поета не було дома. Пішов домивати тарілки в ресторані.

— Незабаром повернеться, пообідаємо разом. Але ж бо ти, Марто, сяєш! — кинула лукавий погляд на мене. Її продовгасті очі зайшли хмаркою. Такі очі, як я їх нарисував, Ех, Марто, Марто!

Поет барився. Марта, очевидно, хвилювалась. Я бачив це. Чогось вона чекала? Чи вона кохає Жоржа? А грузинська княжна?

Господиня принесла вино, чарки і сіла напроти нас на тлі якоїсь гарної тканини. Над головою висіла гітара. І Пікассо не заклав би так площі! Жінки розмовляли, вибухаючи голосним сміхом, причому Мартин голос бринів нечисто, як надтріснуте скло.

Відчинились несподівано двері,— увійшов Жорж. Тепер він мав вигляд, наче б хотів провалитись у підземелля. Бліде обличчя було синє, очі впали вглиб фіолетних обвідок.

Марта простягнула йому руку з якимсь згортком паперу:

— Це вам весільний дарунок від нас, — кивнула в мій бік маленькою голівкою.

Згортком була моя сангіна — акт з голівкою господині.

Мене стиснуло за горло. Я кинувся за хустинкою витирати окуляри, бо вони, здавалося, зайшли густою парою. Образ Жоржа, його жінки, Марти і гітари замазався в якусь монотипію.

— Дякую сердечно, месьє! — прошипів, засичав поет у мій бік. — І вам, панно Марто! Це справді знаменитий, капітальний, шалений, божевільний, нахабний, підлий, низький, брудний, гидкий і плебейський жест! На такий лише ти здібна! — кричав, гарчав до Марти.

Грузинка притулилася до стіни, торкнула гітару й гітара бренькала, бренькала без упину.

Коли я вже витер окуляри і тремтячими руками поклав на ніс, Жорж стиснув мені руку гарячими, здавалося, палаючими долонями й тихо мовив:

— Це низько, грубо і плоско. Це було гидко й нікчемно. Але я інакше не міг. Я мию вікна, тарілки, пісуари. Я мию вдень, уночі, ввечорі, вдосвіта. Я — емігрант! Ви не знаєте, що таке емігрант? Ви не знаєте! Ви своєї жінки не пішлете позувати. Ви будете мити не дванадцять, а шістнадцять, двадцять чотири, двадцять п'ять годин пісуари, а жінки не пішлете в ательє, а я післав. І ви мене осуджуєте. Ви плюнули мені в вічі. Чому ви не говорите, що я в вас позичаю гроші і не віддаю? Що я обманець, дурисвіт, що я… та що я! Я хотів вам прочитати поему. Ви пам'ятаєте?

На голові в мене раптом виросла мокра шапка. Здавалося, вона танула, зволожувала чоло (як добре було б узяти рушник і витерти голову!), окуляри заходили парою, їх неможливо було висушити. Я мусів щось згадати, щось необхідно було усвідомити, але воно висмикувалось, тікало. Цей шум, голосний Мартин віддих, бренькіт гітари, склянок — усе це розпорошувало мої думки. Ну, врешті пригадав: на дві діоптрії заслабі мої окуляри. На дві.

— Читайте! — вистогнав я, відсовуючись від Марти на край світу. — Ми, власне, тому прийшли.

Грузинка важко встала із свого місця і дістала з полиці зошит. Я випив душком вино.

Церква Сен-Сюльпіс блиснула з мокрого туману. Під ногами тремтіла земля від швидко пробігаючих поїздів метро. Повітря мигтіло зірочками ліхтарів. Я поставив комір високо, аж до вух.

— А що? Я не казала? — гумкнула Марта з-під хустки. — Я не казала?

Чи її слова відносились до тільки що заслуханих поезій, про які я мав давню думку, чи до тієї несподіванки, яка мене зустрінула, — не знав і не питав. Я почував страх перед тією малою голівкою в прозорій хмаринці, що мала барву паризького вечора.

Прокинувся я наступного ранку сердитий, з жалем до дійсности. Мені снився «Качиний діл». Я лежав у плащі напроти нерукотворного малюнку й дивився кудись у віконце. Ніби за дверима стояли Нечитайло з Чубом. Марта чи Галина приготовляли бенкет, а Наталка мала ось-ось з'явитись. Усі чекали її. Вона мала прийти на наші заручини, але не приходила. Марта чи Галина признали це за недобрий знак. Мені стало сумно, але все-таки я був у «Качиному долі», вдома.

В голові в мене було повно думок про моє місто, що так лякало мене колись, а тепер стало рідним, як наречена… Ще всі спали. В готелі панувала тиша, ще навіть не мили вулиць. Я одягнувся й, не снідавши, взявся за пензлі. Не було біля мене підганяйла Чуба, мені так бракувало Нечитайла, який, дивлячись на полотно, викрикував би: «Холерно, холерно!» І я не поклав ні одного доброго мазка. Кинув малювати й пішов до «Сальону Незалежних». Скільки тут малярства! Вийшов з цього лабіринту з болем голови. Бачив там те, що самому хотілось дати в мистецтві, бачив намагання вискочити понад усіх, здивувати це місто, яке нічому не дивується. Бачив таланти, що не сміли виявитись у всій своїй повазі, що викликали у глядача зневагу. І побачив скромну й далеку від того світу нашу малярку, що відбивала від інших непідробленою щирістю. І бачив морські пейзажі іншого земляка, і його картини викликали велику тугу до моєї землі та водночас радісне почуття, що я не безрідний у тому центрі космосу.

Коли б сьогодні мені їхати додому, покинув би з радістю й покірливу Марту, і неспокійного африканця, і Дороша, який грівся до холодного чужого сонця ніколи не зогрітий, і поета з його доброю музою-княжною… Але з дня на день, з години на годину могла приїхати Наталка. На згадку про неї я позбувся болю голови, бадьоро схопився, забігав по кімнаті. Замкнув двері на ключ і розклав картини, рисунки, ескізи, все. Мабуть, не гаяв часу даремне… Олії, гуаші, темпери й рисунки — їх було багато. Але чи між тим усім було щось таке, чим міг би я вразити дівчину?

Ех, чому я не намалював такої картини, якої ще не було в усіх тих галеріях, музеях, салонах!

Хотів Марті признатись, що вже незабаром приїде моя наречена до мене, що я щасливий, що, може, одружусь… і соромно ставало за свій егоїзм. Навіщо говорити таке дівчині, самотній і сумній? Колись згадала, що, може, вже скоро покине Париж. Я не розпитував, куди збирається виїхати, не моя справа, але я відчув, що ця подорож — не з веселих! І в такий час хвалитись своїм щастям?

Я з радістю побачив світло в її кімнаті й, перемагаючи внутрішній спротив, побіг коридором і подряпав легенько умовленим знаком по дереву.

Не дослухавшись запрошення, відчинив двері. Не привітав мене, як звичайно, спокійний голос моєї сусідки, але якийсь зойк чи ах! Хтось там налякався, а це й мене добре сполохнуло. А те, що я побачив у кімнаті, спаралізувало мої ноги, і я довго стояв на порозі, не знаючи, що мені робити. Проти дзеркала, посередині кімнати, крутилися дві дами. Одна, побачивши мене, прискочила до вікна і, обгортаючись віконною завіскою, стала як привид для моїх короткозорих очей. Друга відскочила й собі від дзеркала, але, мабуть, уважаючи свою туалету відповідною для приймання гостей, запросила мене всередину, запевнюючи, що Марта повинна в цю хвилину надійти. За цей час дама-привид покинула свою фортецю й спокійно сіла в глибокий фотель. Обидві вони навіть для мене, нібито вже парижанина, мали до сить незвичайний вигляд. Ні, я такого ще справді в житті не бачив. Ця, що першою до мене звернулась, мала на голові, замість волосся, квіти й стрічки. Щось подібне до весільного убору голови в моєму селі. Цей весільний кораблик висів над землистим, трохи перекошеним обличчям, зате фантазійно розмальованим веселими херувимськими кольорами. А та, що випурхнула з-за віконниці, вже без того серпанку, яким окутувала її завіска, була висока, напівроздягнена, вся в зірочках, бляшках, брильянтах. Ці прикраси на смерть воювали з сірістю цілої постаті. Говорили французькою мовою із східнім акцентом. Говорили не то для мене, не то для себе, бо поприсідали напроти дзеркала й, розмовляючи, дивилися туди. Виходило, що базікали із своїми відбитками.

Я стояв за їхніми плечима — досить незвичайна фігура з занедбаною бородою й поважним виглядом. Яким разючим дисонансом серед того оранжерійного будуару була моя неуважна молодість!

Дами, освітлені блиском прикрас та заняті, мабуть, важливими справами, певно, не помічали того, бо поволі з увічливої розмови перейшли в досить гарячу суперечку. Жвава розмова, незважаючи на мою холоднувату присутність, приймала щораз гостріше забарвлення. Вони вже позривалися з своїх місць, вимахували оголеними руками і, кидаючи розлючені погляди в дзеркало, добре таки лаялись.

Мені стало страшно. Може, й довелося б їх роз'єднувати, коли ж як на те все вбігла Марта.

— Ах, як ти сюди попав? — кинула розсіяно до мене і звернулась надто серйозно до дам. Вона взяла мене за руку й якимсь менуетним «па» повернула до них.

— Дозвольте, маркізо, представити вам земляка-артиста. Княжно…

— Пані,— я вклонився, потиснутий до болю за руку, а дами, відірвавшись від своїх відбиток у дзеркалі, закивали достойно квітами й стрічками.

Марта частувала їх цигарками, парила каву й даремне намагалась втягнути мене в розмову. Я не попадав ніяк у тон.

Чи не з отими маркізами вибирається вона з Парижу? Мені стало жаль Марти, і я, виходячи, не міг затаїти важкого зідхання.

* * *

Марта вибралась з готелю, не попрощавшись зі мною. Чи нагнівалась, чи в поспіху виїжджала? Може й краще, що поїхала, поки не приїхала Наталка, проте я сумний. Уже не обідаю, як бувало, з нею разом, не обідаю зовсім. Їм хліб, довгий, тонкий, як патик, і білий, як вата. П'ю вино без охоти й смаку.

Не витримав, пішов до Дороша. Він спав, ледве добудився. Гуляв цілу ніч.

— Анахоретом може бути тільки той, хто чекає коханої. А вона, хитра, не пише, коли приїде…

Я не хотів говорити про Наталку.

— Бачив Марту?

— Бачив, а ти хіба ні?

— А я ні. Вона вибралась з готелю, виїхала…

— Виїхала? Куди, цікаво, можна виїхати з Парижу?

— Не знаю. Я застав у неї якихсь двох страшних магер, ніби княжен чи маркіз… Мабуть, у них і працюватиме…

— Ага! Ми вдома. Хочеш її побачити? Поїдемо в неділю на Ейфеля. Там її напевно зустрінемо. Вона певно працює «гідом», показує туристам місто…

— Марта?

— Або що? Це щастя — така робота. Після пиріжків. Малоросійські пиріжки…

— Які пиріжки?

— Пекла пиріжки й розвозила по ресторанах. Хіба ти не знав того? Не їв?

Я пригадав пиріжки, що вона їх іноді приносила з собою. Лишились, — казала, — все одно доведеться викинути. Але чому не попрощалась? Не залишила адреси?

Дорош знизав плечима. Та не над Мартою, ні! Наді мною. Над твердою головою. Може, я й справді тверда голова? Прийшов на думку талановитий Жорж, його розпачливий крик, його значущі слова про еміграцію…

Я чекав з нетерпеливістю неділі. Я мусів побачити Марту. Може, я повинен їй допомогти? Я?..

Умовився з Дорошем: біля Трокадеро.

* * *

Був досить теплий день. Мене добре нагрівала борода, гріта туго зав'язана краватка. Я сидів під потворними коровами, дивився на довгу площу, що кінчалась стрункою вежею. Мені хотілося пити. Дороша не було. Я купив американських горішків, розжовував поволеньки, рахував зернятка. Дорош не приходив…

Просидів стільки часу! Міг би ґавити його в «Музеї людини», а то сидів, чекав неточного товариша. Коли б ще так на дівчину! Вже з'їв усі горішки — 163 зернятка. Дороша не було. 163 зернятка — була міра моєї терпеливости. Я вийшов на сходи й став задумано спускатись униз, коли переді мною майнула знайома постать грузинської княжни. Я оглянувся за нею, і вона оглянулась, усміхнулась білим коралом зубів. Була дуже гарна в літній сукенці.

Ми привіталися, зраділі цією несподіваною зустріччю. Вона не чекала нікого. Прийшла подихати повітрям іншого кварталу. Я признався щиро, чому умовився з Дорошем тут, близько Ейфеля. Вона засміялася, і я пожалкував своєї щирости. Грузинка зате повеселішала. Вона заходилася щораз голоснішим сміхом, просила докладно переповісти цю сцену в Мартиній кімнаті. І, коли я малював фантастичні зачіски, немов репродукуючи повні виразу карикатури Дом'є, вона в щирому захопленні викрикала:

— Який типаж для Жоржа! Яка шкода, що він їх не бачив, не знає! Це було б чудове доповнення колекції, що її бідний Жорж призберіг у Парижі! Ви знаєте, який це цікавий світ для письменника? Але, на жаль, Жорж не сприймає його з такою гостротою, як ви! Він, — додала сумно, — сам зробився такою комічною емігрантською фігурою. Марта? Марта втопиться серед них, бідна Марта! — і ще раз повторила: — Бідна Марта!

Засмучені обоє останніми словами, ми гризли горішки, яких я ще докупив в якогось нахаби. Згодом княжна зупинила на мені уважний погляд:

— Чому б вам не одружитись з Мартою?

Для мене було досить інтимностей цього дня. Я не відповів, перевівши розмову на щось далеке від мене. Я вже навіть захотів бути сам. Але відв'язатися було ще важче, як відповісти на інтимне запитання.

— Ходімо на вежу! Ви певне ще ніколи не були на вершку. Можна в погідний день оглянути береги Англії. Може й Марту зустрінемо. Але важко тепер. Або, знаєте, ходімо до нас, Жорж сьогодні пише. Не працює, невтомлений. Він вам прочитає свою нову драму. Він казав, що шанує вашу думку. Або — ні! Ходімо на Шапм Елізе. Ви, мабуть, туди не ходите. Марта казала, що ви поза академією і Лювром не бачите міста. А Париж, треба вам знати, не тільки Лувр! Були в Опері? Вона повна щурів. Я боюся ходити кулуарами. Або постривайте! Підемо до Гришка. Ви його знаєте?

Вона торохкотіла зовсім так, як ці чорняві, тоненькі дівчата, що йшли побіч нас, заглядали в очі своїм «амі», цілувалися. А я йшов, підчеплений до її плеча, мовчки слухаючи її голосу. Вона клопоталась, захоплювалась щораз то новою для цього недільного пополудня ідеєю, а я, покірний, відданий шелестові шовкової сукенки, низькому й теплому голосові, жіночим примхам.

Ми вчепились автобуса, вискочили, бігли з метро, вийшли, і, врешті, перед якимсь будинком вона зупинилась:

— Ну, нарешті! Ми на місці…

Нас привітала білява запашна пані. Ми прийшли в добрий час, бо в них цікавий гість в Провансу.

Я помітив у неї синьомальовані нігті й такі ж повіки. Шматок голубої матерії облягав її якусь нематеріальну постать. В ательє було кілька осіб. Поміж мольбертами й картинами та підвищенням й бляшаними нігтями. З радіоприймача пливла тиха музика.

Ми сіли поруч господаря і разом з іншими слухали гудючий баритон гостя. Цей гість — був славний письменник. Я читав ще в гімназії його романи.

— Той рік був найважчий у моєму житті. Ніхто не платив гонорарів, жити не було з чого, а дорожнеча… — письменник говорив довго про свої турботи. Я пригадав, що не вперше чую такі нарікання. Але Жорж ніколи так нудно не витягав своїх буденних справ з приватних схованок, як цей надзвичайний романіст!

Господиня сиділа на бильці крісла в свого чоловіка:

— Бачиш, любий, не я одна думаю, що в Парижі довго не виживеш. Не помирати ж нам у цьому студентському місті!

Гість з Провансу ще нарікав, що його того лихого тридцять третього року відреклися всі. Його й там забули. Та він певний, що, коли б поїхав туди, в Київ, наладнав би якось справи. Все можна з людьми узгіднити. Він хотів би, він поїхав би сьогодні до краю…

— Чуєш, любий? І я хотіла б жити в твоїй чудовій багатій країні,— вона обернулась до мене. — Гарна ваша батьківщина, правда? Їх з'їла ностальгія, а поїхати додому не зберуть сил…

Я не відразу збагнув, чи щиро вони, чи, може грають якусь гру, підмінюючи бажання залишитись у Парижі якоюсь нещирою тугою до мого краю, від якого вони так віддалились… Але цим людям, що гаяли життя на чужині, хотілося нагадати рідні образи, що такі ще свіжі, наче б обмиті росою, стояли в моїй пам'яті. Та проти мене сидів самовпевнений письменник, якого, твори віддавали наше рідне підсоння так живо! Його київські оповідання! У моєму видноколі був клаптик землі, окрайчик, короткий маршрут, одна зупинка в безкрайому світі!

Він, а ще більше господарі, чекали моїх слів. І я відповів чужій пані, яка й не знала країни свого чоловіка. Я дав волю своїй тузі, своїй вигостреній віддалю уяві. В моїх словах заграло весняне сонце крізь ажур каштанового листя, спинилося на почорнілих мурах гармонійних будівель, освітило закутини вузьких вуличок, щоб вальоровим акцентом віддати опуклість шляхетної архітектури святинь, патриціанських домів. А коли мої слова винеслись на зелені гори, шляхами під вербами, в, дубові гаї, на верхів'я, що пахнуть квітами й медом, — пані сплеснула в долоні:

— Та це ж так, як у Коро! Он де пейзаж, он де краса! Ну, що ж ти на це, Ніко?

Гість в Провансу, чомусь невдоволений, зарухався на стільці нервово:

— А заробити на хліб? А прожити письменник чи мистець може серед тієї пасторалі? У тому медяному цвіту? Є місце в тому раю для нас, скажіть?

Я б не відповів — це ж були відомі нам до болю речі. Я б не відповів, але він нахилився до мене:

— А ви! Ви живете, можете жити з творчої праці? Працювати й жити спокійно?

Тоді грузинка, вся почервонівши, несподівано для нас усіх відповіла за мене:

— Тому то й сидимо тут, а не в наших краях, бо там не заробити, але й жити ні письменникам, ні нікому неможливо. Там нікому немає життя, і розпалювати свою тугу — зовсім не добре… Жаль, що Жоржа немає з нами. Він сказав би, чому це так…

Гість з Провансу повернувся від нас і сказав господареві:

— А все ж нам тут життя немає… Ні мені, ні вам. Нам треба додому.

Я почуваючи нещирість у його словах, вихопився якось проти волі:

— Чому тоді ви не поїдете туди?

— Мені, молодий друже, не так легко… Ви того не зрозумієте…

І знову, поки я зібрався, вискочила грузинка, блискаючи темними очима:

— Усім нам вороття туди немає. Усім небезпечно. І навіть, коли Микола Сергійович у припливі гіркої туги, кидає пензлі, відмовляється від добрих замовлень і хоче кидати не так чужину, як волю, волю рухатись, волю говорити, думати, то ніхто не сміє підсичувати цю тугу — намовляти їхати додому! До якого дому, будь ласка? Прошу, скажіть ясно, до якого дому має їхати? Ви, навпаки, мусите йому сказати, що дому в нас немає. Його пограбовано, спалено, зайнято. Ви згадали й лихий рік? Ви мусіли кинути Париж і їхати в село. А ваші земляки в той же час мусіли йти із своєї землі, щоб не гризти її, за шматком хліба! Коли ми слухаємо ваших нарікань на лихий рік, що приніс матеріяльну шкоду вам, вибачте, але нам страшно їх слухати! Такий великий егоїзм у великого письменника! Ми вас уважаємо великим, правда, Миколо Сергійовичу? А ви… ви такі… нікчемні…

І я зірвався із свого місця, мені видалось, що вона не договорила:

— Вам не слід згадувати тепер і про наш край! Він не ваш і навіть не наш. Його продали. Продали не партійці — торговці, як це там, у нас, думають. Його продали ваші фальшиві доктрини, що бачили людство десь на інших планетах, а серед своїх земляків його недобачали…

І грузинка додала понуро:

— Правда! І тому ми тут сохнемо, дивачіємо, байдужіємо… Ви знаєте, як називають нас французи?! — і раптом голосно заридала.

— Але як можна! Але ж і ми…

— Ви? — обличчя в княжни перекосилось гнівно, наче б хотіла кинутись, а господар рвучким рухом відсунув свою жінку й побіг сходами вгору, до спальні.

Гість витягнув новеньке стено й, записуючи щось, повторяв:

— Оригінально, оригінальні думки! Я пишу новий роман. Такий роман! Вуаля!

Микола Сергійович поволі сходив униз. Бліде обличчя покривалось краплинками поту. Синя пані витирала йому чоло. Коли він подякував кажучи, що вже добре себе почуває, вона показала ручкою на грузинку:

— Глянь, Ніко, вона гарненька, ця Тамарка, коли хвилюється. Коли б ти зробив з неї даму в інтер'єрі, як думаєш?

Господар хитнув головою, але сидів згашений. Господиня шепнула мені:

— Бачите, як він в'яне…

Я дивився, на його картини. В них не було ностальгії. Зате вона була в тих росинках поту на чолі.

Тамара заспокоїлась і, вибачаючись, почала прощатись. Гість з Провансу тиснув нам руки приязно, без тіні образи. Я пожалів своїх слів. Господар щось усунув мені в кишеню, відводячи до воріт.

— Тамарко, не журися! Я до совєтів не поїду! Хай їм грець! Я надто люблю життя. Нате, беріть, не церемоньтеся, хлопці-молодці. Ну, не пручайтесь, беріть!

Уже в метро я витягнув те «щось» з кишені. Це були пом'яті банкноти. Я всунув їх у Тамарчину торбинку.

* * *

Перед моїми очима ще й досі стоять жінки з голубими нігтями й довгими приклеєними віями. Такі живі моделі сучасних малярів.

Дорош каже, що малярство Гришка — будуарне. Дорошеві важко догодити. Він сидить на моєму ліжку й свариться, що я живу поза Парижем, що я, чого доброго, побіжу на Порт-Версай і шукатиму верби, що я розкидаюся на вид цієї деревинки тут, у центрі космосу. Він ще нагадує мені, що я не сидітиму вічно в Парижі, що моє перебування тут не видаватиметься мені таким довгим, як сьогодні, коли нема Наталки… Я ж, мовляв, поїду не сьогодні — завтра в задрипане село чи містечко і тільки згадуватиму з сльозою Париж. Дорош засидівся тут. Сам каже, що й не знав би, що робити на Волині. Доглядати бджіл? Шевцювати? Їздити торговельним агентом з зубним порошком? Він затратив відчуття приналежности до своєї землі. Я — молодий, на його думку. Навіть моя національна свідомість для нього — неусвідомлена і сира. Я ж тільки пару місяців на чужині, і як полюбити як рідну, не збагнувши її?

Він повів мене до музею найбільшого поета Франції, Віктора Гюго. Було тихе надвечір'я, як кажуть поети — сиза година. В таку годину ми станули перед будиночком. Я розсердив мого друга, бо відірвав шматочок церати із стола. Він прошипів: — Вандал! — вже хотів покинути мене самого, але я спокійно відповів:

— Захоплюйся вже ти сам цим великим. Я волію Верлена. А взагалі в мене перед очима столик іншої кімнати, іншого музею. На стіні портрет гарної Ванди, нижче — мисливський ріг, письмовий столик, шафа. Що б я дав, щоб за ціну Наполеонової випханої собаки доторкнутись до палітри Шевченка! Кинути оком на книги й журнали, які читав він, а на які ніхто не звернув уваги, почепивши на його геніяльну голову селянську шапку.

Дорош погодився:

— Щодо цього ти маєш рацію!

Я не міг забути іншої розмови в музеї французького волелюбця. Чи й справді слова гостя з Провансу диктовані завжди матеріальними спонуками? Невже в нього такий холодний розум, коли рука черкає гарячим пером об папір? І в його темних очах вітала ностальгія, чоло рисували помітні лінії втоми — томливого чекання. Чекання повороту додому. Я засуджував свій і Тамарин виступ, непотрібну демонстрацію. Головне — свій! Я ж мав клаптичок землі — медяного цвіту. І там я міг животіти. Хай хто як хоче називає життя. У мене воно без телефонів і метро, але… сповнене кольорів і пахощів.

Я дізнався, що Гришко тільки через Тамару відклав свій виїзд, може, назавжди. Дорошеві я того не казав.

І раптом прийшла телеграма: «Вранці приїжджаю — Наталка». З телеграмою я вибіг на вулицю. У світлі вітрин я перечитав раз і ще раз. Бігом повернувся до готелю. Чого? Ага! Я пригадав: замовити кімнату. Збіг ще раз до консьєржа. Я розпалив його красномовність двома словами. Він не вгавав, він довго милувався своїм баритоном, доки пообіцяв ту кімнату, яку звільнила мадмуазель. Правда, Марта вибралась… пригадав я з тінню жалю. Я уявляв, як вони подружили б, а може ні? Може й краще так?

Заспокоївшись, відпочиваю в себе на ліжку, пригадую, що слід би ще зробити для приїзду дівчини. Купити квіти? І з квітами піти на цей багатолюдний двірець? А коли її не побачу? Я ж такий короткозорий. І як я виглядатиму з квітами в руці? Постановив квіти залишити в кімнаті на столі. Консьєрж дав мені вазу, нагадуючи бути обережним, бо вона оригінальна, китайська. В «антікіте» можна дістати такий оригінал за сім франків! А може й ні? Купив вина й шоколяди. Вертався набережною, розпалений бажанням побачити мою дівчину. Не засну хіба цієї ночі! Може напишу вірша? Пригадав, що не робив того в Парижі. Не написав ні одного рядка. Зате картин трохи призбиралось.

Консьєрж куняє на своєму підвищенні. Я тихенько йду по сходах, вистелених килимом. За дверима на третьому поверсі цокає писальна машинка, а на вулиці дурна Мімі співає неможливо низьким голосом неспівану вже тепер стару британську пісню. Вона співає також, заплющуючи очі. Але ж тепер ніч. Хто ж побачить, що це на вулиці, як жебрачка, співає велика артистка? От шалена Мімі!

Лягаю в ліжко і закликаю сон, але він не приходить. Ще шість годин відділяє мене від Наталі. Яка вона, Наталочка моя? Чи така, як у каварні «Де ля Пе»? Чи така з-над Дністра? Скоріше така, рідніша, ближча. Наречена!

Я зустрічав її й зустрів. Не так, правда, як гадалось. Я чекав її перед виходом. Над головою світився напис «сорті», я не помилився — тут слід було чекати. Довкола мене — поспіх, біганина, штовхання, вибачання. Входили чи виходили — не второпаю. Я втрачав надію побачити Наталку в цій гущі. Проте, в мене ще була маленька іскорка надії, що вона побачить мої незрячі окуляри, причесану, бороду і радість на моєму обличчі. Хвилювання й любов. Це кожному мусіло кидатись у вічі, але ж у Парижі ніхто не бачить нічого зайвого.

Вже всі пішли, майже всі. Я обперся об залізну огорожу. В мені починала пригасати радість. Може, не приїхала? Може, щось трапилось? Вже не радів, уже тривожився. Вже й тривожитись перестав — стала байдуже все: і гудки поїздів, і приїзд нових, і від'їзд. Знову нові люди.

Що ж, примиримось! Але миритись не хотілося. Я перейшов огорожу й дивився ген туди, де поїзд гинув у перспективі… Хтось гукнув біля мене. Це був носій багажу, але він мене не цікавив. Хай собі там кричить, яке мені діло до нього? Він ще раз гукнув, уже поблизу мене, обвантажений великими валізками. За ним ішла моя наречена, таки справді вона…

Наталка керує всім. Я малюю або рисую, або й так сиджу, а вона знає, куди підемо, що оглядати, де обідати, в якому кіні цікавий фільм. Вона визначає все, як точний годинник. Оце в тому місці, де я варив молоко й випалив діру в вишневому оксамиті — чистенький папір. Горнятка, тарілки, чисті, накриті вишитим рушничком. Вона готує, а властиво, мішає обід а ля Марінетті. Я купив вареної картоплі, риби й селеру — такої петрушки, що в нас її боялись багато класти в борщ, бо псує смак. Наталка те все перемішує, чимсь поливає присипає. Я милуюся її задумано-скупченим личком, ніжним закресленням брови, яку вона продовжує олівцем, маленьким вушком у масі темнобрунатного волосся. Найчастіше рисую.

— Коли б нам з тобою дитину, я міг би щасливо братись за Мадонну. Я хотів би малювати Мадонну з дитятком.

— Та що ти? — вона сміється теж, але ж і стукає забобонно пальчиком в дерев'яний столик. — З'їж дактилів. Вони відживні,— а сама закурює цигарку замість солодкого.

Після обіду малюю, на «крокі» ввечорі не ходжу, маю моделя дома. Зате виберемося в оперу. Наталка, доки я сидів в академії, вистояла квитки. Пішли, хоч і не було в мене охоти. Я не їм помаранч, які так смакували, але тисну сік з якихсь схрещень цитрини з помаранчею, гіркий і терпкий, бо це кальорійне й повне вітамінів. Селера теж на щось чи проти чогось помагає. Я її їм, щоправда, без смаку, не п'ю багато вина, бо Наталка не любить, зате куримо досить. Куриво, очевидно, не шкодить нікому, інакше б ми не курили вдвох.

Якось прибіг Амара і, як звичайно, побіг освіжитися до вмивальні. Замочив голову, і його кучері розтягнулись у довгу чорну косу до пояса. Наталка аж відвернулась, казала, що не може дивитись на нього. Їй здається, що він китаєць з косою. Хай краще не приходить! Хай не приходить, коли вона того не хоче, але як це зробити?

* * *

Іде дощ. Гарний теплий дощ. Я йду під цей дощ, п'ю його. Вертаюся з академії на обід, але як же обійти бульвар і не затриматись на Распай, коли весна й зеленіють бруньки крізь дощ на платанах? Усе помито, чистеньке, прозоре, блискуче. Стою під кафейкою й дивлюсь. Не витягаючи рук з кишені, малюю картину, що вже й назву має: «Люди й дерева». Під ніжно зеленими деревами, з яких скапує вода, плавають людські постаті і розпливаються в струмочках сизого дощу. Може й дивакувате, але сюжет виліз з ліній і кольорів і подобається мені. Здається, цей весняний дощ якось несподівано вирвав мене з кубістичних сугестій, що оволоділи малярами наших днів.

Контури дерев і контури постатей наблизились до мене на дистанцію мольберта. Замикав картину зелений купол якогось міністерського будинку, зелений, як квітка резеди. Вгорі звивалась помаранчевим вужем маркіза — і картина готова. Я міг спокійно подумати про обід. Наталка в блакитній запасочці чекає з якимсь новим кулінарним дивом. Вона компонує незгірше нас. Згадавши Наталчине мистецтво, вихопився я з сухого закутку кафейки, ладен за конячий биток продати майже готову картину, коли одна, майже єдина людська постать з-під мокрих дерев відірвалась від тла розпачливим рухом і почала наближатись до мене. Я відступив назад, але невдачно, бо попав просто під воду, що стікала з маркізи. Вода текла за комір, лоскотала. Я хотів витертись, але на мене хтось таки йшов. Хтось у дощовику, в капюшоні, якесь доміно з маскаради. Я зрадів: постаті будуть у масках. Будуть: маски й дерева. Зовсім задоволений, я кинувся бігти додому. Не їсти, ні! Раптом хтось потягнув мене за полу. Доміно? Не доміно, — а Марта! Ах, яка вона втомлена! Може хвора? Бліда, нужденна Марта. Ледве тримається на ногах. Може взяти таксі, повезти до шпиталю?

— Ти хвора?

— Я голодна… — безсило спирається на столик кафейки.

— Голодна! А ми ж два кроки від спагетті, салати, кальорій і вітамін! — я хотів швидко їй усе це вияснити.

— Ти по-давньому, в «Академі»?

— Аякже! І вгощу тебе так, як ти мене вгощала. Сьогодні я, ми… — я замовк, шукаючи відповідних слів, але Марта не слухала. Я запровадив її з трудом сходами до моєї кімнати. За дверима почули ми спів. Наталка співала пісню американських піонерів. Мелодійка, як зільничок гімназистки, як китичка незабудок у рожевій стрічці. Вона співала, витираючи тарілки в своїй блакитній запасочці. Якби тут не збентежити Наталку? І я, вводячи Марту, шепнув їй, цілуючи в ушко: — Вона голодна.

Ах, до голубиного серця моєї коханої відкрита дорога! Вона обдарувала несподівану гостю всіма відтінками щирого співчуття й товариського зрозуміння, переливами сердечної гостинности, ласкавости й повним фантазії обідом.

Я міг спокійно обсушитись. На втомленому Мартиному лиці виступили рожеві плямки, очі заблистіли сльозами. Вона не могла спокійно сидіти: підводилась з крісла, цілувала мою наречену й плакала. Обидві плакали обнявшись, а я, витираючи хлібом тарілку, думав: дощ, мокрий день, і очі дівчат на мокрому місці.

Допиваючи вино, дивився я на дівчат, що стояли обнявшись на тлі вікна. Самі того не знаючи, були вони, як модна серед неокласиків тема: «дівчата в вікні». Я сягнув по папір і вуголь, а вони, наче змовились — перестали плакати. Зате сумлінно позували, слідкуючи за рухами моєї руки.

Я зробив цього пополудня ескіз до моїх «Дівчат», картини, що прогриміла серед малярської братії та ще й принесла мені гроші. Наталка продала її своїм американським родичам.

Ми хотіли примістити Марту біля нас, але вона живе в «Льомон» — там дешевше.

— Кімнатка, як кімнатка. Має вид на Пантеон, а вечорами можна помріяти біля фонтану Катерини де Медічі,— і, сміючись, додає: — Бажаю вам такої богиньки, як ті, що купаються в тому фонтані. І вже відразу впрошуюся за куму…

* * *

Від Наталки, від її лагідної вдачі, спокійного голосу віє на мене, на Марту, навіть на Амару якимсь благотворним подувом, що все злагіднює, відпружує, оживлює. Амара називає її українською весною.

Я маю багато часу вчитись, думати, малювати, я ніколи не томлюся, неголодний, спокійний, задоволений. Я малюю. Марта з Наталкою кудись біжать, щось обмірковують, суєтяться, співають такі гарні дуети. Обхоплюють мене невпіймальним, але щільним кільцем своєї уваги. Я — пташка в золоченій клітці.

Вчора я вийшов на вулицю сам. Зустрів Дороша. Він, жартуючи, відступив назад, взявся під боки:

— Ти виглядаєш, як «наречений» Русо. Де твій весільний букет і чорний циліндер?

Я не відповів гостротою на його зачіпку, бо вона навела мене на одну думку. Я подумав: цікаво було б одружитись. І я запитав його, як це робиться. Він, удаючи повагу, запитав мене, в свою чергу, ледве стримуючи сміх:

— А з ким хочеш женитися?

— Звичайно, з Наталкою.

— Гм, з нею. Тоді піди до мерії й зареєструй цивільний шлюб, або їдь до Відня, там можеш звінчатися в нашого священика. А коли хочеш…

Я вже не слухав другої можливости. Попрощався чи не попрощався й побіг додому. Я мав велике бажання застати Наталку саму. На розі бульвару купив мімоз. Під дверима підслухував, чи не чути голосів. Але в кімнаті було тихо. Моя невибаглива кімнатка була майже порожня, але як святково причепурена! Картини порозвішувані, мімозі робили конкуренцію фіялки на мережаній скатертині на столі. Та місце, з якого Наталка позувала мені до композиції «З вікна», заслонене якоюсь квітчастою тканиною. Під столом — найбільше диво: дорогі вина. Але Наталки не було, і мій настрій упав.

Глянув у дзеркало, і мені видалося, немов я й справді такий комічний жених з примітиву Русо. Я взяв полотно і почав автопортрет. Приймай, Наталочко, думав, бородатого нареченого, з люлькою в зубах. Я ж хотів зробити тобі сьогодні конкретну пропозицію…

Але судженої моєї не було. Забувала про обід, про свої невимушені обов'язки, про мене. Неспокійний, нетерпеливий, ляпав фарбу на полотно до смерку. В очах потроювалися лінії, однак я не кидав малювати. Раптом двері легенько відхилились, і чиїсь руки лягли мені на очі. Наталка викрикувала в захопленні. Які солодкі похвали! Але я із смутком у голосі поскаржився:

— Я тебе так чекав, хотів просити тебе… але тебе не було.

— Проси, я є, проси!

— Я хотів одружитися з тобою, хотів піти до мерії або поїхати до нашої церкви, звінчатися, але тебе не було…

— І що? Запізно? — сказала вона ніби весело, але зараз же споважніла. — Уяви собі, що й у мене сьогодні була думка… навіть написала додому по метрику…

— Я купив тобі квітів, хотів зробити це… про документи не подумав.

Ми глянули на стінний календар. Був травень. Він замикав шість місяців кохання. Ось чому в нас були квіти й вино. Наталка мила пензлі під краном. На машинці закипіла вода. Запах ішов з посуди. Ми чекали на когось з обідом? Коли сіли до столу, моя любов, прихиляючи чарку до губ, виголосила:

— За безсмертне мистецтво!

— І за вічне кохання! — додав я, підносячи келих.

У дверях станула Марта. Наталка швидко наповнила їй чарку і, цілуючи її, гукнула:

— За друзів!

— Та почекайте, відберіть від мене те все. Мені важко. Я хочу випити ще за нове життя. Вітайте мене! — Марта, ніяково посміхаючись, піднесла чарку. — Я виходжу заміж…

— Справді?!

— Вітаю тебе, золото!

— Справді, справді. Пийте за моє подружжя! Але й вам треба те саме зробити, завершити етап. Ми з моїм мільйонером будемо вам посаженими батьками. А тепер витягай курку й решту…

Марта не мала коли їсти. Вона мусіла оповідати, ще й ще описувати, який він, де з ним познайомилась, хто він. А ми їли й пили, Боже, як пили! Зовсім сп'янілий, обіймав я своїх дівчат, дякував їм, пив за всіх, за цілий світ. І крізь хміль і гамір пригадав: напишу Іванові. Ми певно підемо в мерію, а звінчає нас він, мій добрий брат.

І засинав я цієї ночі, вперто повторяючи його ім'я.

* * *

З того радісного вечора минуло чимало часу. Від нашого нездійсненого сну. Ми не поїхали нікуди, навіть на мерію не пішли. Не встигли! Вже одягнений, підстрижений, з тремтінням чекав у себе Наталки, але видавалося мені задовго. Я пішов до неї. Вона була в своїй голубій запасочці. Я здивувався. Ще не одягнулася? Я протер окуляри. Наталка не рухалася з місця. Вона плакала Це мене зворушило. Я підійшов близенько, вона подала мені телеграму.

— Що це? Ще не одружились, а вже телеграма?

— Читай!

— Ну, добре, але ти одягайся! Ми запізнимось, щастя моє.

— Читай, — повторила. — Це телеграма з Америки.

— І добре.

— Я мушу туди їхати негайно…

— Ах! їхати? Сама, звичайно. Так, це недобре.

Наталка вибухнула плачем. Сіла на розставлені валізки й не рухалася з місця. В тій голубій запасочці. Але валізки були готові до дороги, спаковані.

— Мій тато смертельно хворий…

Я відсунув телеграму обережно від себе, схилився. Не пам'ятаю далі, що було зі мною: чи впав, чи зімлів, чи кликали когось на поміч. Я лежав з розстібнутою сорочкою, мені було холодно, а в голові палило. Я пам'ятав текст телеграми й чув Наталчин плач. Але тепер вона вже не плакала. Вона щось говорила, але до мене доходив її голос, як далека чужа музика. Вона промовляла до мого серця, ха! серця. До розуму промовляла теж — мій розум! Я люблю її? Люблю! Я вірю їй? Вірю! Вона вернеться до мене за півроку, може, навіть скоріше… Але тут вибачайте! Я чув, що цього не буде. Не було в мене сили сказати, що думаю. Я заплющив очі. Коли розплющив, Наталка вже була готова, вона їхала. Вона не кликала мене їхати з собою, вона їхала від мене назавжди. Я це бачив, Боже! Я бачив більше, ніж дозволяли мої окуляри!

Наталка поїхала. Я згадав Дорошеві слова, що довго мені не залишатися в Парижі. Прийшов час. Тепер я знав, що кидаю це гарне місто, назавжди. І я відчув великий жаль. Несподіваний від'їзд Наталки розплився в моїй розпачливій свідомості як прощання з молодістю, як прощання з Парижем. Пісня американських піонерів, блакитна запасочка зникли з мого життя, як мали зникнути мої блукання по мосту проти королівського палацу, по набережній, по музейних залях.

Після Наталчиного від'їзду я не малював. Сидів на широкому ліжку й дивувався істині, що небо таке сіре, як дахи, як голуби, як коти, що співають марудні концерти, прокляті.

Якось прийшов до мене Жорж. Він улігся вигідно на моєму ліжку, щось витрушуючи нервово з кишень. Нарешті знайшов якийсь папірець. Він знав, що мені треба їхати, й несміливо натякнув про можливість залишитись. Я дивився мовчки на папірець і думав, що воно таке. Жорж ніби ненавмисне кинув, звужуючи до неможливости тонкі губи:

— Ви могли б працювати в поліції? У французькій поліції, звичайно… — але, не вірячи в успіх своїх слів віддув гримасно губи. — Очевидно, не могли б, а шкода, бо це дало б людині можливість займатися своїм мистецтвом… Але ні! Таки ні! Хочете, я вам прочитаю вірша. Написав його на фасаді кіна «Гомон». Ви туди певно не полізли б…—

І почав читати стрункий вірш про Бонапарта.

Я думав, що і йому було б важко погодити пропоновану службу з поезією. Воліє мити вікна. Він був утомлений і приліг, випивши кави. Це я сам парив каву й частував його всім, що тільки знайшов у хаті. Хотів дати трохи грошей. Вони й так не довго будуть мені потрібні. Але як? Простягнути їх так, як цигарки? Він шкодує, що я від'їжджаю. Невже? Мене зворушили його слова, і я хотів віддати йому всі франки, що їх залишила мені Наталка. Він раптом зірвався:

— Хочете погуляти в Парижі? Востаннє? Хочете? Увечорі зайдемо з Тамарою. Згода? Ну, до вечора! — покрутився по кімнаті, дивлячись кудись поза мене, і пішов, ховаючи цигарки в кишеню.

На ліжку лишився папірчик з його віршем. На другому боці був рахунок з пральні. Хіба побігти й віддати рахунок? Але я пошкодував вірша. Елегантний віршик, і я залишив собі його на спогад.

Жорж — елегантний, як той вірш. Тамара, либонь, нізащо в світі не покинула б його. А чи Наталка покинула мене?

Наталка пливла тепер океаном. Відпливала від неповторних берегів нашого кохання, нашого життя. На мольберті стояв розпочатий на ввесь ріст її портрет. «Нареченого» жбурнув у кут. Такий смішний був наречений, ой смішний! Чи не впав і я в павутиння того захоплюючого Русо? Чи і я малював під Русо, як жиди з «Золотого козла»? Чи і я хотів вивезти з Парижу «сувеніри»? А сувенірів у простому значенні треба накупити! Я ж уже їду незабаром додому.

Пішов я униз вулицею Святих Отців до Сени. Ріка була, звичайно, брудна й срібна. Попід Старий міст пливла баржа, похиляючи під склепінням димаря. На мості цілувалися студенти. Багато парочок. Цей сувенір я повезу моїй золотій моделі з малим видом на набережну з букіністами. Я пішов по мосту, прямуючи до Лувру. Минув його, оглядаючись за входом на поверх, на якому розпростерла крила безголова Ніке Самотракійська. Відбитку цього шедевру знищення купив я в наріжній крамниці з репродукціями, для Нечитайла. За вітриною висіла ще відбитка Мони Лізи. Думав почепити її на білому паспарту побіч портрету Кобринової жінки.

Спершись на прилавок, перелистовував я паризькі галерії. Я всіх їх мав перед очима, пестив матеріяли, фактуру, кольори, форми. І думав про своє далеке місто, про всіх там у ньому. Я хотів їх порадувати цими рефлексами людського генія, як вони хвилювали мене, як іноді заворожували, відбирали охоту малювати. Все те було таке досконале! Все вже було: кубізм, примітивізм, футуризм, музикалізм, сюрреалізм. Усе, все! А ми все-таки малювали! Ми все-таки мали характер.

Минув я крамницю з репродукціями, пішов вулицею Ріволі попід аркадами до тих магазинів, які були заповнені маленькими вечірніми торбинками, ручно цяцькованими, парасольками, поясками, флорентійськими різьбленими брошками, перстениками, скарабеями, намистами, ґудзиками, квітами, гаптами, коралями. Звідси завернув на передмістя Сан Оноре і блукав, уже не розглядаю чи вітрин, переконаний, що вся вулиця з малими приватними галеріями є постійною виставкою — одним великим сувеніром. Минаючи Великі Бульвари, хотів податись до Монмартру, і тут напроти мене вискочив Амара. Він догадався, куди я йду й зрадів. І він туди.

На бульварі Батіньйоль були, як звичайно, балагани. Яскравий лубок на обідраному шатрі запрошував оглянути за три су небачені непристойності. Амара відхилив край шатра і показав молоду дівчину в скупому й брудному костюмі, що танцювала перед нечисленними глядачами.

— Краще з'їсти паленого цукру за ці гроші,— сказав він і купив рожевенької вати, що була закручена на патичку.

Ми облизували цукор і відмахувались від імпресаріо. Амара хотів посадити мене в літаючий човен, але я не дався.

Ми пішли вулицею Тортур на Сакрекерську гору.

— Ти не був ще на Монмартрі? Це найцікавіший закуток Парижу. Не відмахуйся. Побачиш, що він не тільки для тих, що обожнюють Париж, як скажімо, я. Ні! Він і тебе полонить. Побачиш.

Обійшли ми фунікульор, оббігли серпантиною гору, вийшли під церкву і, відпочивши хвилину, зупинилися в маленькому скверику поза церквою з запорошеними деревами. Ця маленька площа була обставлена маленькими, як і вона сама, будівлями із старовинними написами й вивісками якоїсь автономної мерії.

— Виглядає, начебто й справді було місто в місті,— підозрівав я якусь містифікацію, що тягнулася ще з низу, з того народного балагану там, на Батіньйолі.

— Це жодна містифікація! — обурився Амара. — Це кутик для…

— …американських туристів, — закінчив я, наткнувшись на типових джентльменів у пенсне і почувши їх захоплений свист.

— Це, коли хочеш, містифікація містифікації,— признався посумнівши Амара і похилив якось зрезигновано кучеряву голову. — Але чи тобі це шкодить?

— Абсолютно ні! Тільки я сердитий. Сердитий на ввесь світ, бо я мушу їхати звідсіля. Мушу їхати тоді, коли вже трохи освоївся з вашим містом.

— Е лє прентан юкраінєн? (А весна українська?)

— Вона вже виїхала… — і з болем у мене вирвалось: — Виїхала в Америку…

— О, я вас розумію. Я вам співчуваю. І що вона робитиме там, на тому сумному континенті? Коли вона поетка, помре там передчасно й неефектовно, а коли вона філософ, — тоді вернеться до нас!

Я знав, що вона ні те, ні інше, та що вона не вернеться. Щоб не розкиснути від несподіваного смутку, я згадав, що їду до веселого краю, до своїх. Амара блиснув великими, як у корови, очима, коли я замріяв уголос про свій край, про свій дім.

— Ти щасливий. У мене своїх немає. Вони то є, але їх немає… ти розумієш?

Ми станули на кручі перед великим каменем. Сіли на тому камені. Африканець кинув свою велику течку з рисунками на землю. З течки витягнув якісь записки.

— Я написав повість. Вона називається: «Листи до матері, що не вміє читати».

— Цікаво, цікаво, — я дивився мляво на його жваві руки. Він витягав записочки, листочки, зім'яті папірці з-поміж рисунків, з кишень.

— Це вся повість? — запитав я з недовір'ям.

— Уся. Хочете? Я вам прочитаю.

— Читай, Бог з тобою!

Він умостився вигідно на обриві з того боку церкви. Перед нами збігала стрімка вулиця й губилася між фабричними димарями. Якийсь бородач малював прірву за білою кам'яницею, оподалік від нас, у скверику, сиділо ще кілька малярів. Очевидно, те місце видавалося їм цікавим. Амара вирівнював зім'яті папірці й читав. Я дивився на білу кам'яницю. Вона ясніла в моїх очах, ніби пучнявіла в сонці, то знову гинула в прірві серед димарів, то зринала на зелених горах, як звітрілі руїни Картагіни.

Амара з Картагіни. Злий час рішив, що вона мусіла бути знищена. Білі кам'яні брили величавих будівель поросли зеленою травою. З темних отворів круглих вікон вилітають птиці і з криком несуться па галявини. на гору Атлантів, де синьоока й ясноволоса жінка заздрісного туарега^1 голубить одинокого хлопчика.

Вівці мекають на закуреній доріжці, хлопчик мчить за ними. Він відривається від матері, його манить там, унизу, місто. В руїнах міста, про яке співають погоничі, сидять ченці і вчать чорних малят любити чужого Бога.

Білу кам'яницю, що летіла в прірву, заселили чорняві, рухливі й крикливі хлопчики. За своїм єдиним кучерявим хлопчиком плаче синьоока жінка туарега, розпустивши ясне волосся по плечах. Вона співає про сина, якого ніколи вже не побачить, бо його забрав чужий Бог.

Амара співає, я підтягаю за ним тягучу мелодію, співаю так, наче б співав її все своє життя.

Верхи гір пірнули в сиве молоко, тільки низом гусне зелень чагарників. На галявині мекають вівці, дим пливе з хижі, челядь мого доброго брата сьорбає кукурудзяну затирку. Запах диму. Дим плететься доріжкою попід водоспад, попри вориння, вниз біжить доріжка до залізничної станції. Станція. Дим. Гудок. Я заплющив очі й розплющив, здригнувшись, як від вечірнього холоду.

…Я збіг по узбіччю і більше на верхи не вертався. Я сів на білокрилий корабель і з нього слідкував, як умовкала пісня моєї матері, як вона, розпустивши коси, бігла до своїх овець, до верхів… Корабель заплив у Марсель. З того порту ще інколи хотілось гукнути туди, на той берег, але я не гукав. Я поїхав з іншими в Париж.

Я витер очі рукавом, схилився над кручею, перед очима плив корабель. Далека дорога… Чи Наталка напише?

Ім'я Амари в Парижі — славне: про нього пишуть і говорять, хоч йому всього двадцять п'ять років. Він має приятельку, він парижанин серцем і розумом. Єва захотіла побачити батьківщину свого амі:

— Афрік є маніфік! Я хочу побачити твою маму!

Вони вибрались до Картагіни. Єва друкувала «Нотатки з Картагіни», купалася в зеленому морі й раз нетерпеливо вигукнула: — Досить! Ідемо в гори!

На горі, якої вершок купався в тумані, сиділа жінка туарега й співала пісню без слів. Бо Амара її не розумів. Він забув кільканадцять рідних слів і мати, побачивши це, оплакувала його як мертвого. Зате бретонка Єва співала разом з матір'ю про море й поторощені кораблі, про любов і зруйнування Бастілії. Вони співали обидві, пісня єднала їх і споріднювала…

…Я писав листа до матері, але вона розуміє лише пісню… Вона не вміє читати. (Чи напише Наталка? Чи напише?)

І раптом він затягає «Ой хмелю мій, хмелю». Він гарно співає сильним баритоном, я підтягаю фальцетом проти білої кам'яниці, І що росте в хижу, то в звітрілий мур фенікійського храму. Ба! Запалили світло. Маляр пішов собі геть, витираючи пензлі об стіну. Різнокольорові плями на стіні, пуентилізм. Чи він навмисний?

Амара поховав по кишенях свої «Листи до матері» й ішов спотикаючись униз. Мабуть, уночі напишу в Розлогу. І ще чекатиму листа з-за океану, але вже безрадісно.

Жорж не прийшов. Я ліг і заснув. Уранці складав своє добро. Я, на диво, справно склав картини, фарби, сувеніри й чекав когось, не знати кого. Дорош купив квиток, водив прощатися, бурмотів на приятелів, згадуючи Марту.

— А бачиш, а бачиш? Як камінь у річку. Не журись, вона, може, на Рів'єрі, не сумує з мільйонером!

Я не журився, але хотів перед від'їздом бодай ще раз глянути на осяйну голівку а ля «Ель Греко» і боявся того… Дорош повторяв:

— А бачиш, а бачиш!

Мені здавалося, що, кидаючи Париж, я залишав там безжурну, бадьору частину свого «я». Мені жаль було його, який жаль!

Ще пошвендяв я на рю Муфтар. Там були перші овочі сезону. Лежали на вулицях, на сходах. Пройшов, приємно віддихаючи по Распаю, де платани не шкодували нікому того невимовленого запаху весняної елегантности. Ще пригадував, де я не був, чого не оглянув, і стукнувся в лоб. У «Музеї жахіть» не був, в автоматах непристойностей не був, на «баль Буско» не ходив і що ж? Дивак з мене, ой, дивачисько! Хіба ж сам Париж піде під землю після мого виїзду?

— У мене добрі картини, я виріс, — каже Дорош. — Може, ще приїдеш до нас, ще й ще… Може й приїду.

Як полюбив я це чуже місто! Як полюбив я його!

У КРЕМІННОМУ ЯРІ

Росив дощ, ріденький, холоднуватий, коли я після різних митарств усівся в поїзді. Знову сам з принагідним товаришем дороги. Представник машинової оливи. «Зубна паста», як любив сміятися Дорош. Хай собі возить він, що хоче, я везу картини. Маленький чоловічок на далеких дорогах. Гай, гай! Пора тобі зашитись у закутину, може, над Дністром? Садок з морелями, гості літньою порою, а взагалі — сидиш, малюєш, пишеш…

Я нічого не писав. Чуб просив: — Пиши про паризьке життя! Нікчемо! Ні одного рядка! — Але йому легко казати «пиши» та ще й тепер, коли мої надії розкололись…

Я подумав про Нечитайла. Будемо собі вдвох. Як міг я сердитись, дивуватись, сміятись із святого Нечитайла? Самотника й філософа, що боїться баскервільської собаки, що малює баталії в мініатюрі? Ну, що ж, приїду і в його неспокійних уриваних словах знайду спокій і радість. Усміхаючись до засинаючого агента, я повторяв собі:

«Як можна, як можна

Так мокнуть мов іржа…»

* * *

Я їхав до свого міста з якоюсь оновленою любов'ю, чистою, сублімованою. Все рідне, своє, близьке в моїй батьківщині залишилось без того намулу випадкових неприємностей, хвилинних прикрощів, суб'єктивних переживань, неуспіхів. Я їхав, вірний йому, з палаючими почуваннями і, коли, перепустивши чужого залізничника — останню запору, віддаючи йому квиток, ступив твердо на брук залізничної авлі, моє серце чомусь піднялося високо в грудях, і я мало не пустив сльози. І чому? — питаю. Я був на сіренькій незатишній площі. Кругом кричали чужою мовою сквапливі прохожі, візники вголос кляли скупих клієнтів, а ті торгувалися не на життя, а на смерть за півзлотого.

Я сів в однокінний «фіякер» із своїм багажем. Я міг би легко занести його пішки до «Качиного долу», бо в мене не було вже ні перини, ні сухарів, ні навіть теплої білизни. Все це я залишив Дорошеві. Але я їхав. З висоти свого сидження я міг вигідніше насичувати зір рідним містом. Довкілля виглядало досить скромно. Коли б не мої зачаровані очі, я був би, певне, помітив куряву, що опадала над нерівномощеною залізничною «алеєю». Цієї куряви не рятували запорошені дерева, які ледь-ледь ворушили посірілим листям. Правда, в домиках, що виставились проти мене підбіленими до половини фасадами, рябіли вазонні герані й фікуси. За гераніями вихилялись на підвіконня високі бутлі, засипані ягодами й цукром. Тут не треба тиснути цього схрещення цитрини з помаранчею. Коли спрага, — вистарчить улити в воду ферментуючої наливки з афин чи вишень.

Я їхав і косив очима по провулках і закрутах, чи не зустріну якого товариша, знайомої.

Зрештою, мені було не до товаришів. Я вітався з містом, а воно могло бути й без людей. Скільки залишив я в ньому гомонів, звуків. Воно було живе.

Кружляючи для продовження дороги, під'їхав я під будинок, де повинно б у вікнах першого поверху вже засвічуватись світло. Але світла не було. Вікна були щільно позатягувані смугастими шторами. Будинок виглядав порожнім.

Розплатившись з візником, досить енергійно торгуючись, і під акомпанемент його не дуже то приязних слів почав обходити віллу. Ще перед тим, як спуститись у темне провалля «Качиного долу», я зупинився, задираючи голову до важких дверей з левиною головкою. Даремне. Вони були зачинені наглухо.

Милий «Качиний діл»! І він був опустілий, коли не рахувати гітариста, що спав на моєму ліжку, і ще якогось незнайомого хлопця, що саме виходив і, байдуже дивлячись на мене, проказав:

— Добре, що ви прийшли, бо я виходжу, а той спить.

Я поклав свої сувеніри в куток, туди, куди клав колись покладки, за залізну грубку, і з того кутика, не рухаючись, дивився на «Качиний діл», на зміни, що відбулися в ньому. Я не пізнавав його. Найсильніше вражала відсутність тих гарненьких «Материнств», що їх так багато валялось колись. Ба, і глини не було. І навіть того дзиґлика, заляпаного гіпсом, і його не було. Антоші не було! Я закрив очі із страху, щоб з-під повік не попливла дурна дітвацька сльоза. Заплющивши очі, я бачив усе по-давньому. «Материнства» стояли на столі, ліжко моє було моїм, голос Антоші почувався за дверима. Але, я очі розплющив, усе було по-новому…

Гітарист похрапував. Чого це він спить удень? Ніколи ж цього не робив… Може, це не гітарист? Я з неспокоєм пошукав невдалої композиції Сильнявського. Ох! Вона була, І біля неї висіли ще інші картини тієї самої руки. А, може, й не тієї самої, але той стиль чи, властиво, безстильність зухвало розкочувалась по всіх тих картинах, які заповнили «Качиний діл» по береги.

Я кинувся в кут, де нерукотворний рисунок підкреслила вправна рука Ромка-карикатуриста. Той рисунок заслоняли накопичені, настовбурчені на великому мольберті, полотна. І всі вони в стилі Сильнявського, тобто наче виконані його рукою. Я побачив, що для мене тут не знайдеться вільного кутика, а для моїх картин — тут не місце. І я поспішив у той кут, де спочивали мої валізки, натомлені дорогою.

Гітарист не спав. Від довшого часу дивився з-під приплющених повік на мою збентежену міну й не витримав, обізвався:

— Зміни, як бачите, пане-товаришу. Великі зміни… — Він зірвався і потягнув за собою й подушку з ліжка. — Але ваше ліжко віддаю вам непошкоджене. Ви давно з Парижу? — запитав, вдивляючись у мою бороду.

— Тільки що, — гукнув я в’яло. — Я дуже втомлений, — додав, щоб виправдати свій непереможний смуток.

Гітарист засуєтився. Він налив мені води в миску, запалив машинку й запевнив мене. що зараз я добре відпочину й вип'ю доброго чаю. Він вибіг, знову прийшов, а я стояв усе ще в тому кутику, спершись на валізки. Пропала моя радість. Я відчув, що щось тут урвалося, що я попав сюди непотрібно. В голові зароїлися думки, мені стало прикро. І чому я не поїхав просто додому, до брата. Він же ж так просив в останніх листах.

— Антоша тут не живе?

— О, вже півроку, як оженився. Живе з жінкою на Жовківській вулиці. Вже, мабуть, і дитини чекають. Ромко не приходить, бо, каже, нема до кого. Галина…

Про Галину так і не доказав, бо вода закипіла й вилилась на машинку. Він кинувся туди. Та й говорити не було про що. Все було ясно.

Ковтаючи гарячий чай, я летів думками до Чуба, Нечитайла. Може, й слід було виспатись, відпочити і завтра насвіжо переживати зустріч з друзями. Але я не міг перемогти себе і таки пішов. Ще подивився на темні вікна поверху, на тінь, що падала на віллу на тихій вулиці, і пішов у місто. Переді мною, на далекому небі, виблискував циферблат годинника. Як і давніше. Я протер окуляри, щоб побачити годину.

* * *

Цього разу в «Де ля Пе» не чекала мене несподіванка. Береги віденського капелюшка… Цього разу несподіванкою, рідким, незвичайним гостем був я. Я — парижанин. Чуб побіг поперед мене сходами, я не міг його й догнати. Окуляри зайшли парою, і доки я їх витер та подумав, хтозна чи побачу, де сидять наші. З залі, на яку я скерував свій погляд, заплескали, закричали, замахали руками. Кельнер не відходив від мене — він здогадувався, що я — хтось особливий. Для мене вже замовили якусь «екстра» каву, а кельнер усе не відходив. Він теж був утаємничений і хотів щось дуже цікаве почути.

Столики позсовували докупи. Туди набилось людей! Поети, журналісти — всі хотіли зі мною привітатись, пригадували мене й мої картини. Мене посадили в президії, між Кобрина й секретарку. Всі хотіли знати, довідатись і про Париж, і про мої студії. Хотіли пригадати собі своє перебування там колись. Розпитували про наших малярів, про напрямки в малярстві, редакторів цікавила політика, якась пані допитувалась, чи я бачив Марлену Дітріх.

Я був би, певно, за одним ударом утратив увесь чар новоприїжджого, не встиг би нікому відповісти щось путнє, бо хотів усім відповісти. В тому гаморі й шумі я ще не встиг подумати, що маю сказати, але, на щастя, зі мною був Чуб. Він витягнув руку з довгим пальцем, а на тому пальці пишався довжелезний ніготь, і, вимахуючи тією рукою, голосно, покриваючи всіх, з гумором верещав: і де я вчився, і на якій вулиці, і в якому кварталі, ця велика стайня, ця «гран шом'єр», хто там переді мною вчився, де я жив, хто жив там теж і коли, і чому… Вимахуючи руками (зовсім так, як це роблять французи), він вирисовував у повітрі мої рисунки, описував, як виглядають мої нові картини, хвалив їх, відкривав хиби, яких я не міг обминути, пояснював чому, сперечався з кимсь, боронив мене. Просив замовчати, бо всі ж хочуть знати… довідатися. Змальовував до подробиць мої переживання, мої зустрічі, викликав шалений регіт, просив заспокоїтись, бути вже раз тихо.

Запевнив редактора літературно-мистецького журналу, що я напишу статтю, коли її напишу і коли принесу до редакції. Не дивлячись у мій бік, обіцяв і Кобринові мої статті про мистецтво до найближчого числа.

Коли я вже трохи освоївся, хотів сказати своє слово, але Чуб швидше від мене, влучніше, докладніше робив це і з яким ентузіазмом, з яким темпераментом!

Слухаючи, як Чуб передає своїми устами мої власні думки і рефлексії, я був докраю здивований. Він не помилявся. Всі були задоволені й з цікавістю слухали. З вдячністю дивились на мене, бо це ж я стимулював Чуба до розвивання таких цікавих теорій. Авдиторія піддалася. Вона дала себе втягнути в безконечні дискусії.

— Мистецтво мусить бути об'єднане. Тут, у Галичині, там, за Збручем, в Парижі, в Празі — українське мистецтво є одне, — так каже Кобрин.

— А те, що роблять большевики…

— Я про большевиків не говорю.

— А хто ж, прошу я вам, є там, за Збручем?

Тоді кликали на поміч якогось розкаяного живого свідка, що вирвався звідтіля. Але цей, понуривши голову, мовчав.

— А бачите? Я не кажу? З тими там немає чого сходитися, зговорюватися…

Кобрин починав кліпати то одним, то другим оком. Я розглядався по залі. Під дзеркалом сидів мій Пантократор. З ним якісь молоді гарні жінки. Одну з них я десь бачив. Де я бачив? Нечитайло шепнув:

— Шкода, що вони живуть у Варшаві, ці поетеси.

— Я хотів би привітатись. Може, підійдемо до тієї знаменитості?

— Мови нема! — відкинувся Нечитайло. — Ми з ворожого табору, зачумлені, ви розумієте?

— Я себе не зараховую до ніякого табору!

— Але вас уже зарахували. Ви — модерніст. Ви, — додав усміхаючись, — сюрреаліст! Це ще страшніше. Немає нічого жахливішого.

— Я, коли хочете знати, — відповів також з усміхом, — клерикал.

— Не важить! Ви — сюр. Знаєте, що таке «сюр»?

І я подумав уже без жартів, що, коли Нечитайло таке говорить, щось там мусить бути. Пантократор не відповів на мій уклін, і я подумав, що він у своєму журналі так мало уваги присвячує нашій музі. Для нього малярство не існує. Може бути трішки підправлений етнографізм, а той узагалі може його не бути. Я згадав про рецензії однієї пані, яка, у зв'язку з нашими виставками, згадувала з меланхолією і да Вінчі, і Давіда, й ще когось, а наше малярство тільки між іншим. А шкода, бо й той щомісячник, до якого я мав писати про наше малярство, мого «лівого» мистецького смаку не задовольняв.

А все-таки те цікаве обличчя хотілося малювати! Як і раніше!

В глибині, під стіною, сидів пан з вусиками а ля Мопасан. Чи мені здалося, що він, побачивши мене, удавав, що пильно читає газету? Невже я й справді зачумлений? А він хто? Чуб мені пояснив: — Ти сидиш з Комарем, його ворогом. Ого!

За плечима впало ім'я мого золотого моделя.

— «Прихильники» виставили суцільну халтуру. Ви б подивились! Які там баталії! Які портрети! Голова заявила, що їм непотрібні судді!

— Це вона так сказала, чи ті, що виставляють?

Мені було прикро. Я боявся почути щось таке, що дорешти могло знівечити мій настрій.

Кобрин укоськав Чуба, розповідав анекдоти. Чуб відпочивав.

Раптом на залю ввійшла руда. Я кинувся до Нечитайла, але він спокійно оглядав ілюстровані журнали. Може, не бачив? Але як міг не бачити, коли вона сіла напроти нас? Сиділа з директором музею, вони оживлено розмовляли. Вона щось вичитувала з паперів, щось там виправляла, дописувала. Довго не була. Згорнула папери й, не дивлячись ні на кого, вийшла. Чому Нечитайло не побіг за нею? Як колись? Невже щось змінилося?

— Або, знаєте, вимагали, щоб ми поскидали його картини із стін, — тягнув Кобрин. — І Гришка один добродій з палицею також хотів власноручно подерти…

— Але ж Гришка розкупили…

— Певно, що розкупили.

Я згадав Дороша. «Будуарне малярство». Дорош і не здогадувався, що, власне, таке малярство подобається нашому споживачеві. Гришкові картини, треба признати, дуже малярські…

— Наш споживач шукає сюжету…

— А сюжет у Гришка нічого собі,— засміявся грубо Комар, смертельний ворог мого Мопасана.

Я подумав з неспокоєм про ту стіну, що її мені відводять на виставці. Чим я її завішаю? Про Наталку, живу рану мою, ніхто й словечком… Тільки секретарка, слухаючи, як Чуб з гумором переповідав мої парубоцькі клопоти, нахилилася до мене:

— Іноді найкраще подорожувати самому. І — цікаво. Я вам про це вже говорила.

Я зрозумів її слова як потіху і був їй вдячний. Пригладжуючи бороду, подав мені свою м'яку руку редактор Михницький, бо йому сказали, що я з-за кордону.

— Він захоплений усім з-за кордону, тому й тебе побачив, — пояснив Долинський, що добре знає того редактора. — Це, може, й правда. Мого «Сольо в тиші» він не помітив, про мої поезії не було й згадки в тому щомісячнику, до якого мене так запрошували тепер. Вони були, очевидно, занадто тутешні, з «загумінка», як зволив висловитись пан редактор.

Ми йдемо додому темною ніччю. Вулиці окутані темрявою, тільки місяць час від часу зупиниться на вигладженому бляшаному даху і пустить рефлектор на темні стовбури дерев, на тихі доми. Чуб розчервонілий, не згасає, наче несе мене на своїх руках, немов би мав крила. А я думав про Розлогу.

* * *

У довгій канцелярії — трохи темній, бо скляну стіну заступили квіти, книг багато, тут і яблуками пахне, — поскладав касету, фарби. Туди принесла підтикана дівка лямпу. Іван живе мною, це видно. Він виховав мене, він відхворів вибір професії, він погодив це в традиційній родині. Тепер має мене, свіжого з-за границі, і радіє мною, і неспокійний трохи, мій добрий брат.

Я люблю Розлогу, село п'яниць і злодіїв, яке він невтомними зусиллями, а ще більш шовковою вдачею і хистом (з нього вийшов би чудовий дипломат…) перетворює в перлину деканату. Село вчиться, село співає, купує книжки, село росте, воно виросло — я бачу.

Старе приходство втулилося в стіну запущеного саду. За селом річка. В хатах темно. Вони причеплені до урвищ, до стрімких зламів. Хати — ластовині гнізда. Над хатами гомонить ліс. Іван вродливий. На темному обличчі горять очі, енергійний вигин уст. Він зовсім інший, ніж ми всі. Ми хильнули горілки, доки ще зварять вечерю. Горілка саморобна — малиняк. Нам у душах трохи тоскно — так після несподівано радісної зустрічі. Багато мрій, але слова скупі.

— Ой, не шуууми луууже… — це Іван,

У пустих кімнатах вітає чисте тенорове сольо. Вилітає на сад, на село, темне, притаєне. Біля стайні, в кухні, комусь невидимому, нечутному, дає розпорядження тенорове сольо.

Ми знову вдвох. Я слухаю його голосу, в тому голосі бринить щось затаєне. Такі ми вже брати, скоріше відчуємо, ніж запитаємо, краще змовчимо, ніж виявимо. Він говорить не про те, питає не про те. А ось таки питай, мій милий, я хочу все тобі розказати. Я приїхав, власне, для того! Ну, не питай! Я скажу сам. І я відкриваю наболіле серце, виливаю з нього гіркий осад. Згадую про невисланий до нього лист, про бажання Згадую про невисланий до нього лист, про бажання звінчатись свого часу.

Гасова лямпа шипить, і порцеляновий абажур кидає тінь на братове чоло й очі. А тут місяць переплигне з-під білого баранчика й освітить то губи, то синювату бороду. З темного кута лине моє оповідання. Він зворушений:

— Як це так? Виїхала назавжди?

— Я й сам не знаю. Вона не може вернутись тепер до Европи.

Глибоке зідхання і знову той голос, налитий неспокоєм:

— А ти не думав їхати за нею? Туди… — і зараз уриває, злякавшись того, за морем, «туди». — Така далечінь!

Я заспокоюю його, але раптом відчуваю у горлі гострий спазм. Сутінь ховає мене від братових очей.

— Ми ніколи не думали про Америку, — продовжую. — Вона не для нас. Наталка й сама там жити не може, але мати… мати американка…

— Оце так! Оце так доля! Але все в Божих руках… Все може змінитись.

Ні, я відчував, що ніщо не зміниться, і Відчувала це й Наталка, така здеревіла в день свого виїзду.

— … буду там працювати, бо Америка — це праця. Праця для праці, безконечна.

Говорила, бач, багато про таке, але про нас? Що могла говорити про нас? Розсталися, дарма. Туман у Гаврі. В порту йшов дощ, сіро. І ось я тут.

Іван також пережив колись своє. Та про це не згадується. Має роботи по самі вуха. Мусить нам помагати. Його життя — помагати. Поклав руку мені на плече. Це значить: не журися, — я з тобою. Я тебе все буду підтримувати. Буду тобі допомагати як лише зможу. Ти молодший.

Випили ще малиняку. Малиняк був міцний і запашний. Простоював у льоху довгі роки.

— Це для оказій, — кинув жартома, але вийшло сумнувато.

— Добрий малиняк, — похвалив я.

— Завтра вип'ємо угорського винця в сусідів, — замріявся. — Поїдемо в гори.

Я налякався, що він задумав залишити мене тут, і вихопився:

— Мені треба до Львова!

— Ти міг би зробити щось для мене?

У канцелярію тихо всунувся босий парубок з батогом у руці.

— Що скажеш, Петре?

— Коні готові.

— А… Ну, побудь трохи сам, я скоро вернуся, — і брат повернувся до дверей, витираючи ліктем фільцовий капелюх.

— Я хотів сказати тобі, доки ще поїдеш, що я зроблю для тебе все, чого бажаєш, усе, що потрібно, ти знаєш…

Іван усміхнувся в темних сінях, насуваючи капелюх на кучері.

Чому я не намалював його портрету? Може, він хоче чогось з «моєї руки», як звик говорити? А може, залишити мене в цій пустелі? І я впевнився, що зроблю все для нього. Усе віддам йому, усе, чим дорожу — мистецтво, життя…

Приходство поринало в темряві й тиші. У кухні дівчата чи жінки лущили квасолю. Я кинувся до книг. Читав стократно прочитані й перелистані книги, радів ними, як живими людьми.

Іван вернувся пізно, втомлений. Може, не втомлений, а сумний. Його обличчя обдавало якимсь понурим світлом. Когось нагадувало мені братове обличчя. Кого? «Кардинала», Ель Греко? Ні! Савонаролю. Але не Савонаролю, що проповідував загибель. Не фанатичне й нетерпиме. Обличчя мого Савонаролі заливала хвиля внутрішньої любови. Скільки того божественного почування міг би зосередити він на одній особі! На коханій особі. А скільки енергії затрачувалось у коридорах запущеного приходства, в обсягах невеличкого господарства, в селі злодіїв і п'яниць? Ніколи не думав я про те, як це в нашому роді серед лагідних, білявих, несміливих — знайшлося таке обличчя.

— Намалюю твій портрет. Будеш мати «мою руку», — думав випередити його бажання. «

— Але ж, ні, ні, не те! — він трохи неприродним голосом, трохи зависоким, відмахувався від такої «чести». — Я хотів би, тобто не хотів би від тебе нічого особливого. Знаєш, я маю таку мрію, таку «ідею фікс», щоб ти розмалював тут, у Розлогій, церкву. Ми її з трудом скінчили будувати… Важко було… але, як бачиш, довершили… я мав би… ми мали б…

Оце й було все. Я кинув тихо:

— Я ніколи цього не робив…

— Дарма. Ти ж маляр! І, мабуть, не такий уже поганий… Ти малюватимеш з кимсь… от з Чубом… або…

Іван пригадував церкви в околиці. Одні йому подобались, інші не дуже. Він хотів би чогось надзвичайного.

— Ти знаєш, я хотів би, щоб ця церква була не на два-три десятки років, а щоб вона й наступним поколінням щось сказала. От у Голодіївці малював якийсь богомаз. Святих приклеював паперових до стін, довкола оббив щіткою-золотом і… люди, звичайно, ходять, моляться, шапки здіймають, але так не годиться… Наша церква мусить підносити гордість у мирян. Не дивуйся! Гордість із свого храму, своєї віри й краси.

Я не перебивав, хоч знав, про що йому йдеться. Я знав, але, отак дивлячись на його обличчя, я зненацька захотів його малювати.

— Та ні! Спершу церкву! А моя голова? Я знаю, знаю, що ти скажеш. Хтось мусить виродитись. Ви голубоокі мрійники. Я маю більше енергії, бо вона мені потрібна. Коли б я її не мав, тут, — він показав на село, — мене б давно з'їли. Викинули б, а так… І ще моя енергія мені потрібна для вас, для тебе, мій любий.

Я вгортався в його теплі слова з сильною постановою залишитися у Розлогій довго, може, дуже довго.

Збиралося на дощ.

— Може випасти добрий дощ! — це комусь говорить Іван у дворі.

— Добрий дощ! — гуло на кожному кроці. Метушня-колотнеча.

Я вийшов, незавважений ніким, садом на Підгородне. Село вляглося у фіолетовий туман і збиралося відпочивати. Сади й хати посунулись у глибоку тінь, тільки за горою, на яку я виходив, купалося в прозорих хмарках сонце, обзолочуючи неспокійну лінію придорожніх дерев та зубчастий обрив гори.

Я задихався й сів відпочити під нагрітою сонцем пахучою сосною.

Яка шкода, що я вибрався з порожніми руками! Розлога виростала на темному тлі передвечір’я, як зачарований краєвид, бачений часто в снах. Оповідання брата про чорний промисел мешканців того пограничного села, про розгульні ночі в корчмах на роздоріжжях, домальовували в тому неспокійному пейзажі домінуючий мотив. Хмари, збираючись низенько над головами, заслоняли несутнє й опуклювали перший план. Я не відривав очей від картини, що мала залишитись в моїх очах, поки її не намалюю там, удома. Зірвався вітер, розсунув хмари, і на коротку мить соняшний рефлекс упав на центр полотна. І цей момент запам'ятався мені, до болю враженому і завжди сумному та зневіреному перед маєстатом природної краси. Чи зможу передати те неспокійне контрастування грандіозних площин? А головне, той великий неспокій, що пронизує пейзаж, невидимий, невловний?

Наче виростаючи з вершка гори, простував до мене дід, босий, у реп'яхах. Який дід! Його «Славайсу» котилося попід ліс, а він сам ріс, виростав проти мене, як Вернигора, як Марко Проклятий, і раптом заступив увесь пейзаж.

Я запросив його сісти поруч мене. Він зробив це й почав сукуватими пальцями розтирати листок саморосту. Ми набили люльки, дід курив смачно, а я милувався його суворим силуетом, змащеним блискучим волоссям, кремезною поставою, що говорила про давність, вічність. У серпантину диму впліталися дідові слова, він говорив, йому хотілося говорити. Я слухав його, відчуваючи щораз більшу збудженість і радість з тієї зустрічі.

— Границя? Ці стовпики? Дурниця! Тут немає границь! Ці землі наші. Наша тут скрізь земля, наша!

І, хоч драна сорочка та ноги без взуття протирічили твердому переконанню діда, я вірив йому, що земля ця — вся його, і червоний смугастий стовпик — ніщо. Верхи пливуть у сивому димі потойбіч і поцейбіч.

— Ці, в мундирах з блискучими кутасиками — зайди, а ми — князі. З давніх-давніх часів…

Дід стояв наді мною з піднесеними руками, великий, на півнеба, як пророк.

— Горе вам! Горе вам, коли відірветься від цієї землі! — він схилився низенько до землі й підняв грудочку. Мала грудочка чорніла у велетенських руках, мерехтіла в моїх очах, викликала невмолимий символ. — Коли вони не привернуться до неї, святої землиці, коли забудуть свій природний зв'язок, тоді…? — страшні руки роздушили й розсипали грудку по м'якій траві,— тоді геть з неї! Геть!

На мою непокриту голову впали великі краплі дощу. Дід з піднятими руками зник за лопухами, якби його ніколи й не було.

І Дорош, і гість з Провансу не так дивились на землю. Тепер я знав, що мав би їм відповісти в гарному ательє в Парижі. Дід недвозначно розв'язав проблему. Не губити зв'язку! У моє серце запливала спокійна, але тверда певність. З тією певністю я почав думати про церкву. Я її малюватиму, о, я її намалюю!

* * *

Я під куполом, високо, як у небі. Риштування хитається під котячими кроками Кобрина. Орнаменти обплітають вогкі стіни, що пахнуть темперою. Єгипетська фігурка — Параня накладає листочки репаною ручкою пастушки, а внизу звели до нас очі, як де святих образів, старші сестриці. Вони годинами, непорушні, як кам'яні баби, розбивають копистками в бочечці емульсію для фарби Між вікнами відбиті припорохи святих. Ці святі, ще тільки в обрисах, наводять на мішальниць молитовний настрій. Кобрин каже, що в наших селян глибоко розвинуте почуття краси. Це комплімент і мені, бо святі добре нарисовані.

— Коли б зле зробив — і не глянули б, а так…

На Івана празник. Мої сестри тільки зіскочили з полудрабків, як приходство замінилось в якусь веселу оселю, розваговий павільйон — такий, як на «фет форен», лиш менш діловитий. Веселий, ну, годі. Приїхали гості. Багато панночок, тих нещасних провінційних створінь, що то їх, стурбовані невідхильною долею, матері возять по «оказіях». Старша сестра ставить безпардонне запитання:

— Котра тобі більше до вподоби?

А їх — як трави та листу! Одна з гітарок в руках співає модних пісень. Низький теплий альт. Вона до вподоби. А ця, з ясним волоссям, своячка нашого вчителя, помагає біля столів. Либонь, добра господиня. А он ті, в альтані, як віночок польових квітів, обступили Кобрина:

— Бігме, паннуньці, жінку маю! — відбивається він. — Але ви не тужіть, у м'ясниці синів привезу. Обов'язково привезу, виростуть до того часу. От хлопці будуть! Буде всім…

Скільки моделів! Малював би їх усіх, але втомлений цілоденною працею, не зведу рук. І я бачу: моя найбільша цінність — талант та ще й слава, що приїхав з-за кордону, на тих здорових, відгодованих дівчат не робить найменшого враження. І це турбує мого доброго брата. Він хотів би, щоб усі ці гарні дівчата або найкраща з них, або вже будь-яка зайнялась мною, закохалась чи що там… Щоб погодилася на одруження, щоб осолодила моє життя, те життя, що йому здавалося сумним і гірким.

Але ж так не є, як йому хочеться. Цих добрих дівчат, скорих до сміхів, жартівливих, рве магнетом знадливий усміх Кобрина, його імпровізації на розстроєному фортепіяні, безконечні вигадки, без кінця-краю смішки. Я надто вже важкий, вайлуватий, щоб відгукнутись на їхню хмільну радість, надто суворий, якийсь не в собі. І дівчата відчувають, що зі мною каші не зварити. І до Івана, до його обличчя, наче різьбленого в твердому матеріялі, як до сонця соняшники, повергаються блакитні, сірі, карі, темні очі. А я — невинний, німий, ніякий.

Я зробив урешті це для Івана: намалював портрет голубоокої небоги, тієї, що помагала біля столів. Малював її в пленері, думаючи про Параню. Вийшов ескіз до доброго портрету. Але батьки тієї панночки не знали, що зробити з портретом. Було ціле замішання. Я хотів їм подарувати, вони не насмілились прийняти. Боже, скільки клопотів і ні про що! А симпатії голубоокої ні трішки не збільшилось. Вона й далі пропадала за столами.

Кінчаємо потрохи церкву. Найважче: купол, за престолом, хори — закінчили. Орнаментом обплели виступи. В орнамент на хорах вплели тризуби. Ясна, радісна, орієнтальна святиня. Кобрин поїхав, я малюю святих. Хоч малював без моделя, свята має обличчя Парані. Малював би її ще, цю єгипетську фігурку, але полохлива. Як їй це сказати? Ще чекаю напружено, чи не загляне в церкву мій дід. Але його немає. Чи був він узагалі?

Літо минуло, минає осінь. Івана щось хвилює. Він хоче щось відкрити, але я мовчу. Мовчи і ти, любий, як і я мовчу. І ти якось живеш сам. І живеш, душе прекрасна.

Сидимо на веранді. З дикого вина скапує дощ. У кімнатах запах цвілі. Сумно шумлять високі сосни за вікнами.

— Тобі треба одружитись, мій брате. Я зідхаю.

— Одружи мене, будь ласка!

Він ворушить шиєю в кольоратці. Ми вимушено всміхаємось. Ми сміємося з того одруження, як з кепського жарту. І сміятись, власне, немає чого.

— Ти мусиш знайти собі дівчину. Дівчат треба брати, бо вони одцураються тебе, несміливого. Тепер, коли ти славний, приїхав з Парижу… маєш…

— …останній шанс — хочеш сказати?

— Тобі треба до міста.

Я подумав, що мій дорадник, як звичайно, не помилився. Це сільське оточення не для мене. І я не для нього. У пам'яті пересунулись люди, що поза моєю не надто блискучою поверховністю відкривали для себе й для мене інший профіль, профіль глибокого внутрішнього світу.

Пересунулись жіночі постаті, що, станувши впоперек моєї дороги, окрасили яскравим світлом темінь моїх буднів. Наталка! Вона була щедріша всіх. Багато обдарована прикметами душі, невловним змислом краси. Українська весна!.. Золотава модель, сповнена життєвої мудрости… Руда голівка з'явилась у темній кімнатці, щоб, завдяки їй, я став «фотографом невпіймального» — як писали про мене. Галина блиснула гарячими устами. Добряча Марта, яку проґавив, якої не збагну й сьогодні… їх було небагато, коли порівняти хоча б з Ромком, але для моєї душі — це було багатство, що переливалось поза вінця моїх можливостей.

Після братових скупих, але яких насичених неспокоєм за мою долю слів, я цілу ніч не спав. З гірким присмаком у роті, з словами дійсного чи привидного діда в пам'яті, я їхав до міста осіннім з памороззю ранком.

* * *

Що я зробив би, повторяю часто, без Нечитайла? Він поселив мене в кімнаті з меблями, під Цитаделею, в середмісті, в серці Львова, в серці мистецького життя. До «Де ля Пе» тільки збігти мені, Кобрин за стіною.

Нечитайло сидить напроти мене задуманий, закурений, увесь в серпанку димової заслони. На столі замовлення. Це для мене, щоб я не вийшов, не відривався ніколи від праці. Я заробляю на життя. Треба мати підставу, а далі інше само прийде. Він має цю підставу в кооперації, але він не обідав ні вчора, ні позавчора. Тепер пообідав у мене салом і чорним хлібом. Малюємо обкладинку до альбому. Його проект — моє виконання. Він мостить мені дорогу до графіки. Я ж, думаю, коли він піде, кину альбом і кінчатиму есей про поетичну постать наших часів. Вже темно буде, коли Нечитайло піде. Я за ніч махну есей. Уже виносив його, тільки написати. Взагалі, за тим довгим столом проти шафи, за дзеркалом, ліжком, під килимком — тільки писати. Малювати тут і не пробую. Боюся. Пишу щоночі до світанку. Вдень сплю, мене не добудяться. Переписав есей і перед дванадцятою пішов до редакції.

Усі троє сидять там редакційні боги. Ледве подивились на мене, коли ввійшов і привітався. Вже був би пішов собі, не витягаючи свого твору з кишені, коли б не Долинський і його ласкаві слова. Вони підігріли мене, і я поклав рукопис на стіл. Вони ще переглянуть, вони ще прочитають, це потриває. Рукопис зникає в течці Михницького. Боднарові й не показують, — він на тих речах не розуміється. Він показує мені крісло. Чарівна усмішка в білу борідку третього — нічого не важить. Це мистецтво для мистецтва. Тільки Долинський даремно намагається пробити холодну кригу:

— Бачили його найновіші картини? Не знати, чи з нього кращий поет чи маляр. Може, й поет. Ми ще побачимо!

Та Михницького нічим не візьмеш. Він уважає, що ми тут суцільна цілина, і нам треба тільки без краю вчитись. Очевидно, в чужих. От хоча б у Варшаві, коли не в Парижі. А, щоб нам було ясно, він видав навіть свою книжечку, де доводить очевидну й усім відому істину про гармонію між ідеєю і формою.

Я вийшов і, може, більше туди не заходитиму. Узяв би назад рукопис, але де надрукую? Цей щомісячник — єдиний у Львові на доброму папері. Для Пантократора стаття не годиться. Поетична постать не бойова, така як я, як Нечитайло, як ми всі. У поезії лине наша душа в піднебесні простори, простору нам мало, вона чиста й яскрава, як сонце, а на землі ми непомітні, кумедні, незграбні, недотепи, гай — альбатроси!

А поки що роблю графіку. Мої картини чекають виставки. Я матиму окрему кімнату. Коли б не думка про виставку, завмерла б душа докраю. І до того ще й погода холодна, вітряна.

Долинський просив зайти до нього. Чому так раптом? Але ж треба. Просив — піду.

Було коло полудня. Поголився, накинув на себе пальто, закутав шию шаликом. Підійнявся на третій поверх, зупинився під дверима, відсапуюсь, а всередині гамір, бренькіт тарілок, вилок. Невже попав на обід? Не може цього бути! І я збіг швидко вниз. Дома вже пригадав собі, що Долинський просив зайти в цю саме годину. В обідню годину. Хіба вернутись? Краще ні! І я не вернувся.

Хотів би різьбити. Але в моїй чистенькій кімнатці хіба покладеш глину, гіпс? Господиня щодня натирає долівку й чистить.

* * *

Розвішували картини. Чуб з Долинським підбирали рами. З верхнього поверху було чути якісь жіночі крочки, що наближались до нас. Чуб перестав стукати молотком. Я скочив з крісла просто під ноги… рудої дівчини. Привіт від… темна кімнатка, пишна коса, біле плече… Дівчина спокійно виминула мене й підійшла до них.

Чуб здивований:

— Ви незнайомі? Це наш новоспечений парижанин. Вся заля його. Бачите, яка знаменитість? Ну, та скажіть йому комплімент, ну, та скажіть же!

Руда простягнула мені руку, глянула байдужими чудовими очима. Я ж мав серед своїх рисунків безліч її портретів. Я затремтів, звівши на неї очі: які мої портрети вірні! Невже я носив її образ на чутливій плівці моєї душі? Аж страшно! Яке мені діло до чужої дівчини? Я ледве набрався відваги стояти так спокійно біля неї, слухати її мови:

— Ах, це ви, той улюбленець Нечитайла! Він з вами возиться, як з писаною торбою.

Хлопці вдоволено засміялись, а я подумав, що в неї досить грубий спосіб жартувати.

Чуб торкнув мене:

— Гарна, що?

Я не відповів, бо вбіг Кобрин.

— Добрі, добрі речі…

— Але хто їх купить?

— Динаміт, динаміт підкласти, — покрутив турботно головою.

— Під музеї?

— Ні, та що ви! Під «Дністер». З тими кахлями. Але ми своє робім. Ходімо до мене, покажу щось. І баронеса тут? Що, багато роботи?

— На жаль, уже покінчили. І, мабуть, більше не матимуть фондів. Кінець реставраціям, — додала в мій бік.

Ми пішли до Кобрина.

Після тієї гостини я відчував самотність у своєму вигідному ліжку з темним килимком, що стояло напроти шафи з дзеркалом. в якому відбивалася єдина в кімнаті постать. Відчував також важливість Іванових порад. В Кобриновій хаті є що розглядати. Там відчувається так напрочуд сильно дотик прекрасного. Жінка, ця з портрету Крижанівського, розносить чай, ми нишпоримо по книгах і журналах. На стінах картини господаря з тих часів, коли він робив революцію в Україні. Тепер він робить революцію в нас. Це він підклав динаміт під допотопні розкриті книги з соняшним промінням. Ця мала фігурка з дошкульними болями в шлунку. Він бренькає на гітарі, то рисує арабеску на коробці від пудри. Саме прийшов фабрикант тієї пудри й заломлює руки:

— Ви ж обіцяли тому місяць закінчити проект!

Кобрин підморгує то одним, то другим оком:

— Головне, що починаємо так оформлювати, а чи сьогодні, чи за місяць…

І ще хтось прийшов. А ми оглядаємо останнє «Мистецтво».

— Ось з цим треба знайомити світ… Головне мистецтво. А наше мистецтво — велике. І за Збручем, і в Парижі, і тут. Ось тут… — він витягає світлину різьби з якогось кореня, що її робить наш земляк у Північній Америці. — А ось праці графіка в Аргентині. Золота медаль!

Замовник безнадійно махнув рукою.

Виходячи від Кобрина, я зустрівся з темним поглядом рудої:

— Я закохана… в Павла Максимовича.

— І я закоханий…

— І ви теж? Усі люблять його. Це шовкова людина.

— А я думав, що ви…

— Що в Нечитайла? — рубнула різко. — Ви помиляєтесь. Ви гірко помиляєтесь! Чи пригадуєте нашу першу зустріч? — вона якось по-дитячому засміялась, а я не мав відваги пригадати. — А, знаєте, такі випадкові зустрічі, такі дивні зустрічі бувають дуже знаменні, а часами приводять до…

— До?..

— До тривкої приязні.

— Я хотів би, — поквапився, перемагаючи якесь дивне почуття, якесь передчуття, — хотів би, щоб наша випадкова зустріч довела до… звичайно, до такої, як кажете, приязні..

— Так що ж? Ви куди?

— Я вас проведу, коли дозволите.

* * *

Від хмільної зустрічі з рудою залишився з моїй душі незатертий слід. Я повний думок і згадок про неважливі слова, що сильним відгомоном звучать довкола мене підчас тиші й серед розмов» Вони тим голосніші, що далекі.

Я вже не живу у Львові, в малій кімнаті під Цитаделею, з балакучим до підозріння господарем та охайною господинею. Я кинув сусідство мистецького ковчега Кобрина, що був усміхнений і поголений навіть тоді, коли жив упроголодь або був хворий. Я пробую своїх сил, свого хисту: вміти жити. Жити, тобто заробляти на життя. Заробляти гроші щомісяця, розписуватись на списку виплат і ці гроші розумно та вміло проживати. Ось що значить жити! Я виїхав на Волинь, у цей край, де Дорошеві нічого робити, до Крем'янця — на посаду гімназійного вчителя. Коли б я прибув у те фантастичне містечко на дозвілля, я лаяв би Дороша і всіх, хто цурається цієї надзвичайної закутини. Місто поєднувало в собі природну красу з витворами людського генія. І яр з неспокійними випадами гір, і філігранна архітектура будинків, і розлите місячне срібло на спадистих дахах та дерев'яних рундуках, і жанрові картини на тому неповторному тлі.

Але в мене службовий, короткий, день. Його не вистачало на службові обов'язки і довгі, як під полюсом, самотні ночі, а до того вбивча непевність, чи зможу я бути тим, за кого себе подав у проханні про працю: учителем малювання.

Ввійшовши в кабінет директора гімназії, я відчув цю непевність під його пронизливим поглядом. Він хотів відразу, при першій зустрічі, збагнути мене до глибин. Кілька запитань, ніби байдужих, але яких рафіновано-допитливих, сірі очі, що від їхнього погляду кров ставала льодом. Ці очі відбирали охоту заводити розмову, продовжувати її хоча б малим нерадим словечком. І після того — добряча усмішка під темним вусом. Я зрозумів: директор заспокоївся. Мій вигляд, моя несмілива мова, не ворожили йому тих прикрощів і тих небезпек, яких він на своїй відповідальній посаді мав так багато.

Він заспокоївся, і наїжена прищуленість розпливлася в його співучій північній говірці. Ця говірка мене захопила. Коли б тільки не скреготи для якогось доброго дива московських та польських слів, але він їх кидав, з виразно робленим недбальством, наче б цитував якого смішного неотесу, що не може уникнути цього в своїй чистій літературній мові. Мені стало тільки згодом ясно, без нічиїх пояснень: це була природна охорона проти ударів польської політики.

З нальотом пригнітаючого смутку входив я в світ державних службовців, манекенів на окраїнах уявної польської імперії, я — вчитель малювання.

Всі інші побачення з директором та вчителями в шкільному будинку були ще сумніші, ще більш пригноблюючі.

Тут на мою несподівану біду і страх мій великий, довідався я, що вчитиму в вищих клясах та й ще не малюнків, а ручних робіт. Зовсім зламаний, я перегортав довгими ночами сторінки підручника методики цих робіт, особливо столярства.

З околиць Бони, гори-стіни, що її Кривоніс колись так сміливо взяв приступом, линув до мого вікна спів. То співала на голоси музикальна молодь містечка. На рундуках філігранних будиночків пили вечірній чай бароккові жидівочки, а в моїх очах стрибали й замазувались технічні рисунки молотків, кліщів, гемблів…

Вранці, ще далеко перед навчанням, забігаю в кабінет, оглядаю ці ремісничі знаряддя й дивуюсь їхньому призначенню.

Та найважчі хвилини чекали на лекціях. В мене вп'ялилось сорок пар очей, допитливих, насмішкуватих гарних дівчаток, високих здоровил-хлопців. З тими молодими людьми, що іноді дивились на мене розумними поважними очима — не можна було гратись. І я, знайомлячись з ними, з страшною напругою придумував, як оце мені поводитись. Сорок пар очей дивилось на мене не менш уважно, як оце недавно директор. Дівчата, нібито схиляючись за чимсь під лавку, придивлялись до моїх черевиків, хлопці, ставлячи різні запитання, давали мені волю витирати раз-ураз потіюче чоло.

Тісно було за невеличкою катедрою. І я, відкинувши геть програму, що лежала на дні портфеля, підійшов до таблиці. Тут, маючи змогу рисунком висловити те, на що надто скупі були слова, почав виклад. Я говорив про лінії й площі, про їхнє місце в просторі, про їхнє значення для нашого сприймання, про красу й доцільність, про споглядання явищ, оцінку їх з погляду естетики й абсолютно віддалявся від обов'язкового предмету.

Моє розпачливе бажання вийти з ситуації додавало мені відваги звіритись на свої відомості, і вслід за цим мій голос уже не зупинявся — я був красноречивий. Може й тому, що говорив я про речі, що тільки викликані самі з'являлися на устах, речі стократ передумані, спрактиковані моїм кількарічним малярським ремеслом.

Слова в'язалися в сентенції, вони западали в душу, заохочували слухати. Дівчата кинулись записувати, але я зупинив їх. Я ж не збирався перепитувати тільки що сказане. Коли уважно слідкуватимуть за ходом моїх думок, цього буде досить.

Дзвінок перебив тишу, в якій мій нікчемний голос набирав майже професорського тембру. Зраділа авдиторія кинулась мені дякувати, незручно, з криком, але щиро. Мені було приємно дивитись на ентузіастичні личка інтелігентної дітвори, яку шкільна влада прирікала на навчання столярства!

Дальші мої лекції давалися ще краще. Мені й моїм учням. Ми дискутували, рисували, я й далі оповідав їм, як виникали культурні пам'ятки, як творилися стилі, згадував Трипілля, Єгипет, Грецію, Візантію. Показував мистецькі шедеври. У мене ж було багато репродукцій.

Серед учнів були здібні й інтелігентні хлопці. Я думав, що Чуб був би напевно відкрив серед них готових мистців, поетів. Я спинився на одному хлопцеві, Арсенові. Дивлячись на його рисунок, я запитав збагровілого хлопця, чи він рисує дома. Замість нього відповіла вся кляса хором:

— Він маляр! Він у нас найкращий. Пілсудського для дирекції намалював.

Ах! Я пригадав собі того комічного вусатого дядька, що висів у конференційній залі, і не міг стримати сміху. Це був портрет, намальований з гумором! Я просив його принести свої рисунки з дому. Він з похиленою головою обіцяв це зробити.

Директор допитується, як ідуть лекції. Я щиро признався, що даю їм теоретичні відомості про мистецтво та що до столярства ще не дійшов.

— Дарма! Треба розробляти лекції так, як є в програмі.

Одним ударом він понівечив мій добрий настрій, мої надії бути корисним у тій дивній школі, де замість виховувати, вбивалося природжені здібності чудернацькими реформами. Від важкого почуття втоми й безнадії не врятував мене й гумористичний Пілсудський, що висів на стіні. Я відчував себе знову дивакуватим паничиком з приходства, я налякався, я зненавидів директора з його ніби щирими словами, з його нібито добрячою усмішкою. Не за те, що він сердитий або бездушний державний манекен, ні! За те я зненавидів його, що він мій зверхник, що вимагає від мене речей неможливих, безглуздих!

Вулиця веде в поля, в поля на тому боці. У нашу землю безкраю, як це розумів і Кобрин, і дід в Івановому селі. І я це розумію в довгі ночі, коли лежу в постелі й думаю про столярство…

На столику гасова лямпа під мальованим абажуром. Тепле, розпорошене світло. За стіною тужливий голос — циганський романс. Цвірінькає цвіркун. Хтось запізнілий гомонить у притульній тіні дерев.

Я вилажу з ліжка, скручую гніт у лямпі. щоб було темно, і стаю в вікні. Проти вікна — довга вулиця. В нічній тиші поховалися доми, садки… Ясною смугою тягнеться рівна вулиця на схід. Мої думки потяглись по вулиці аж туди ген, до краю. Але вулиця краю не має. Вона сягає неба полями рівними й широкими, що йдуть на схід. Власне, в цьому місті я почуваю, що я на сході. Все тут інакше, як Львові, Парижі, Розлогій. Усе тут недосказане, таємне, далеке від твого ока, невловне. Невже й мій директор такий? Запашна північна говірка (він, мабуть, з поліщуків), він намагається виразно, уривчасто, плавно виголошувати слова, але наперекір собі — співає. І. співаючи так холодно, по-гадючому холодно, говорить такі неприємні мені речі.

Ні, я таки забагато думаю про столярство! Коли б так Нечитайло був зі мною, може, повів би до якогось столяра, навчив. Або Чуб! Він переконав би директора і всю шкільну раду, що столярство гімназистам та їм й у клясичному типі — непотрібне. Але я сам!

«Хочу бути сам,

Серед усіх сам.

Хай мене не оглядають

Ні очі гарних жінок,

Ні очі поганих жінок.

Хочу бути сам,

Серед усіх сам…»

Я записав ці рядки на розподілі годин і збирався вже загасити зовсім потахаючу лямпу, як хтось легенько постукав у двері.

Я сховав вірша. Підкрутив ґнота в лямпі. Навіть пісня чомусь обірвалася за стіною У двері постукали ще раз, ще тихіше.

Я відчинив двері. На порозі, ніяковіючи, стояв із згортком паперу Арсен. У мене з'явилося бажання приголубити, притиснути до себе несподіваного гостя з повагою «вундеркінда». Я витягнув до нього руки й, охоплюючи ними хлопця, заважав йому зайти в кімнату. Він ще більше зніяковів і стояв, не рухаючись з місця. Я пхнув його легенько всередину.

— Добре, добре, що ти прийшов. Ти приніс рисунки? А покажи-но їх!

Він розгорнув папери. Я глянув. Рисунки були дуже погані.

— Ти відрисовуєш це з листівок? З поштових карток?

— Так, — звірився, вражений моєю байдужістю. Я не міг приховати свого розчарування. Не міг здобутись на будь-яку марну похвалу. Арсен стояв розгублений, близький до плачу. Я відсунув рисунки, дав йому шматок чистого паперу. — Ану, нарисуй мою голову. Але вільно; Не думай про подібність, про подробиці. Я сів на ліжку, відступаючи йому місце при столі. Хлопець узяв тремтячими пальцями олівець і почав.

— Не перевантажуй лінії, тягни спрощено, узагальнюй. Пригадай, що ми говорили на лекції.

Малий рисував з щораз більшою охотою. Рука трохи трусилась, делікатне личко потемніло. Я залюбки спостерігав цей гарний людський тип. Український тип. Скіснуваті очі, правильний ніс, кругла голова.

— Ти звідкіля, Арсене?

— З Почаєва. Наш учитель послав мене в гімназію, щоб я вчився… що буцімто здібний… — він ще дужче почервонів. Рисунок виходив такий, як я хотів. І я, взявши в руки папір, глянув весело хлопцеві в очі:

— Казали, що ти здібний? Може бути. Ти нарисував це дуже добре. Але такого, як оце ти приніс, ніколи не роби. Рисуй з природи. Це корисно й гарно, — я вів уже тим тоном, що в школі, маючи перед собою учнів. Арсен слухав з не меншою увагою.

Раптом усвідомив собі, що тим лекціям пора покласти край, що треба братись за столярку. Боже мій! Я був безсильний. Але переді мною в цю хвилину стояв не дивний, злорадний директор, а рідний, близький мені мистець. і. перед ним я раптом забажав звільнитись з того тягару, що гнітив мене, давив. І я сказав хлопцеві, що це вже кінець рисункам у школі.

— Чому? — з тривогою запитав хлопець.

— Бо треба вас учити іншого… столярства

— Так ми ж столярі! Нас уже третій рік учать столярства!

— Невже? — зрадів я й налякався заразом. — Ти знаєш столярство?

— Аякже! Міг би вже й інших учити, — додав гордо, по-дитячому задираючи голову.

— Знаєш що, Арсене… — ні, я побоявся своєї щирости. Я замовк, Не набравшись відваги. Минуло трохи часу, аж я знайшов розв’язку. — Знаєш, Арсене… завтра прийди трохи раніше до школи. Підемо обидва в кабінет, ти ознайомиш мене з ним.

— Дуже добре, — зрадів хлопець, — прийду о сьомій годині.

Я виводив свого порятовника мало не цілуючи. Я відвів його до воріт, я стояв і дивився йому вслід. Довго ще слухав його гулких кроків на нерівному пішоході.

Пісня в саду, чи то гомін під темними деревами, викликали в мене тугу, тугу за чим? І я, прижмурюючи очі, дивився на стіни домиків, що їх місяць освічував величним рефлектором.

— Що робите вечорами? Що сьогодні ввечорі робите? — запитав беззубий Марчук, учитель латини й греки. На перерві якось він пробубонів Горація з таким захопленням та з виразом блаженства в очах, що я й не стямився, як проказав йому свій переклад «Філімона і Бавкіди».

Він витріщився, заклацав комічно беззубими щелепами і з тієї хвилини немає мені спокою. Це страшний звеличник поезії! Він водить за мною стуженими, як за дівчиною, очима. Чи він, бува, не залюбився в мене?

— Поет… поет… — шепче мені вслід. — Я ж думав, звичайний учитель малювання.

— І не малювання, а столярства.

— Знаємо, знаємо. Та чого ж? Приходьте ввечорі на Широку. Поп'ємо квасу.

— Чого ж…

Звечоріло, коли я, почистившись, пішов на Широку. Обриси невисоких будинків не заслоняли безкрайого неба. Собор випинався між зір ясним куполом. На вулиці розгулювала молодь. Я шукав Марчука, але його не було. Хтось вітав мене, певно мої учні. Марчука не було. Правда, не було ще тієї умовленої години, коли ми мали зустрінутись біля турецької цукерні, і я навіть радів у душі, що товариша не було. Мені хотілося самому поблукати вуличками. Квас мене не цікавив. Я пив його в моєї господині якогось холодного вечора, і він мені видався невиразним.

Я хотів уже повернути в провулок, до тендітної решітки жидівської синагоги, що її тінь падала ажуром на пусту вулицю.

— Оце й ми! Нарешті впіймали! — закликало якесь товариство за моїми плечима.

Це й був, на жаль, Марчук з відкинутим з високого чола капелюхом. Побіч нього стояли якісь незнайомі люди. Яке прикре враження в мене було від самої думки, що тепер уже не сам, а з цією великою громадою буду проходжуватись знову тією, забитою людьми, Широкою! І я гірко пожалкував своєї згоди на зустріч з товаришем. Затим Марчук був радий-радий!

— Ну, чого ж стали! Знайомтесь. Це наш новий учитель, мої дорогі, а це мої племінниці. Рая, чого стоїш збоку? А оце вам поет-філософ, музика і все, що хочете, — він підвів до мене молодого кирпатого білявця.

— Дуже приємно, дуже… — мимрив я, потискуючи руки панночкам, уже зовсім утративши надію вирватись від них.

— Куди підемо? На квас чи, може, на тістечка?

Вмить Марчукові перехотілося квасу. Він, очевидно, заздалегідь мав якісь інші плани.

— Підемо до Трегуба, там цікавіше… Як думаєте? — А до мене: — Вам, думаю, все одно куди піти?

І, справді, мені було все одно. Я навіть зрадів, коли кинули боком «корсо» і подались темним проваллям під Боною до якоїсь оселі в зелені. Дівчата пішли попереду, і вмить вони, як кози, берегом яру подалися вгору. Ми йшли за ними, не поспішаючи, як і личить статечним педагогам.

Марчук сопів і нарікав на старі кости. Вже було темно, коли ми, переступивши останню кладочку, станули перед маленьким шедевром українського барокко. Шляхетні форми палацику обрисовувались на небі, то окутувались у густий сад. Запаморочливі пахощі пізних троянд розпирали. груди. Я зупинився, як зачарований. Та стояти не було коли. Від дверей кликали, побачивши, що я відстав від товариства.

— Ходім усередину, там ще цікавіші пейзажі. Трегуб сьогодні іменинник.

Всередині, воістину, була картина. І я стояв ще більше вражений, як там, у садку. Правду казав Марчук. Тут був пейзаж! Столи заставлені, а гості біля них були гідні пензля доброго лубочного майстра. Та мені не довго дали розглядатись. Саме витягнули з печі запіканку, і її треба було пити тепленькою.

Ми випили тієї запіканки з легендарним іменинником, що на тлі такої оргії страв і напитків мусів би мати лисенький черепок, повне черевце, розчервоніле з кіноварним носом обличчя і все таке подібне.

Але проти мене виріс високий чорнявий красунь, більш блідий як рум'яний, з темними мрійними очима й дівочими ледь зрожевілими губами.

Ми торкнулись тонкими чарками, причому вони видали такий шляхетний звук, що я перед тим, як пригубитись, мимоволі підніс її до світла й розглядав довгенько з насолодою.

— Це наше, українське, скло. Маю трохи тієї нашої старовини, зберігаю її, люблю… — проспівав господар таким теплим баритоном, що так гармонізував з його вродливим обличчям.

Марчук, що сидів уже за столом, перехилився до нас, вдоволено сміючись:

— Цей добродій напевно оцінить ваші збірки, пане Олександре. Він сам мистець і розуміється. За кордоном студіював і таке інше… Він…

Та я перебив вдоволеного Марчука, щоб, бува, не звеличав мене тут привселюдно поетом, і, відсовуючи крісло, хотів сісти біля нього. Але господар, посміхаючись під козацьким вусом, просив мене зробити йому честь і сісти біля нього. Він обіцяв, якщо мені цікаво, ще багато дечого показати, що він пильно призбирує на цій невигорілій ще від козацьких походів землі. Тільки не зараз, бо година не відповідна й охота випити може пропасти так нагло, як з'явилась вона в усіх.

Ми сиділи за довгими столами, накритими мережаними настільниками, а страви й напитки розставлялись на них так, щоб могли вони задоволити не тільки апетит, а й найвибагливіші візуальні вимоги. Я звик до наших празників, де курчатам, індикам та всяким тортам сільських приходств не було кінця, але такої досконалости, такої гармонії змісту й форми, не бачив і на тому світовому конкурсі кулінарного мистецтва, на яке була затягнула мене в Парижі Марта! Коли розвеселене товариство з дотепними приказками взялося за полумиски, я спостерігав і цибулю, плетену перстениками довкола золотистої риби, і наче вилиті з бронзи мариновані з корінням груші поруч рожевої шинки, і сало інкрустоване в чорному хлібі, і райські яблучка, якими обкладено оранжеві боки курятини.

Коли гості мали вигляд старовинних римлян за столами, що не могли вже підвестись з вигідних місць, то господар був зовсім неподібний до них усіх. Він був, як козацький ватажок, що з суворим блиском у карих очах подавав гостям тонкими пальцями все якусь нову пляшку, все якусь особливу закуску з постійною увагою до кожного. При цьому приговорював він та примовляв все нові дотепні припрошування, і їм, як і стравам, здавалось, немає кінця.

Багато пляшок було випорожнено, обличчя блищали, приказочки і дотепи набирали щораз теплішого та інтимнішого забарвлення, жінки вибухали здушеним сміхом, дівчата повертали очі до тарілок, а господар усе з тим тужливим виглядом карих очей розказував казочку в стилі Раблє про проданого бичка… Тим часом пальці бандуриста сягали до пляшок, овочів і пирогів, пундиків і мазурків.

— Ви певно граєте на бандурі? — перепитав я господаря, щоб упевнитись у моїх здогадах.

— Та трохи граємо, трохи співаємо, як усі українці. Але справжній бандурист у нас — то Кость! Коли ласка, виберемось до нього компанією на Ікву. У нього хутір, дружина — золото не голос.

Мені здавалося, що тільки я й господар трималися тверезо в цьому веселому товаристві. Та, коли я відірвав очі від нього й повів зором по кімнаті, побачив, що начебто Марчука не було, що зник кудись і мій сусід, мовчазливий поет-філософ і якась весела, дуже балакуча молодиця, що з такою грацією випивала чарку за чаркою. Господар по-давньому невтомно наливав нової й нової наливки — на вишнях, на меду, на горіхах, на терновій ягоді, на грушах, на зеленій зубровій травичці й ще там на чомусь, і, хоч пив з усіма разом, все-таки його темні очі пильно слідкували за столом і виходами з їдальні, і хтозна кудою ще блукали ті козацькі очі.

Уже затягнули пісню. Співали так, як ночами співають десь на темній вулиці цю пісню, що бентежить мій сон. Чи не племінниця Марчука співає тим оксамитовим альтом? А чи не оцей солодкий тенор-поет і філософ нівечить мій сон своїм бельканто довгими ночами. Мене той спів грів і пестив. Пісня за піснею лилася понад столами, минала нас переїджених і перепитих, стелилася тихим яром і затихала в цій частині міста, де влада поселила заслужених легіонерів… Там було тихо. Осадники спали неспокійним п'яним сном, почуваючи себе не зовсім добре на ворожій землі.

Біля мене сиділа Раєчка, не альт, а ніжне сопрано, чисте-чисте. її обличчя з широкорозкинутими скісними очима мрійно передавало пісню про далеку дорогу козака. Ці слова «далеку дорогу» сопрано інтерпретувало до сліз, до болю. І я справді відчував далечінь і козака одинокого, і себе чомусь явив на далекій дорозі… Я слухав співу моєї сусідки з глухим риданням, що здіймалось у моїх грудях і там потахало беззвучно. От чого наробив той чудовий спів!

— Ви співачка, ви артистка, — шепнув я своїй сусідці, коли замовкла безконечна пісня про далеку дорогу. — Ви вчились співати?

Дівчина глянула здивовано на мене:

— Училась? Та ні! Тут ніхто не вчиться співати. І в кого б то вчитись?..

Очевидно, ці вечірні співання під деревами в затишних садках були тією школою, їхньою найкращою школою. На зміну Раєчці якась старша пані, а може й не старша, тільки товста не в міру затягнула циганський романс. Раєчка рвучко урвала й шепнула мені на вухо:

— Ох, і набридла нам ця московщина! Та це вже, вірте, останні акорди! Це вже відмирає. Недобитки! Молодь не така вже… А ось цей, гляньте, цей нам шкоду робить і ніяк не спекаємось… — вона очима повела на рижуватого рум'яного чоловіка, що голосно й запально вів якусь культурну тему:

— Це ж син цієї землі. Наш поет. Український поет.

— Ну, та вже надто, — боронився, ніби жартуючи, господар. — Що ж їм тоді залишиться, пане добродію, нашим сусідам?

— Кажу вам, що Словацький і по крові й по таланту. — Наш поет. От візьмім його «Беньовського».

— Чуєте? — шепотіла скісноока.

— Чую, — відповів я, розсмішений і розбавлений раптовою серйозністю тих наїджених і напитих дискутантів. — Але чому ви хвилюєтесь? Хай нам подарує цей добродій ще й Міцкевича…

— А хіба в нас немає своїх? І справжніх, не лише по матері…—схвильоване обличчя моєї сусідки нахилилось до мене близенько-близенько. Вона пошепки призналась мені, що саме через одного добродія, як оцей культурник, мусіла покинути навчання в гімназії, і не лише вона: десятки найздібніших, найсвідоміших пішло геть з міста, щоб не попасти в тюрму.

— Ов, аж так?

Увійшов Марчук, якийсь зосереджений, поважний, але затягнув з іншими веселої. Товариство заспівало, а рижий мусів припинити свою серйозну дискусію з господарем:

— От, коли поїдемо до пана Костя… — відповів він на мою похвалу пісні. Я вперше її чув, і вона вразила в моїй душі якесь чутливе й не займане досі місце. Диво, диво!

Блідий господар наливав знову нові чарки і ми наче крізь чад спостерігали рухи гостей за столом та ледве чули їх гомін. Моя сусідка відсовувала крісло й непомітно відходила, Марчук підспівував, наче б виконував замовлення. Здавалося, щось діялось поза нашими плечима, але з лінощів не хотілося повернути голову.

До мене підсів той рижий, що хотів до нашої літератури вліпити Словацького, і чистою, надто гарною мовою почав уже розповідь про місто. Він навіть, уп'яливши свої тверезі блідосині баньки в моє обличчя, просив до нього коли-небудь зайти:

— І в мене хата наша, українська. У полтавському стилі. Коли цікаво, маю бібліотеку, прошу уклінно.

Я віддякувався, ледве ворушачи язиком, але він приставав, допитуючись, коли, в який день, о котрій годині я загощу. Тоді відчув я, що хтось непомітно, але сильно смикав мене за полу з того боку, де сиділа Рая. Не може бути, щоб вона це робила! Досі вела себе так пристойно… Невже напилась? Проте, я не смів звести очей на неї. Занепокоєний тим неугавним шарпанням, я раптом, щоб визволитись від нахабних запросин, заспівав разом з іншими пісню, що повторялася безконечним вигейкуванням, що пливла тягуче, як рівні поля волинські, як і ці поля, з того боку ріки.

Побіч мене заспівало чисте сопрано Раєчки і раптом припинилося дивовижне сіпання під столом. Я повернувся до моєї сусідки. В її очах стояла німа пересторога. Затаюючи невмотивований неспокій, я простягнув руку до сіро-зеленої сулії, що стояла напроти мене. Проста, старовинної форми сулія з простим рисунком. Скільки тисяч років було тому рисункові?

Господар вдоволено кліпнув повіками, і його зрожевілі губи чванливо посміхнулись, мовляв, такому то варто й показати.

Решта присутніх слухала того нового, що хвалив вишуканими словами нашу пісню, перебільшено сміявся з жартів, які хтось докидав до його мови, але слухали нерадо, насторожено. Він помічав це, однак, не подавав виду. Говорив і говорив.

Насилу просунувши ноги, вийшов я з-за столу. В другій кімнаті висіли старі плахти й килими. Тут я застав Раю. Здавалося, що вона мене спеціально чекала.

— Хто міг знати, що він прителющиться! — і додала: — Цього ви бережіться!

Мене занудило. Від цього вистерігання і місто, і школа, і навіть така колоритна гостина ставали відпихаючі й надокучливі. Я охляв і посумнів.

Крізь відчинені вікна пахнула матіоля й освіжувала повітря від алкогольних випарів. З ратушевої вежі було чути сигнал. Небо захмарилось. Похолодніло. В тумані маячів палацик рижого, як зловісний привид.

— Не піду і навіть не думаю, — відповів я в душі на Раїні остороги. — Чого б мені туди йти?

Коли хміль розвіявся в моїй голові, а розвіявся він остаточно тоді, коли вийшли ми з льошку напроти турецької цукерні, випивши там кілька пляшок квасу вдвох з Марчуком, попрощалися сердечно, як друзі, як брати.

Протираючи сонні очі, я думав, як зафіксувати той дивний настрій, що прийшов до мене вперше на волинській землі. Як? Витягнув з-під вікна заґрунтовану дошку й, обмівши з неї пилюку, спер на стілець. Мені не треба було йти на вулицю малювати. Я мав пейзаж в очах. Ах, Боже, як я поспішав! Цигарка вилетіла з рота, шкварчала на плямі від розлитої води. Я присів біля дошки.

Ще добре не зарисувавши вуглем динамічного рисунку яру й стрімких стін гори, яка заслоняла розпачливе бажання світла випливти на верхи, я вже клав фарбу, щоб це світло, яскраве від білих стін будинків, не знівечило чудових фіолетів і кобальтів, що позначали береги й ліси. Суворі кольори злагіднював рисунок. Немов дитячою слабенькою, але відважною ручкою вирисовувались галерейки й ґаночки, залізна огорожа синагоги.

Другим кінцем пензля я рив той рисунок у густій мазі ізмарагдів і земель, фіолетів і ультрамарин. Рожевенький тон неба визволяв ясні стіни будинків від гострого контрасту.

Було вже під обід у неділю, коли в дверях з'явився несміливо Арсен. Він стукав у двері, але я не чув. Побачивши мене розкуйовдженим, непоголеним й не по-професорськм неспокійним, хотів тікати, але бажання подивитись, як я малюю, зупинило його й додала відваги.

— Чи можна?

— О, це ти, Арсене? Зайди, зайди! Я забавився, як бачиш, сьогодні в маляра. У недільного маляра, — вихопилося в мене не без огірчення. — Скільки я часу у вашому місті, а оце перший пейзаж. Подобається?

— О, так! Це ви намалювали так, як би бачили місто з усіх боків нараз. Цілісінький Крем'янець.

Його слова полилися в мене солодким струменем. Значить, моя недільна картина була синтезою. Я кинув пензлі. Міг відпочити. Я хотів чимсь потішити свого відвідувача. Але чим?

— Ти приніс, може, свої рисунки?

— Приніс. Сидів учора під ліцеєм і малював так, як ви казали, пане професоре, — він поклав переді мною картон.

— Та ж ти, брате, маляр! Твій пейзаж свіжіший… — але я замовк, подумавши пре свій авторитет: який з мене професор буде й надалі…

Ескізик був свіжий, як гілочка бузку, тільки що розквітлого, ще й з росинками. І де поділися завчені сецесійні лінії й препаскудні реалістичні кольори найкращого портретиста в школі? Я був заскочений таким блискавичним успіхом моїх порад.

— Малюй так далі, мені нема чого тебе далі вчити. Ти дуже талановитий. Знаєш, я зараз переодягнуся, і ми підемо в цукерню випити шоколаду або що ти хочеш і любиш. Ти в мене сьогодні будеш любим гостем.

Арсенове дитяче личко залилося радісними кольорами. Але за мить він споважнів і злякано прихилив до мене личко:

— Я хотів вам сказати, що недобрі чутки ходять у школі. Ви мені простіть, звичайно, пане професоре, але кажуть, що… вас, мабуть, скоро… що ви скоро від нас поїдете…

— Такі, кажеш, чутки? Я не знав… — і раптом ужахнувся тієї думки, яка раніше визволяла мене від безнадії.— Поїду звідсіль колись. Не житиму тут вічно… — і тепер злякався. І тепер повірив хлопцеві. І тепер таки впевнився.

— Це, звичайно, чутки. Може, й неправда… Але в нас так завжди буває: кого учні полюблять, хто тут не такий… — він завагався, він шукав відповідного слова, але побоявся і закінчив. — Того висилають від нас або гірше…

Милий Арсен! З якою повагою дорослої, досвідченої людини говорив він ці слова. Милий хлопчик. З якою відданістю! Коли б доля оберегла тебе від лихої справи!

І якось уже без радости частував я шоколадою та «наполеонками» хлопця, сам мимохіть оглядаючись на кожного прибулого з підозрінням. Та це так було тільки того недільного пополудня.

Наука столярства йшла дуже добре. Я і вся моя кляса наче вродились столярами. Рисункові бльоки були повні технічних зарисовок, а практичні проби, всілякі там рамки, коробки, касетки, полички просто не вміщалися в кабінеті. Мої виклади про столярство захопили мене самого — стільки я вкладав туди з трудом набутого знання, ба, ще й знання сердешного Арсена!

* * *

Колись Наталка жартома дорікала мені: — Ти — дикий схід! Це після того, як я не хотів одягти рукавичок. Так, я — дикий схід. Я живу в цьому східному місті нашої Західної України, як свій, як би народився тут, і, живучи тут, не кидав його ніколи. Я люблю Крем'янець, я зачарований цим містом, я не хочу признатись, але мені тут, саме тут цікаво жити, солодко було б і померти.

Замість вибратись в якусь чергову гостину, ми пішли з Арсеном та іншими хлопцями (Арсен каже: — Самі свої хлопці) на козацькі могили. Я зарисував церковцю Великого Богдана, підперту залізним кіллям, маленьку, і гроби побіч неї.

Тут молився Гетьман, ідучи на Львів. Ми видряпували землю й мох з рівчаків на кам'яних хрестах, і, коли хлопці не дивились, я цілував старі написи, імена, чини й дати смерти козаків. Моя земле! Моя рідна, прекрасна давнино!

Переді мною виростав дід з Розлогої, що дав колись лекцію, кращу за всі академії, за всі Парижі.

Хлопці встигли вже порозвозити газети й книжки зі Львова — вони тут заборонені — і, задоволені, відпочивають. Ми розмовляємо, як рівний з рівним. Вони розумні, добрячі й, головне, люди з душею. Чим довше живу тут, тим частіше приглядаюся до людей і думаю, як поверхово й несправедливо осуджував я колись людей і місто. Щодня ці люди видаються іншими, ніж були вчора, а завтра вони не будуть такими, як сьогодні. Це неправда, що вони тут якісь непевні, невловні, нерозгадані.

Марчук, беззубий філолог, наче б виплив з туману, чіткіше обрисовувалися енергійні губи, очі дивилися на мене якимсь значущим поглядом. Він, минаючи мене в школі, завжди пильно до мене приглядався. Невже й він боїться мене? Адже ж ще так недавно казали мені, що інших треба боятись, стерегтись…

Зустрів я тут лікаря, мого знайомого ще з студентських часів. Він роз'яснив мені багато неясностей. Він має тут чимало роботи. Цілий день його хата обліплена пацієнтами, що куняють на сонці, на вітрі, не вміщаються ні в приймальній, ні в дворі.

— Ви не маєте службових годин?

— Годин? Ви смієтесь, мій любий! Коли хворий іде до мене за двадцять — тридцять кілометрів, то я встановлятиму години? А тут ще й інші справи — контакт, ви розумієте? — він сміється, ворушачи великим рухливим носом.

— З вашого лікаря був би знаменитий посадник цього міста, — кажу якось пану Трегубові.

— Та міг би! Але він у нас письменник.

— Письменник?

— Ви не знали? Тут усі або пишуть, або малюють, або роблять політику…

— Як оцей рижий?

— І оцей! Вони хочуть нас обкрутити. Влізти всередину, в культуру. Читали Липовського? Він уважає себе нашим поетом. Так, зрештою, як Словацький.

Я згадав гурток польських поетів, що переклали Шевченка й новіших поетів. Вони вважали, що це хвиля екзотики в польській літературі. Свіжа хвиля, бо їхні символісти чи неореалісти видихались, не мали вже кого переспівувати. Але були й такі, що до тих справ підходили, як вони самі казали, з «державної рації». Вони дивились на Україну під кутом імперської політики, як на територію, до якої хочуть мати право. Один молодий поет питався поважно наших поетів:

— Чому ми пишемо про Дніпро, про українські степи, а ви ні одного рядка не присвятили ні Кракову, ні Вислі, ні Варшаві. Невже ви не можете здобутися на об'єктивність?

— І ви відповіли йому?

— Я не відповів, я не мав сили. Зрештою, навіщо мені ця проблема, коли в нас є багато інших і важливіших. Але за мене відповів Долинський:

— Україна така велика й така багата, — сказав він, — що на довгі роки вистачить нашим поетам рідних сюжетів. А ви, коли вам тісно вширину, чому не сягаєте вглиб, а вдаєтеся до поверхової екзотики. Вона ні вам, ні нам нічого не дасть!

Пан Олександр був, очевидно, задоволений. І лікар крутив весело своїм рухливим носом. Він був запеклим ворогом того культурного співжиття.

— Воно, те співжиття, нічого нам не дає, а послаблює нашу осторожність.

Я пригадав папірці, що мені надавали їх малярі з «Золотого козла». Непотрібний мотлох — папірці, якими ніхто не міг скористатися.

Я ввесь у запахах річки Ікви, тих буйних дерев, що обступили Богданову церковцю. В ухах бринить бандура і спів пані Ріти, дружини бандуриста Костя. У цій бандурі більше поезії, ніж у томах перекладів польських поетів. Тут чистопробне мистецтво, а те — з другої руки. Папірці та й годі!

В яру співає дівочий голос, а з ним перекликається другий, третій, давнє-давнє поліфонічне мистецтво…

Господиня поклала листа на стіл… Лист від Наталки. Страх, який далекий-далекий лист! Яка віддаль непрохідна між мною й коханою дівчиною. А я, якби вона тепер бачила мене, я ще більший «футурист», тобто дивак, ненормальний, як за днів нашого перебування у Львові, щасливого перебування. Наталка не була вже тією феєю, що чарувала нас усіх закордонним блиском у «Де ля Пе». Вона писала про ті вигоди, які дає Америка за працю, про лазнички в поїздах, про охолоджуване повітря, про авта й автомати. Боже! Це вже була людина з іншого континенту, чужа, далека. І чому вона писала до мене?

Від листа віяло пусткою незамешкалої кімнати. Незрозумілі проблеми, далекі слова.

Тримаючи листа в похололій руці, згадав я лікаря з крикливими донями й веселою жінкою. Ні, не для мене таке щастя! Навіть мій добрий Іван, що бажав мені саме такого щастя, махнув безнадійно рукою. Чому пише до мене моя далека, приблідла в спогадах, дівчина? Я не відписав ні словечком. Я з цього міста не послав досі ні одного листа ні братові, ні Чубові. Я не міг. Тут, у цій тихій назовні землі, але якій динамічній, якій революційній, де вітав дух Ґонти, Кармелюка, — краще було не листуватись.

Оце учні нашої гімназії відмовились святкувати польське державне свято. Я лежав у постелі того дня — на грипу і тільки вночі через Арсена довідався про це. Але в мою хворобу не вірили. Уважали, що я з учнями разом робив демонстрацію. Після того група гімназистів і семинаристок поїхала роверами в Галичину, на Підлісся. То знову Арсен відмовився від портрету якоїсь польської поетки.

У конференційній залі, коли залишимося самі з Марчуком, той пильно читає книжки, а той тікає геть. Зібрався до пана Олександра передати книги, яких він бажав, та не застав дома. До мене вийшла якась незнайома жінка, привіталась і вибачилась по-російськи.

Та найгірше було те, що між мною й директором не налагоджувались взаємовідносини. Ось уже вдруге стукав до його воріт, щоб скласти візиту, і двічі служниця з лукавою усмішечкою заявляла, що господарів дома немає. У школі, коли хотів вияснити, він так офіційно й так непривітливо відповідав, що я подумав: годі! Більше не набридатиму.

З гіркими думками забіг я якось увечорі до лікаря. Він підкопував рицинове дерево в своєму городику і з веселим вигуком запровадив мене до хати. Коли я набрався відваги звіритись із своїх турбот, він замахав енергійно руками:

— Трудно, — це ж Волинь. Тут кожна робота каторжна, а ще в школі! Поляки із шкури вискакують, щоб цю Волинь підкорити, та дарма. Директор? Та це ж золота людина, але… державний службовець, на нього натискають, а учні думають, що зрадник. Та це помилка, глибока помилка. Він дипломат.

Лікар мене трохи заспокоїв. Я працював. як давніше, здавшись у всьому на свого молодого приятеля Арсена.

І ось раптом у цій конференційній залі. що останніми часами була для мене така нестерпна й пуста, наче вилюднена, підійшов директор з добрячою усмішкою, вибачився тією своєю співучою мовою і просив ще раз зайти до нього в неділю. Я опинався, але він так просив, що я погодився зайти.

Лукава служниця цим разом з ознаками пошани повела мене у вітальню з великою бібліотекою.

Чекаючи декілька хвилин, я розглянувся по книгах. Здається, тут було все, що дух нашого народу виявив і закріпив: старі видання, рідкісні книги, стародруки, а поезія — одна полиця, друга… Тут був молоденький Козловський з ніжно-саркастичними «Міртами й кипарисами», був Чернов, увесь Рильський, «Прекрасна Ут» Яновського, Влизько і Сосюра. Були «Маніфести футуристів», були антології, збірки, був увесь поетичний Франко, Леся Українка. Ось хоч би для того, щоб сидіти тут, брати в руки й пере-листати сторінки, — варто було проробити навісне столярство!

Обоє господарі були ввічливі, й їхня ввічливість позначалась тією невимушеністю й чарівністю, якої важко дошукатись у наших інтелігентів у Галичині, що під впливами польського «бонтону» визбулися милої безпосередности.

Я починав забувати, що він мій директор, мій грізний зверхник, що я на якомусь нижчому щаблі, що мені слід задирати голову до нього вгору. Тут того не було. Був запашний чай, варення, смачні пундики і захоплення літературою.

— Ви поет?

— А це ви переклали «Антигону»?

Ми обидва сиділи на тому самому крилатому конику. Слухаючи його свіжої, якоїсь первісної мови, я уявляв його переклади.

— Чи дозволите мені почитати?

— З радістю, тільки… як тут почати… хочу вам сказати досить прикру й для мене, і для вас новину.

Мене вдарили його обережні слова, я збагнув усю безжальність сьогоднішньої візити. Мені не треба було й пояснень. Але він тягнув:

— Ми з вами; ледве здружившись, прощаємось сьогодні.

— Невже? — мені поталанило пожартувати, але хотілось заплакати. Голос мій налився розпачем.

— На жаль. Я вже підписав вашу відправу. Думаю, що ми залишимось друзями. Може, працюватимемо в кращих умовах.

І, коли я мовчав, він тягнув далі, ніби співав північною лагідною говіркою:

— У нашій гімназії не місце таким, як ви. Вірте мені, для нашого з вами добра і для добра гімназії так мусить бути.

Господиня вийшла в другу кімнату, а він, наче чекаючи того, нахилився до мене:

— І на мене черга прийде, хоч як не танцюю. Іноді й самому соромно. А на моє місце посадять хтозна кого. Маємо тут такого опікуна й через нього життя немає… А молоді шкода, бо молодь наша, як самі бачите — цвіт!

Та коли я й далі мовчав, слухаючи його слів, самих слів, самого тільки звучання тих слів, він немов звільнився від тягару й продовжував бадьоріше, веселіше:

— Може почитаєте Тичину або Рильського? Ось вона, краса:

«На порозі гість веселий,

Дощ блакитний, весняний.

Хто постелю нам постеле

У світлиці запашній?»

Я вибрав малий томик Влизька і, вважаючи візиту закінченою, почав прощатись.

Таким ото акордом закінчилися мої інтимні взаємини з директором — розгаданим сфінксом. І ця розгадка сповнила мене смутком, пройняла розпачем, що не покидав мене цілий тиждень, останній до мого виїзду.

Обдряпаною балагулою плівся я до станції, везучи валізку, повну книжок, і дошку 60х50 сантиметрів завбільшки. Начеб кланялися, хилилися гори, що віддалялися від мене на віддаль кордону, і тривожно білів заснулими будинками яр. З однієї хатки на обриві висунулась дівоча постать і, впізнавши бистрими очима в поспішаючому подорожньому мене, помахала ручкою…

ДО ГЛИБИН

Я знову в своєму знадливому місті. Вийшов з авлі разом з іншими подорожніми, що розбігаються на всі боки, хто куди. Візники погейкують на своїх коників, а один чомусь об'їхав навколо площі й зупинився проти мене. Та куди ж мені їхати, куди? Про «Качиний діл» уже й не думав. До Чуба дуже далеко. Згадав Галину. Чи не пройти б кілька провулків і з'явитись перед теплопривітливою товаришкою? А коли ні?

Далека наша родичка живе на Сикстуській, але думку про неї, як і про Долинського, що мав окрему кімнату і в цю пору, певно, ще не спав, невтішну, ліниву думку відганяв я, чекаючи якоїсь іншої розв'язки.

Чогось я чекав, витираючи старанно окуляри та залишаючи багаж у зберігальні. Спати не хотілося, бо спав у поїзді, сидіти на двірці не було глузду. Наспівуючи рефрен пісні про те, що «вечір минає, а милого не видно», пішов я залізничною вулицею в місто.

Я дуже помилявся, вважаючи, що виспався і маю охоту та силу до прогулянок. Ноги заболіли від довгого сидіння на твердій лавці, в очі наче хто піску насипав. І не відчув я того запаху рідного міста, про яке безсонними ночами стільки промріяв. Вулиці після Крем'янця видалися мені довгими-предовгими… Трамваї неприємно деренчали на поворотах, люди поховалися в темні підсіння, навіть дерева стояли голі та тихі, безлисті.

Я йшов униз попід Цитаделею, минав вулицю, де була моя кімната. Чи живе хто там? Минув її скорим кроком і знову пішов поволі. Я наближався до «Де ля Пе». Якось не думаючи, спішно вибіг я на поверх, наче боявся, щоб не зупинитись, і з полегшею залишив плаща в гардеробі. Зали повні людей, але чужих, незнайомих. Це не був четвер! Той четвер, коли можна було наткнутись на бажаних і небажаних.

Сповнений спогадів про зустрічі тут, у цій кав'ярні, я замовив чорну каву і сягнув до ілюстрованих журналів. Так багато часу пройшло від мого першого прибуття сюди! Мого дебюту в мистецькому світі, знайомства з Наталею… Тоді були гарні часи. Я мав опікуна, мав меценатку, мене обводили, як цигани ведмедя по ярмарку. Стільки уваги, стільки прихильности, хоч того всього, може, й не заслужив.

Сьогодні я сам один. Сиджу і вдивляюся в кожну постать, що появиться в дверях. Невже всі такі короткозорі, як я. Дарма, сидітиму, чекатиму, аж поки не зачинять кав'ярні, а тоді піду тією дорогою попід Цитаделею до двірця або сяду в Єзуїтському саду, або ходитиму алеями всю ніч.

Чому не поїхав відразу в Розлогу? Мій добрий Іван поклав би мене в широке тепле ліжко з високими подушками, не питаючись ні про що. Та й до Чуба міг би поїхати трамваєм, доки не пізно. І цей не прогнав би, а розстелив би тапчана в ательє під картинами, що так добре пахнуть олією.

Я линув думками за Нечитайлом, до обриваних фраз, в яких було стільки глибокої мудрости. Він давав відповідь на всі хвилюючі питання. Де Нечитайло в цю мить? Коли б не чекав я чогось, не знаю сам чого, я б розплатився і вибіг. Пішов би в «Централку», до «Ріца» і ще кудись там шукати старого друга. А проте я не спішив. Поволі підняв ложечку, щоб дзенькнути на кельнера, але не дзенькав. Чекав з рукою, засунутою в кишеню, щоб витягнути гроші, розплатитись і піти.

Раптом подумав я з гіркістю, що проґавив тут стільки часу і що таки щось, що тримало мене так довго в напруженому очікуванні, обмануло мене. Я підвівся, і вже мав прозвучати розчарований, розгніваний дзенькіт срібної ложечки, аж тут на моє плече лягла чиясь рука.

Я повернувся і заплющив очі. Я хотів заплакати на радощах, від щастя: за мною стояла руда! Мовчки чекаючи привітання, усміхалася темними очима. Та я мовчав, боячись, щоб не закричати на всі залі, бо цієї саме зустрічі я чекав і бажав її. Перевівши дух, пролепетав:

— Я знав, що щось таке трапиться…

— Щось трапилось? — заграла очима.

— Я блукав містом від одинадцятої…

— А тепер четверта… Скільки годин просиділа тут… — мовила здивована вкрай. — І ви не питаєте чому? Правда, ви не розпитуєте…

Я звів на неї до млости захоплені очі, але не міг почати розмову.

— Добре, що так склалося. Проведете мене додому. Ви самі?

— Я приїхав…

— Ах, ви приїхали… Чим приїхали?

— Залізницею, звичайно…

— Залізницею, правда, що залізницею… — вигляд у неї був розсіяний, і вона задумано, наче до себе, не слухаючи мене, продовжувала: — Та це або мені снилося, або що. Я наче б вас чекала тут. Не може бути, ніхто не знав, що ви приїдете сьогодні. Ви нікому не писали? Де ви були? На Волині? — і далі, не зважаючи на мене, заявила раптом голосно: — Нічого. Йдемо на Підвалля. Може, Нечитайла крізь вікно побачите.

— Як? На Підвалля? — шепнув я в захопленні, жахаючись, що це мені прочувається.

— Ви ж були вже раз у моїй кімнаті в не дуже то відповідний час, і, як бачите самі, я жива, не померла від вашої візити не впору.

Я хотів припасти до її ручки, але побоявся злякати цю нецеремонну дівчину та її відважний порив.

Не відчуваючи втоми, легкий і свіжий, підходив я з рудою до темного будинку. У дворі було зовсім темно. Ми присвічували сірниками, щоб тихо, без гамору засунути важкий засув.

Я відчинив двері в її кімнату, і мені здавалося, що я вже не вперше їх відчиняю. Підбадьорений її простою поведінкою, сів я на м'яке крісло біля стола під вікном, маючи перед очима всю кімнату разом з власницею. як у панорамі. Вона повісила своє пальто на вішалці, кинула невпіймальний погляд у дзеркало й поставила на стіл попельничку. Тепер вона була в чорній сукні, яка так яскраво підкреслювала в її блідому обличчі щось котяче, щось хиже.

— Чи знаєте, що зробив би я в цю хвилину з страшною охотою?

— Повечеряли б або поснідали б, — злукавила вона, приглядаючись до мене з тінню непевности.

— Не вгадали! Я малював би ваш портрет. Я вже малював вас з уяви стільки разів! А тепер, маючи вас так близько… Але я залишив фарби на двірці… я не знав, що…

— Ви не знали, що зайдете до мене? Що побачите мене сьогодні? — повторила з недовір'ям.

Мене вдарили її слова. Я ж усю дорогу, всю ніч, неясно, неусвідомлено мріяв про цю зустріч і знав, що вона буде…

— Я передчував…

— Якась телепатія чи що? — кинула дівчина в задумі. — Бо й я чекала чогось цієї ночі… Я закінчила працю… Хочете, підемо завтра в музей.

— Чи я хочу? Я піду, я не відходитиму від вас, якщо не проженете, — вихопився я одчайдушно.

Вона всміхнулась, а я, набравшись відваги, підійшов до неї.

— Нехай мене силою викинуть звідтіля, то й тоді не піду від вас.

— Ніхто вас не викине… — шепнула і змовкла.

Я погладив її тверде волосся і, наче б звільнений від вагань, покрив її шаленими цілунками. Ми забули про те, що хтось міг чути метушню в цю пізню годину. Ми забули про все. Ми забули, ми не відчували нічого, тільки ту гарячу хвилю, що струмила в наших тілах, радісна й захоплююча. Мені здавалось, що в моїх руках ворушилась чудова м'яка глина, з якої я в силі ліпити надзвичайні різьби. Я цілував великі насмішкуваті очі. Може, зцілую з них ці бісики, що грають в темній глибині?

Тих бісиків боявся Нечитайло? Чи того яскравого, хижого, свавільного ротика?

— Я тебе не боюсь…

Тимчасом у кімнату заглянув несміливий ранок.

Мені було добре, і я з фотелю не підводився. Дівчина крутилась по кімнаті, тихенько і жваво. Помила під краном склянку й налила молока. Накраяла хліба й поклала на черепок гарної тарілки. Старої-старої.

— Більше нічого не маю на снідання.

Ага! — пригадала й витягнула з торбинки пачку цигарок.

— Я не хочу молока. Пий сама, моє серце!

— Я вип'ю пізніше. Молоко після чорної кави, ще й холодне…

— Ні, ні, випий ти…

Але вона заставила мене, покірного, доторком своїх малих ручок, а сама кудись вийшла, чи на довго, не знаю. Я схилився на стіл і заснув.

Спав довго. Моя люба за цей час кудись бігала, мабуть, оббігала ціле місто. Була в друкарні, музеї (без мене), прибігала до своєї хати стільки там разів, а я спав.

Було вже темно, пізнє пополуднє, коли І я прокинувся. Сам був у кімнаті, яку знав, як з замазаної світлини. Знав її з своїх колишніх снів, бачив її й наяву, коли в «Качиному долі» викликав деталі спогадів… А що, якби сюди зайшов Нечитайло? Чи міг би я, нікчема, насувати йому темні підозріння? На столі, побіч книг, паперів, рисунків, лежала записка: «Зараз прийду».

Я випив склянку холодної води, помився й зачесався до овального дзеркала в золоченій рамі. Не з'ясував я собі, чи мій вигляд міг подобатись дівчині, але нещоденний блиск в очах примусив мене зостановитись. Невже я на щось рішився?

Зненацька ввійшла Люба.

— Ну, та все-таки ви прокинулись. Ну, спите. Завжди так довго спите, чи тільки після дороги? Я вам аж завидую того надзвичайного сну…

Її слова зашмагали мене, але я не міг їй сказати, що оце вперше в житті проспав я стільки часу! І що в неї й через неї саме такий сон, аж позавидувати!

Та це вона сказала жартома. Сміялася білими гострими зубами. Дика кицька! Руда коса забилась на рівній спині, на чорній сукенці. Я взяв її в обійми, готов повторяти й повторяти цей сон чи дійсність безліч разів.

— Ви готові були йти зі мною, куди я йтиму. До музею, до друкарні — всюди. Чи підете зі мною до Чуба? Музей ми проґавили — вже пізно.

— Я хочу піти з вами всюди. Я буду там, де ви будете, але я тривожусь, що ви не відкликнетесь на мої бажання…

— До Чуба підете зі мною?

— І до Чуба.

— То ходіть. Він чекає нас.

— Чуб чекає нас? — повторив я, не думаючи. Я ж до нього не писав…

— Він чекає вас зі мною.

Я подав їй пальто, полюбувався її личком у шапочці, і ми вийшли на вулицю.

— Любиш блукати вулицями, як я? — і я закарбував у пам'яті тихеньке «еге ж».

— А розмови, що ніколи не можуть закінчитись — про мистецтво?

— Розмови, що інколи визволяють, а часом наводять непроминальний смуток і песимізм?

— Чуба та його вічні організації?

— А тривожно-пророчі слова Нечитайла?

— І пам'ять найбільшого поета наших днів і непорочну красу поезії?

— А запах олії, верніксу?

Вона трохи задихавшись від прискорених кроків;,

— А черепки? Розкопане, видобуте з надр? Гіпотези, здогади, що ген у землю, в праземлю йде наш рід, що ми з тими уламками зрослі й зріднені?

Коли Люба замовкла, задоволена моєю відповіддю, я згадав діда. І мала статуетка, що жваво рухалась побіч мене, виростала в символ. Після довгої мовчанки, наче б надумавшись, мовила тихо, задумано:

— Ми могли б і не йти вже до Чуба. Ні, краще підемо — там нас чекають офіційні заручини.

— Заручини?

— Так, мій альбатросику!

— До чорта! Я заручений! — подумав я з шаленою радістю.

* * *

Побравшись за руки, з бадьорим почуттям, що оце вступаємо на широкий життєвий шлях, подалися на Личаків, у глуху закутину під цвинтарем. Там живе Чуб. Із вікон його хати ллється срібною стежкою світло на запущену вуличку. Тією срібною доріжкою, поміж лопухи й кропиву, пропливаємо до воріт.

В Чубовому ателье, навіть у спальні, люди. Заставлені столи. Лямпи кидають світло на картини.

Чуб вийшов на поріг зустрічати нас з пляшкою, повною рубінового напитку. Люба не хотіла пити, але він не пускає нас усередину. Ми мусіли випити. Хіба Чубові опрешся? Ми мали запричаститися тією чудесною рідиною, доки ще не переступимо порогу. Це мало бути якесь вино солідного віку, що мало сповнити наше життя вічним хмелем.

Я хильнув, хоч і з трудом, солодкої, липкої рідини, що склеювала губи, щоб лише вгодити Чубові, а Люба, недовірлива, як звичайно жінки, понюхала випивши, моргнула до мене і, віддаючи Чубові чарку, сказала:

— А господар? А дружок? Не вип'єш з нами?

Чуб налив і собі з повагою і з повагою перехилив. А тоді як не викрикне:

— От дурень! Чим я вас частую! Та ж це малиновий сироп! Я переплутав. В льоху було темно, — і кинувся за іншою пляшкою. Ми випили води, а то й уст не могли б розліпити. Всі сміялися з Чуба. Нечитайло сидів під грубкою. Він привітав нас урочисто й почав відкректуватись. Виглядало, що збирається виголосити якусь важливу промову. Він почав:

— Холерна подія! Баронесо! Друже! Це не щодня буває! Це здружилося двоє мистців. П'ю за з'єднане мистецтво! Але найбільше мистецтво, щоб ви знали… — підняв руку, зігнув її якось отак особливо, немов би вона була з картону, і потримавши її на висоті наших голів добру хвилину, обернувся до стола й почав із смаком заїдати кусок торта. Так ми й зрозуміли, що це таке найбільше мистецтво…

За столом на першому місці сиділа маленька жіночка, якась жива візантійська ікона. Я заслухався в її живу мову, як у музику, хоч слова її були запереченням усіх наших переконань і поглядів. Чуб був, за її словами, поросям, а ми всі разом з Нечитайлом — нерозважними дітьми, що граються в життя. Скільки їй років могло бути?

— Це таємниця її раси. Виглядає на п'ятнадцять, а їй не менше сорока.

Її просили, щоб прочитала уривок своєї нової повісті.

— Не сьогодні, не сьогодні! От прийдіть до мене в суботу, тоді прочитаємо.

За її головою, сперши руки на кругленьке черевце, покивувався письменник Нивочка, її чоловік.

— І це письменник? — запитала мене Люба тихенько. — Я про нього не чула.

— Бо він дуже тихий та скромний. Хіба не видно цього?

Маленька візантійська іконка похвалилась:

— Мамочка пише «Сім оповідань»!

Чуб налив знаменитої горілочки, і ми випили за кожне з семи оповідань. І за те, що будемо слухати їх у суботу. Коли випили, Чуб підніс тост за тих, «що починають нове життя».

Нечитайло підступив до нас:

— Як ви думаєте жити далі? Людина, що вступає на новий відповідальний шлях, мусить мати базу, матеріяльну базу. П'ю за матеріяльну базу! Чи ви знаєте, що це таке матеріяльна база? Ми цю базу вам підшукаємо.

Я потиснув кістляву руку, і він п'ючи за базу, віддалився спокійно до тортів.

Чуб повісив на стіні між вікнами, немов навмисне, мій перший портрет Люби. Усі дивувались і не вірили їй, коли вона запевняла, що портрет не її. Що вона мене ще тоді не знала. Як же тоді могла б мені позувати?

Нечитайло, що також не вірив, казав поважно:

— То такий уже, мої панове, маляр, що малює внутрішній образ людини. Він бачить те, чого багато з нас не помічають. Він, пробачте за банальність, ясновидець!

Якась гарна пані з сивим волоссям журно хитнула головою: з того, мовляв, важко вижити. Цей жест зрозуміла моя Люба й якось твердо заявила:

— Жити будемо! Жити-працювати. А як треба малювати — підкаже нам серце.

— Ах, серце! Як це гарно звучить! — з іронією мовив бородатий різьбяр. А коли воно, замість підказувати, ниє або сповільнює своє повсякчасне такання, або, навпаки, тіпається й заважає?

— Тоді слухайте розуму, він не тіпається ніколи, — якось вражений, обізвався письменник, названий Нивочкою.

— Те, що сучасні малярі малюють — прекрасне! Ці риби, спіралі, безлисті дерева, обличчя загублених, ви кажете: деформовані обличчя, якісь відшукувані, віднаходжені… тільки…

— Тільки тим образам бракує традиції. Тяглости. Зв'язку з тим, що жило тисячоліттями, що зробило з нас так званих культурних людей…

Нечитайло нетерпеливо хитав головою, хоч, як видно, погоджувався з останніми словами Люби, і, коли вона урвала, щось собі пригадуючи, він продовжував:

— …бо модерне мистецтво, пане добродію, то не обов'язково те, що роблять наші шановні колеги з професійної спілки плястиків, ті з «Золотого козла». Вони рахуються модерними малярами, бо не мають охоти чи можливости плавати, торгувати, шити конфекцію… Але ми мусимо малювати, різьбити, віршувати, бо це наша життєва конечність. Бо інакше нас за п'ятдесят, сто чи скільки там років поглинуть ці торгівці, ці, що шиють дешеву конфекцію!

Люба спокійно додала:

— А я думаю — шийте й ви, продавайте, коли маєте кому, але тримайте нитку, яку ми часто втрачаємо, зв'язок з минулим, з праминулим! Бо важко нам тоді буде виплутатись з проблем, які й нині нас мучать.

Чуб шепнув маленькій пані, яка слухала Любу:

— Це їй археологія вдарила в голову, — і голосно до Люби: — Їдьте, їдьте на своєму конику!

Пан з вусиками Мопасана галантно заступився за Любу:

— Тут мова не про археологію, тут жіноча інтуїція нашої милої співрозмовниці, якщо я добре слухав, застерігає, щоб не втрачати ґрунту…

— Ну, цей ґрунту не втратить, — шепнув різьбяр, — усе життя присвятив іконостасам — часу не буде…

— Мій милий, — сказала заохочена Люба, — розповів мені дуже повчальну казку. Коли ласка, я переповім її коротко. Дозволиш? Молодий маляр, зневірений у свої сили, власне, роз'їджений проблемами, сидить собі на придорожній верстві й споглядає нецікавий, добре знайомий пейзаж: гора, під горою село, в центрі церква, обрамлена зеленню, червонуватий млин на краю села, сіре небо, трава, як шпінат, трохи фіолету й охри. А приходить до нього дід. Густе волосся, рівні плечі, як сказав би Яновський, курить неможливий тютюн і, базікаючи нехитрими словами, наче якою абракадаброю, відсовує набік незграбну гору, присовує нижче небо, насовує хмари, підсвічує їх сонцем, що десь було забаглося. Від помаху старезної руки село паленіє, дерева стають самі для себе проблемами, зелений шпінат росте в сизу, сріблясту, як непроминальність, ковиль.

Мистець малює оновлений пейзаж і аж на добре ґрунтованому, скажімо, бельгійському полотні віднаходить розв'язку дідових слів. Картина нікому не подобається. Вона сира, дика, така, як малюють незвичні до краєвиду богомази. Але мистець спокійний, має внутрішнє відчуття правдивости. Що це за дід? І хто з нас має щастя зустрінути такого діда — інша справа! Але, коли ти зустрів, милий, — вона кинула мені теплий погляд, — того діда, і він відкрив тобі бодай рубчик таємниці в твоєму мистецтві, немає місця сумнівам, хитанням. Ти не скажеш: — Ми пропадемо в корчмах, де безрадісна горілка й гіркий сміх.

— З тобою, Любонько, і малиновий сироп матиме смак терпкого вина, — сказав Чуб. — А ти, мій друже, або будеш великим, народним, відомим і ще якимсь там, або — лише тим дідом, що вказуватиме шлях іншим. Ти вже, правду кажучи, маєш деякий досвід, — засміявся Чуб, — у столярстві. Ах, я був би й забув! — повернувся до картин і звідти виніс мою дошку, мій крем'янецький пейзаж.

— Знаєте, моє дороге панство, це його дарунок нам. Я приймаю його, мій колего, в день твоїх урочистих заручин!

— Ви приймаєте, а то ж, власне, він повинен би щось дістати в цей день…

— А хіба він мало в цей день дістав? — грубо сміявся різьбяр.

Чуб споважнів і врочисто заявив:

— Коли він одружиться, а думаю, що йде до цього семимилевими чобітьми, то я куплю йому склянку. Досі мають і вживають тільки одну, як і слід закоханим — пити горе і радість з однієї чаші. Але згодом їм це набридне, Люба захоче пити свою чашу радости, залишаючи коханому чашу горя. Куплю, хай п'є її спокійно сам. А це вам Явір зі свого дому за зорею шле весільний привіт:

Послухай: б'є весільний бубон

І клени клоняться, мов пави.

В твоє волосся, моя люба,

Заплівся місяць кучерявий.

Чому пригасла скрипка трохи,

Чому тремтить твоя долоня?

Ніч срібним сяйвом, наче мохом,

Обмотує підкови коням…

— Ви говорите про весілля, але де гулятимуть його? Хіба не в Єзуїтському саду?

Нечитайло заспокоїв Чубову жінку. Він уже про це думав. Він хотів би поселити нас десь близько біля себе. Він не любить периферій. Не любить вітру, болота, заметілі на полі. І він поселив нас у хатині, як він каже — для великих вимог і малих можливостей. Люба каже, що він єдиний. Та мене мучить думка: чого боявся Нечитайло, коли біг зі мною від «Золотого козла»? Люба каже, що в нього не звичайна неврастенія, а щось важче. Їй шкода його.

Як і сподівались наші друзі, ми п'ємо з двох келихів від часу, як звінчав нас в Успенській церкві Любин дід. Цей дід, хоч дуже старий, співав ще гарним голосом, але наш шлюб був останнім в його житті. Любі було трохи прикро, бо недобрий знак, але скоро погодилась зі мною, що слова «останній шлюб» мають якийсь таємний, метафізичний чар.

Моя дружина поринула в роботу. Вона реставрує старі фрески в каплиці Боїмів із знайомим малярем, і я її до смеркання не бачу. Тепер чомусь не можу малювати так «ганц оне модель», як це робив давніше. Я зварив пшеничної кваші й пригадав, що Люба загадала купити печінки. І це купив і чекав Люби. Чому ж вона спізнюється? Я так хотів малювати її стоячи, в природній величині. Натягнув полотно, почистив палітру, натер фарби — в хаті рай. Засвітив світло й чекаю. Потрохи минає охота малювати, але що там охота! Нарешті на сходах швидкі кроки:

— Голодна, як собака! Як тут гарно, як тут тепло! — Люба щаслива, розглядається по хаті.

Їмо солодку квашу й печінку. Люба викрикає захоплено:

— Як ти смачно зварив! Яке те все добре! — але відмовляється від їжі. — Якось перехотілось.

Та й я не можу ковтати солодкого з печінкою.

— Ти мій альбатросику!

— Хто тобі сказав це слово?

— Ніхто! Само навернулось на язик.

Вона бачить, що вразила мене своїм вигуком, і героїчно сідає до їжі, їсть усе, що я наварив. І я їм. Якось без біди минулося. Люба переодягнулася, відпочила й стає позувати.

— Ти не втомилася, мила?

— Ні, ні!

Малюю при світлі, та мені байдуже. Я давно примусив себе малювати за будь-яких обставин.

— Ти ще можеш трішки?

— Так, так.

Чую, як до мене вертається снага. Малюю не знати як довго. Ось ще тільки закладу тло, ще обрисую руки, і на сьогодні буде досить. Я вже й забув про модель. На полотні було все: і життя, і краса, і проблеми.

— Ну, Любуню, я закінчив на сьогодні. Решту можу вже…

Люба лежала на долівці біла-біла. Я кинувся до неї.

— Тобі недобре?

Я кинувся натирати її водою. Розплющила очі.

— Вже добре. Трішки води!

Я поніс її на ліжко, обережно, варвар дикий.

— Думала, що витриваліша. Скільки я там простояла?

Ми глянули на годинник:

— Чотири години! — викрикнув я від несподіванки. — Прости мені, моє серце!

Вона звеліла повернути портрет до неї. Лежала і вдоволено посміхалась. Ми вирішили поїхати в Розлогу, як тільки закінчиться реставрація фресок.

Люба лежала в ліжку. Перевтомилась, трохи простудилась. Моїх графік на життя не вистарчало. Я почав шукати заробітку. Знайшов. Розкольоровую рисуночки для мультиплікації. Повна хата рисуночків. Люба в ліжку помагає мені. Закінчили, я побіг віднести. Але грошей треба чекати. Як на те прийшов Чуб і приніс коржів, булочок, варення.

— Ми живемо за еспанською приповідкою: «Коли нема хліба, тоді добрий торт»

Чуб усміхався, він сміявся й жартував, але, виходячи, зажурено поглядав на мене. Добрий Чуб! А хіба він живе не так, як ми?! Він пішов і залишив за полотном десять золотих… Люба зірвалася з ліжка й затанцювала посередині кімнати, хоч я сварив.

— Знаєш, — говорила, немов виправдуючи свою втіху, — мої панчохи зовсім подерлися, нема куди вже голки встромити.

— Купимо десять пар! — вигукнув я радісно. Але чи вистарчить цих грошей?

Люба заснула, я заслонив світло картиною] і сів до статті. Писав про здурілу американку. що вирізувала з кусочків матерії фігури й квіти, ліпила на папір та виставляла ці «картини» в Парижі.

Поніс статтю Михницькому. Я віддав цю нісенітницю з такою доброю міною й таким задоволенням, з таким спокоєм, з яким ніколи не давав друкувати своїх віршів; Михницький прийняв її так же само задоволено. Це ж була стаття про щось, що діялося за кордоном.

— Коли б ви могли нам до кожного числа щось таке писати. Це цікавий європейський матеріял. Ми такого потребуємо.

Це був європейський матеріял! Я не помилився. Мене просили сісти, чемно заговорювали. Я дивився на Михницького й думав, як легко задоволити його вимоги. Хоч критик з нього нібито дуже гострий…

— Пишіть таке, пишіть! Це дуже цікаво для нашого читача.

Невже? Ніколи я не думав, що наш читач цікавиться таким… — Добре, писатиму.

І я пишу. Пишемо, зрештою, всі. Пише Долинський, він пише найбільше, пише Чуб, пише Кобрин під усілякими псевдонімами. Пишуть вони й не знають, що я пишу не отак собі, я хотів би дістати гонорар. Та дуже помилився. Ніхто ніякого гонорару не платить. І я перестав писати. Хай пише Михницький. Я хочу повезти Любу в Розлогу. Вона радіє тією подорожжю, як дитина. Вже сідав до столу, розкладав папір, щоб написати листа. Ти ж чекаєш тієї хвилини, мій брате?

Люба суєтиться по хаті, прибирає.

— Хіба ти назвеш нашу хату — ательє?

Вона в поганому настрої. Я її розумію. Коли я маляр — повинен мати в себе картини. А то вони валяються бозна де. Але я боронюся:

— Те все, що я малював раніше, нічого не варте! — я роблю зусилля, щоб її заспокоїти. — Ось ці, що тепер малюю й ще малюватиму, — може, матимуть якусь вартість, може, навіть…

— А ось у Галини. Стіни завішані…

— Водоспадами, гуцулами…

— І приходять люди й купують, бо мають у чому вибирати!

Такі розмови я обриваю тим, що дуже кудись поспішаю. Бо від них болить голова.

* * *

Був гарний вечір. Люба пішла в музей. Я згадав, що любив швендяти вулицями. Обмівши пил домашнього попелища (так у душі назвав я нашу милу хатку після тієї неприємної розмови з подругою), вийшов я на вулицю сам, чого не робив від довшого часу.

До мене всміхалося звечоріле небо. Запах розквітаючих каштанів заспокійливо, впливав на мою голову, трохи притомлену довгим сидінням у хаті. Я йшов просто перед себе, легкий, нічого не думаючи. Не гнітила мене думка, що треба в когось позичити грошей, що слід би попросити той нещасний гонорар, а його не дають і не дадуть… Я махнув, як колись Дорош, рукою, кинувши клопоти й турботи позаду.

Чому йшов я в цю частину міста, звідки починав з ним колись ознайомлюватись — не вгадаю. Я йшов, натомивши добре ноги, до «Качиного долу». Чи до «Качиного долу» несли мене обважнілі ноги й радісні, як пахуче повітря, бажання?

На поверсі засвітилося світло. У «Качиному долі», навпаки, було темно і там, мабуть, нікого не було. Непевний, що робити, охоплений якоюсь радісною знемогою, пристанув я в садку відпочити. За хвилинку, зваблений якоюсь химерною думкою, що вистрибнула зненацька, відчинив важкі двері з левиною голівкою.

— Пані,— сказала служниця, — прибирається і просила зачекати.

Трошки розхолоджений новими рефлексіями, сів я на стільці напроти гарної Нефрети й розсіяно тарабанив пальцями по столі. Холодом віяло з кутів тієї дорогої колись, залі, що була для мене зразком мистецьких салонів, що, здавалося, належала людині з винятковими прикметами, тепер я байдуже обкинув оком французьких романістів, і мені ввижалась іншою, ще багатшою, ще старанніше підібраною й тим ціннішою книгозбірня директора кременецької гімназії. Єгипетська голівка й китайська тарілка поступались перед тими черепками чудових старовинних українських ваз, що їх розкладала моя Люба в моєму ательє. Люба! І я загрівся звучанням мого ясного кохання.

Ввійшла пані з хмаркою ясного волосся, біленька, пухка.

— Які нечасті гості! Я думала, що ви вже забули, відцурались…

— Таке… як же б я міг… — цідив я нещирі слова.

Пані всміхалася солодким усміхом, і я злякався, що будемо так обмінюватись непотрібними словами, а я ж хотів бути щирим і чесним з моєю добродійкою. Я змінив тон, відразу обірвавши непотрібну балачку.

— Ми дуже розійшлися. Ми дуже віддалилися одно від одного… — тягнула пані ласкавим голосочком, але мені не йшлося про конфлікт між професійним союзом і харитативною установою, головою якої була вона.

— Думаю, що між нами особисто немає ніякого конфлікту й ніколи його не буде, — це слово «особисто» я підкреслив, цілуючи її ручку.

Пані заспокоїлась. З її дещо приблідлих губ зникла солодка усмішечка, темні очі глянули на мене уважно.

— Ми влаштовуємо виставку навесні. Я прошу у вас «нашого» портрету… Хотів би його виставити…

— Ах, так? — усміхнулась щиро моя колишня модель, і її втомлене, як мені видалось, личко стало знову таким, як тоді. — Добре! Я даю вам його. Ви самі назвали його нашим портретом, отож, він і є ваш. Тільки дозвольте запитати: невже ви не маєте інших, новіших, цікавіших картин?

Мені видалось, немов вона критично, сливе співчутливо глянула на мою одежу. Одне й друге мене сердило. Я думав подякувати і попрощатись якнайшвидше. Але золота модель щось постановила.

— Я давно збиралась написати до вас. Я маю до вас прохання. Чи не могли б ви мені зробити копію старого портрету моєї мами? Я знаю, ви не наїжуйтесь! Я знаю, що ви копій з фотографій не робите, але як мені це зробити — вона не живе! — і знову так дивно глянула на мої черевики. А черевик мій лівий — чого я задер його вгору, заклавши ногу на коліно — був трохи розлізся…

Я розгубився. І пригадав Любу. Як поставиться вона до моєї гостини сьогодні, секретно, без попереджень? Та роздумувати було ніколи… Пані перейшла велику кімнату й принесла фотографію.

— Я волів би, щиро кажучи, малювати ваш портрет…

— Ох, буде з мене й цього! І тепер я думаю…

Чи не на Любу натякала пані?

— Ну, візьміть. Чи тепер у вас немає часу? Може, готуєтесь до виставки?

І я дурний-дурний, відповів так:

— Прийду по портрет, тоді візьму й роботу.

Чому це я так сказав, і досі не знаю.

Пані погодилась:

— Добре, як хочете. Тоді на виставці.

Я побіг додому, клянучи себе й свою бездарність. Адже до виставки залишалось тридцять голодних днів.

Люби не було. Де вона? Сів писати, але не писалося. Почав гуаш і це кинув. Перед очима з'явилась фотографія бабусі. А все ж який портрет зробив би я з тієї вицвілої фотографії? І куди всунула б вона цей портрет? Але що це мене обходить, куди всунула б, аби заплатила! Та що там — пораджуся з Любою. Може, обоє підемо й візьмемо світлину? Я вже дуже хотів, щоб Люба була зі мною. Де вона пропадає? Прислухався до кожної ходи, до кожного рипу брами. Захотілося їсти, але не пішов понишпорити в шафі. Я знав, що небагато там їстивного. Так, як у Долинського:

— У мене в шафі — хліб і миші.

Дякую сердечно за таке! Ліг я в ліжко, але сон не приходив, і Люби не було. Рахую до ста, до тисячі. Взяв книжку — не читається. Нарешті легенько, немов скрадаючись, біжать її ніжки, тихо, винувато.

— А, ти дома?

— Як бачиш, навіть у ліжку. Смачно повечерявши та почитавши, хотів заснути, а ти розбудила.

Та вона бачить мене наскрізь, читає в моїх словах усе, що я хотів би заховати.

— Ти так завжди будеш блукати попід зорями?

— Та ж і ти десь гуляєш! Ну, та не будемо! Я був в одного замовника, дістав роботу.

— Ов, хто це такий, яку роботу?

Я сказав, сказав, дурний, усе, як було: що не ходив за працею, а просто просити її портрету на виставку.

— Чого? — Люба скочила до мене, і її гарні очі запалали недобрими вогнями.

А я, не попадаючи в тон, ще й погіршував справу:

— Як то чого? На виставку.

Вона, узявшись під боки, аж задихаючись, вигукнула:

— Я того портрету не хочу!

— Ти?.. — я не второпав. Вона не хоче? І я пожартував, присягаю, зовсім невинно: — Тебе, може, покликали до жюрі?

— Ти ще будеш сміятись? — і тут почалося. Люба кинулась на ліжко, вибухаючи гірким риданням. Я вискочив, хотів її заспокоїти, але куди там. Вона не дозволяла й доторкнутись до себе. Дряпала мене, гризла, відбивалася, вирвалася з моїх обіймів і побігла в кухню, зачиняючи за собою двері на ключ.

Я сів знеможений на ліжку. Почав пригадувати, чи я не вчинив їй якого лиха, чи не подратував її чим сьогодні? Але скупа пам'ять мовчала, і я ще більше схвилювався У кухні щось гупало, бренькало, затихало знову починалось, але я постановив собі не чіпати її. Я не почував за собою вини. Вже й спати захотілось, і я, поклавши вигідно подушку, збирався переспати біду. Та двері з кухні відчинились, і ввійшла тиха та сумирна моя Люба із зніяковілою усмішечкою на чудових розпухлих губках.

— Уже не буду. Не буду ніколи, моя Любо! Ти ж знаєш, я тебе так люблю і так шаную. Так, так, дуже тебе поважаю. Де ж би я насмілився зневажати тебе, насміхатись?

Вона підійшла до мене мовчки, притулилась. Значить, прийняла мої виправдання, значить, вірить моїм словам — простила.

І я, цілуючи темні очі, обіцював:

— Ніякої роботи не прийму! Ця робота нічого не варта. Ти подумай тільки — копіювати якусь там світлину! Хто ж таке робить? А портрету тієї пані теж не виставлятиму, бо, по-перше, — великий, займе половину стіни, а, по-друге, — це кіч! — і сам не знаю, як це вискочило з моїх уст, але я брів далі й далі. — Оце, що з тебе малював, це так, це щось варте, а те — кіч, повторяю — безнадійний кіч!

Люба вскочила мені на коліна й почала з дикою снагою цілувати мене. Я вже більше ні про що не думав.

* * *

Іду собі, гуляю. Ген перед собою бачу в думках: маячить червонувате віконце в мансарді. За тією оранжевою завіскою пробігає наше з Любою життя. Щасливе життя, як каже вічний ентузіаст Чуб.

Та скільки разів доходжу саме до темної вулиці й шукаю неспокійними очима гарячої плями в нічному краєвиді Личаківських горбів, мене шкребе шершавою рукою по неспокійному серцю, пронизує нез'ясований неспокій: що ж діється там, за тією оранжевою плямкою?

І я прискорюю ходу в думці й біжу теж у думках по сходах, з затиснутим у грудях повітрям, доки не ввірвусь у відчинені двері передпокою. Любин плащик на вішалці безпомічно притулився до стіни, гордо виструнчились рядочком снігівці й калоші, скриня з книгами, ще не розпакована, і з кухні запах пригорілого молока. Знову збігло, капосне!

Гетьте, ремінісценції французького діяболіста! Це ж «Кармазинова заслонка» Барбей д'Орвільї, непотрібно бентежила й лякала. Чого це я такий, як губка, всмоктуючий, втягаючий? Люба жива! Вона в повному квітучому здоров'ї, як сама каже, в своїх чотирьох кутах. Любі кутики! Он сидить в улюбленому кріслі проти похилого дзеркала. Щось шиє в такій позі, що її люблять неоклясики. А в дзеркалі її неповторна відбитка. Важка коса на похиленій спині, біле обличчя з синіми тінями. Чорний светер м'яко обтулює незрівняні форми молодого тіла.

Так, як вона бажала, наша кімната завішана, заставлена, закладена картинами. Є в чому вибирати покупцеві — та, ба! Ніхто не купує. Нечитайло сердиться: як же це так — не пішов, не взяв роботи, ба, й портрету не взяв на виставку! Хоч пообіцяв, хоч просив. Він знає про це від моєї золотої моделі. Вона зрозуміла, вибачила, але він ні: — Дітваки і без сорому діти!

А я згадую з гарячим диханням незримий смуток у вологих очах, недоговорені до кінця слова, почуття споріднення, зв'язаности пережитим з нею моментом, що не забувається. Почування, що не могли втілитися в слова. Що тремтіли, жили в півкруглій кімнаті, біля пальми, біля стрункого профілю Нефрети, наче відгомін пісні, що не може голосно, повно повторитись. І від цього залишався терпкий присмак. Жаль? Та годі!

Вдалині, як жаринка, віконце мого ідилічного вогнища. Писала про себе Наталка. Вона одружилася з багатим американцем. Уже не працює, як було колись, забиваючи тугу за батьківщиною безупинною працею. Чоловік возить її берегами океану, розбиває на піску шатро, розкладає вогонь, співає піонерських пісеньок. Вона повинна забути старий світ. Адже так романтично живеться в новому! І пише Наталка, що він у вільні від праці хвилини бере фарби, мольберт і малює. Який це мусить бути милий чоловік, коли наше трудне звання вважає недільним відпочинком! Я вітаю того незнайомого американця й радію, що Наталка і там знайшла щастя. (Я ж щасливий). Але через три рядки нижче в листі такий, повний болю, вигук:

«А знаєш, які картини малює мій американець? О, ти не знаєш! В аптеках, у голярнях, на стінах автобусів висять такі поштові листівочки: хатки, оброслі по саму стріху квіточками, глечики, повні розквітлого бузку, собачі головки… О, такі картинки копіює з поважною міною мій містер!»

Що мені думати, а що відповісти Наталці, яка десь там, далеко від нас, від нашого неповторного життя, нудьгує на березі океану?

Я б відписав, я б кликав її до нас, до холодного міста, де між кам'яниці залітає пронизливий вітер, але я не можу. Наталчині листи, як і все, що було до Люби, лежить у валізці. Туди не можна ніколи заглядати — музейні, архівні речі. А відписувати? Та хіба я стану дратувати мою дику кицьку?

Газ попсувався, по даху вітер жене кучугури снігу. Та невже той легенький вітер так бешкетує по блясі? Я в пальті, закутаний, як колись, а Люба в ліжку. Хрупає сухий хліб гострими зубами й перелистовує «шпаргали». Їй холодно, її не зогрівають і мої закохані погляди. Вона закутується з головою. Хтось тричі врочистим стуканням розбиває тишу. Кого б це викликала моя уява?

— Що, ти хочеш, щоб ми димарем улізли, як смерть по тих двох старих? — кричить за дверима Чуб. — Ми померзли, а той не пускає в рай!

— Ах, це ви? — з ліжка розчаровано Люба.

— Це ви, — Чуб і далі врочистий.

— І хотілося вам плужитись по морозі? Та ж ми вам і чаю не дамо — газ не працює…

Чуб не хоче ні чаю, ні загрітись. Він нас поведе на княжий бенкет.

— До правдивої княжни. Ти ще, певно, в вічі не бачив…

— Та правда, не бачив. Одного графа польського, та й то боком. Коли не рахувати баронеси…

Люба вже вискочила з ліжка. Вона чепуриться швидко, як це вона лише вміє, і ми вибігаємо на вулицю. Про княжну більше не говоримо. Чуб любить несподіванки, я знаю, яка це для нього приємність. Люба вірить його поважному виглядові. І радіє:

— Може там щось цікаве знайдемо? Знаєте, у тих нікчемних Бєльських пані Ганна знайшла старе наше скло з сімнадцятого століття! А вони й в гадці не мали, думали — чеське.

Заходимо в вуличку біля парку святого Юра Люба здогадується підступу. Нахиляється й обкидає Чуба снігом.

— Куди ти нас ведеш, зраднику? На Городецьку? До якоїсь мізерії? А маєш, а маєш!

Я сміюся в комір, я здогадуюсь, а її хай покортить.

У скромній сірій кам'яниці, що ані трохи не скидається на княжий двір, на першому поверсі затримуємось біля дверей. За дверима гамір, багато людей. Серед них маленька жіночка в лисячій сальопці задирає до нас голівку.

— Ваш двір у комплекті, княжно? — вітає її Чуб, і вона робить двірський реверанс.

— Так, мабуть, з вами будуть усі, тільки скидайте хутра, мої дорогі людоньки, бо в нас тепло, Поросята мої дорогенькі! Ох, ти ж моя красуня, посивіла вся від морозу. Зараз загрієтесь. З'їмо гарячого борщику. У мене сьогодні цілий парлямент — від сельробського жулика до гетьманського бунчука.

— То тут усі партії,— сміється Чуб, заглядаючи в кімнату.

— Це з приводу пельменів?

— Чи лише пельменів… — радіє господар. — Тут такого…

Хтось високий і згорблений, з блідим обличчям, наче різьбленим у слоневій кості, тримає в тонких пальцях список страв.

— Ша! Наш церемоніймайстер зачитає порядок вечора, а я тимчасом засуну каглу в печі, буде зовсім тепленько. Ну, читайте, любий, а ви сідайте, людоньки де вигідніше: на ліжку, на коші, при столі,— щебече господиня з іконописним обличчям.

Я любуюсь її грецькою зачіскою, що так лагідно підкреслює візантійські очі, ніс, суворий у своїй лінеарній красі, і брови. Господар, затирає руки, кидаючи веселі погляди понад окуляри.

— Так от: оселедчик з Сербської вулиці в провансальській олії та з волинською цибулею; український борщ з литовськими пельменями; гетьманські битки і немирівська ковбаса по-полтавськи…

— Далі не читайте, з мене досить.

— І мені важко те все без горілки…

— На горілку прийде черга!

— Читайте, читайте далі, бо королівська бабка ще в печі, хай досидиться в спокої, щоб не сіла…

— Чого ж, хай сідає — місця досить…

— Що кажете? Не можна, Боже борони!

— А що ж? Стояти бабці?

— Кренделички й мазурки…

— А я мусів би… я хотів би… — але княжна кладе палець на уста.

Господар голосно зідхає. Йому того всього можна тільки доторкнутись. Він мусить берегти серце.

— Ти, Мамочко, будеш за скомороха. Читатимеш оповідання, поки люди їстимуть. Не так кортітиме.

Я переводжу очі з високого дворецького на господаря.

— Цьому дякові не можна їсти багато. Він з таких волинських дяків, що, коли пили, обов'язково чарку перегризли. Ну, та почекай трішки, хай поїмо, тоді й ти борщику понюхаєш…

— А то в горлі пересохне…

— Авжеж, пересохне…

Чуб безцеремонно представляє мені пошепки:

— Цей в окулярах, що його княжна назвала пістолетом, письменник. Ти знаєш його. Пише легким, добірним стилем, трохи залегким. А той високий чорнявий, що так гарно поназивав ці страви, що їх спартолила наша княжна, це останній крутянець. Більше їх немає.

— Я б малював його, коли б робив історичні портрети. Так мусів би виглядати граф Орлик молодим або нещасний Тиміш Хмельниченко. А він що робить?

— Він історик. У нього аристократичне перо. Та він… не довговічний. Від того профіля, тієї блідої усмішки, печальної, віє потойбічним. Він не людина, а зразок. І він швидко помре…

…помре…помре — гуде настирливо в шумі розмови. Сердито кажу до Чуба:

— Та чого це ти його так рано ховаєш?

— Не я, а туберкульоза…

— Ах!

— Ну, поросята, Озоню, чому не присовуєтесь?

— Не турбуйтесь, пані Галиночко! Нам добре.

Чуб продовжував інформувати мене: — А ця рум'яна дама з голоском, що так личить двірським дамам, коли звертаються до глухуватих королев — авторка «Шестикрильця». Ти, певне, прочитав цілу ту книжку? Біля неї — економістка і фельдшерка в одній особі. Вона ще й пише казки, має дома вишиваний музей, але найкращий її твір — це той торт, що за нами, на книжках. Не спирайся, а то доведеться тебе облизувати! До того лисенького не приглядайся — він цього не любить. Його переслідує манія, що йому хочуть підсунути якусь даму, щоб видерти з нього таємницю. Працював колись у розвідці,— Чуб кричить, бо в кімнаті так голосно, що ніхто нікого не чує.

Люба сидить поруч з крутянцем. Чубова жінка голосніше всіх сміється.

— Хай сміється, вона впилась.

— Бідна дитино! Так смішно? — господиня й сама сміється. — Ми говорили про саркофаги…

— Чи довго ще?

— Та ні, зараз витягну…

— Тоді можу витягнути…

— Ні, ти сідай, будемо читати.

— Опісля…

— Я хотів…

— Ну, добре!

— Ах, Боже, Боже, про все тут говорилося, а про державнотворчі процеси, про вольове наставления під сучасний момент… про… скажу просто — про Україну я щось не чув! — викрикає з розпачем друкарський складач Петруньо.

— Сердега, до чого доводять книги, — каже з меланхолією в голосі Нечитайло. — Я б їх усіх попалив!

Господиня звертається чуло до Петруня:

— Все те, дитино, про Україну! А хіба ж ми татари? У всіх нас у душі наша земля

— Уважай на Любу, крутянець з'їсть тобі її з борщем!

— Або вона його! Ач, як утелющила нього баньки!

— Чудові баньки… — каже тихо Нечитайло.

Чуб штовхає його під бік.

— А ти що? Не боїшся того новобранця? Що він скаже?

— Те саме скаже, що й я, що чудові…

— Чудові пельмені, от що!

— Ці пельмені навчила мене варити моя волинська дитина. Любий хлопець, тільки занадто любив сало. Раз, миючи ноги в умивальній мисці, заснув і…

Чуб з господарем витягнули з-під ліжка скриньку. Там було повно всякої всячини. Зошити, папери, рукописи. Розгорнув один з них і, засунувши глибше на ніс окуляри, почав оповідання про перлу. Ту перлу, яка скотилася з ока святої Софії Київської під час татарського грабування. До Бенвенуто Челліні приїхало два козаки, щоб він дав гарну оправу цій перлі…

Ми переглянулися з Чубом. Він, він був князем цього вечора, той скромний банковий книговод. А Михницькому мало- талантів! Нікчемний критик Михницький! Свого не бачить під носом, а тільки чуже, щоб тільки закордонне.

Я зупинив погляд на моїй рудій. Вона заборонила мені ходити в редакцію. Така бурхлива ніч була в нас через Михницького!

Ми просили господаря, що розхвилювався й не знав, куди заховати свою дитячу радість на обличчі, щоб ще читав. І він витягнув «Поліщуцьку матір». Він читав. Це був той надзвичайний світ поліської понурої реальности, підсичений містикою, чарівними легендами й віруваннями, де святі з відьмами й чортами всуміш вирішували побутові події, де небезпечно було йти проти надприродного, бо без тієї чарівної містики була там тільки багниста, водяна пустеля з меланхолійними обріями і непереможною тугою та всеохоплюючим смутком.

З-під пера того рум'яного волинського дячка, що вовчими зубами колись розгризав чарки, на тоскних очеретах з'являлися породисті відьми з розхристаною мережаною пазухою, чортівський сміх котився по корчмі з дитячою безтурботністю. Обрії зогрівалися пристрасними вигуками та хохотами.

Він читав, немов би співав весільну пісню, повну сласної насолоди, повну смутку за чимсь, що ось-ось загубиться. Пісню смутку й радости, нового життя, що має народитись, і, відв'ялого смертю, непотрібного більше, що, здійснивши життєве призначення, має впасти в земське небуття, в прогниле баговиння, на якому виросте сріблястий непорочний очерет.

Княжий двір, витерши серветками масткі губи, що так не личили тим словам, глибоким і поетичним, наче засоромлений, принишк, вп'яливши очі в те місце, з якого йшли чари. Зачарувались усі. Навіть пістолет, навіть невгомонна господиня. І на щастя та ще й яке щастя! Бо діяболіст наш єдиний, наш Барбей д'Орвільї (чого ще він так нагадувався мені?), замовк і, якось безпорадно втягаючи глибоко в груди повітря, перехилився через спинку крісла й безсило замахав руками.

Хто з нас кинувся перший до нього? Усі, наче загубивши глузд, стиснулись вузьким колом і виривали одне одному з рук обвисле тіло. Тільки княжна, перемагаючи нас удаваним спокоєм, попросила всіх набік, крім економістки, що миттю заходилась біля нього вправними рухами. Вона й урятувала князя від сердечного припадку. І він після деякого часу, вибачаючись, повторяв:

— Усе гаразд, усе гаразд…

Передихнувши трохи, усім хотілося говорити про «Поліщуцьку матір». Вона посіла нашу увагу неподільно і владно. Але боялись. Без гамору, стримано розпрощавшись, почали виходити. Тільки Люба нагнулась швидко до господаревої руки, і доки він засоромлений устиг зорієнтуватись у чім справа, її пристрасно поцілувала.

А на вулицях, поміж будинками, вклонялися нам усі вітри світу, заводячи пісні, пісні…

— Краще малюй, як маєш писати небилиці до того журналу! Який кому пожиток? Вікно прорубують в Европу? Та хіба воно закрите? Ти ж сам колись казав, що наші «європейці» були б і не думали й не знали про «парнасівців», якби не київляни, якби не Влизько, що згадав Ередію.

— Та Бог з тобою, жінко! Я й не збирався. Я лише думав, що мені…

— Ніколи там тобі не плататимуть, ніколи не приймуть до редакційної колегії, а тільки наліплять ще одну наклейку…

— Яку знову наклейку? Я вже їх маю…

— Тому, що вже їх маєш…

— Та це мене не хвилює,— додав я спокійно, щоб закінчити розмову.

Але Люба як зірветься:

— Та доки я буду з тобою огризатися! — і вона раптом заплакала.

Мовчки склав я папери, на яких почав був статтю про малювання на склі (її хотілося давно писати), склав їх учетверо й почав рвати не поспішаючи. Папірці лягали на стіл, безпомічні, щораз дрібніші. Залишився один більший шматок із заголовком, і він потрапив Любі в руки. Зрозумівши свою помилку, вихопила з моїх рук решту, почала розгладжувати й складати, ховаючи від мене засоромлені очі. їй було соромно та жаль. І я хотів її розважити. Набираючи переконання до власних слів, я заспокоював її:

— Ти зовсім добре зробила. Власне, не так було починати. Малювання на склі слід було трактувати як вислід. Ми ще напишемо про це в іншому аспекті, почекай, це буде виключно цікаве.

Та її важко було обдурити. Не підводячи очей від папірців, здавалося, знову заллється ще невтішнішим плачем. Я почав цілувати трохи дикі скісні очі, доки ще не запливли солоними сльозами. Вона заспокоїлась і злагідніла.

— Ти зовсім ні до кого не подібний! Ти єдиний…

— Єдиний у своєму роді,— жартую.

— Іноді міркую собі, звідки, з яких земель, з яких небес прилинула до нас така чиста, така непорочна душа… Ти такий, як ця пташка чарівна над морями. Хочеться її досягнути, але де там! Вона високо, здається, тільки пливе вона в повітрі, вимахує дужими крилами, і це не вона, а якась мрія, прекрасна душа чиясь. Злетить вона на землю, доторкнеться…

— …куцими незграбними ногами землі, й думаєш: як йому втриматись, тому непорозумінню, — додаю без злоби. — Чи не про альбатросів думаєш, люба?

— Еге ж, — задумалась і змовкла.

Пташка, що летить понад морями, летить туди, де її дім — аж за зорею… Я думав про Богдана. Про себе ніколи.

Хотів Любі признатись, що в мене виник цікавий задум та що я знайшов людину, яка допоможе його здійснити. Але, як звичайно, помовчав. Чого забігати наперед? Коло шостої—сьомої мав прийти до мене спритний хлопець (власне, не альбатрос!), ми поговоримо з ним про видавання журналу. Співробітників я маю, адміністрацією займеться він. Гроші на папір і друк дамо пополовині.

Я дивився на годинник. Коли прийде, — скажу Любі, коли ж підведе, — значить, не було про що й говорити.

Я сів до графіки. Це був наш єдиний поки що заробіток. Коли журнал розвинеться — тоді й сердезі Нечитайлові не треба буде бігати, шукати роботи для нас обох.

Люба закінчила якесь вишивання й пішла віднести. Це її заробіток. А от коли журнал, тоді вона…

Хтось постукав у двері. Я підскочив відчинити. Це був він. Я посадив його на моє вигідне місце під лямпою, приймав капелюха, якого він скинув з жовтенького, трохи облізлого волосся, і на радощах, що не підвів, стараюсь добачитись краси в підпухлих очах, у зеленкуватому вусику, що торчить мітелкою над тонкою губою.

Пан Шепель усе вже наладнав. Він виклав швидко, геніяльно, плян праці. Я маю тільки те й зробити, що виготовити й здати йому матеріял для журналу «Дозвілля» (думаю, добра назва? Хе, хе!), до п'ятнадцятого цього місяця.

— Чисто літературний він не буде. Нам треба йти на компроміс з публікою. Це буде журнал для розваги. Поки що, щоб придбати передплатників, а згодом, коли захочете, можете сунути туди літературу, мистецтво, що там хочете…

Він усе обміркував, усе пам'ятає. На папері, що був для статті, він, слинячи хімічний олівець, пише цифри, проценти, прибутки. Списав увесь листок.

— А тепер, — говорить, підкручуючи вусика, — треба купити паперу. Я заплачу друкарню, а ви — папір.

— А скільки це буде коштувати? — питаю, трохи заскочений темпом.

Він, ніби вичитуючи з пописаного листка, ніби байдуже кидає:

— Двісті золотих. Ви можете дати покищо половину, очевидно, — побачивши острах в моїх очах. — І не сьогодні, борони Боже, на другий тиждень, за два тижні, маючи вже готове число до складу.

Зідхаю з полегшенням. Таких грошей сьогодні я не можу викласти. Може, порадитись з Любою? Але ні! Жінки завжди розбивають всілякі починання. їх краще ставити перед готовими, довершеними, фактами. І я прошу пана Шепеля прийти рівно через тиждень. До цього часу я матиму потрібну суму.

Наче б трошки незадоволений, він відмовляється від чаю, підводиться й шукає свого приплюснутого капелюха. Вже біля дверей, насунувши його на облізле волосся, ще вертається. Щось забув? Він бере із стола папір, списаний безконечними рахунками, і вибігає, не зачиняючи за собою дверей.

* * *

— Добренько, напишу, дитя моє любе, напишу. Сенсаційне? Поліційне? — маленька письменниця з обличчям козацької ікони обіцює писати й радіє, і вірить, як і я, в цю розвагову, до подушки, небилицю, та що її зможемо перетворити колись у гарний журнал. — Таки ще сьогодні вночі ляжу до писання, а тепер випийте чайку.

Але мені спішно. Я відмовляюся, бо ж мені ще треба поїхати до Чуба. Він обіцяв репортаж з Італії. Може, й я колись щось шкрябну, коли Люба спатиме. За душею в мене шістдесят золотих від доброго Івана, до яких я ще не доторкався. Бо ж він послав їх у секреті перед Любою, щоб вона собі купила те, що їй бажається. Такий подарунок. Ох, який це буде гостинець моїй ученій, коли я принесу перше число! За графіку дістану тридцять. Десять позичу в Чуба — проблема розв'язана.

З меланхолією згадую, що цілу зиму не малював. А хочеться малювати! Так, але нема коли. Хай ще цей тиждень проґавлю на редакційні справи, на друкарню, а там уже завантажимо пана Шепеля. Хай висилає, й продає і так далі. І хай поверне гроші. Правда, він сказав, що гроші тільки після трьох-чотирьох чисел повернуться, але тоді, панове, тоді будемо мати журнал! Базу, як каже Нечитайло. Його не бачив давно. І кого я бачив у ті дні? Збирав матеріали до «веселого кутика». Всілякі пікантні історійки з Парижу, що за ними так побивався Михницький, зліпив я в це перше число. — Для нашого читача, — сміюся в душі з себе й з Михницького.

Умовились у «Віденській» з паном Шекелем. Звідтіль близько до друкарні.

— Куди біжиш? — спинила Люба, але я вихопився швидко, на ходу кричу, що Нечитайло мене чекає, що запізнився. Нечитайло — справді магічне слово.

— То краватку поправ, перекрутилась.

Таки запізнився трохи. На годиннику напроти кав'ярні було сім хвилин на дванадцяту. У кав'ярні порожньо. Очевидно, для моїх запітнілих окулярів. Сідаю під вікном, на видному місці, і читаю газети. Чомусь неспокійний, розсіяний. Час від часу відриваю очі від газети й шукаю даремне своє «рандеву». Коли з ратушевої вежі б'є дванадцята, я серджусь. Доки мені тут сидіти? Чого це він спізняється?

Гроші й матеріали тримаю при собі, як скарби. В нагрудній кишені. Заховав так, наче б боявся, що хтось мені захоче вирвати.

— Вибачте, я спізнився трохи. Був у клішарні, в друкарні, торгувався з директором. Ви принесли?

— Приніс, — витягаю поскладані, понумеровані рукописи.

Він витягає свій «вічний» хімічний олівець, слинить його й, розглядаючи статті, маже щось на них тим послиненим олівцем. На сенсаційному оповіданні поставив хрестик, на «Мандрівці по чужих містах» — коліщатко.

— Дуже добре. Кутик для розваги на обкладинці. Економно. І ще що?

Я витягаю проект обкладинки, заставки, рисунки.

— Дуже добре, — і на проекті теж хоче поставити якийсь магічний значок. Я набираюсь відваги й відсовую проект від нього.

— Не мажте на ньому, бо ще й це відіб'ють, — кажу лагідно, але рішуче.

— Та ні, ні, я не мажу, — якось зам'явся мій новоявлений добродій.

— Може, підемо в друкарню?

— Зараз не маю вже часу. Завтра вранці заразом скочимо й у клішарню, а тепер…

Я догадуюсь. Витягаю з нагрудної кишені сто золотих і, хвилинку вагаючись, кладу їх на стіл. Він швидко згортає їх із стола й, перелічивши, ховає в портмоне. В цю мить кидає здивований погляд на годинник:

— Ох, це вже за чверть перша! Я запізнився. Ви куди? Кельнер! — він швидко платить мою каву моїми грішми, я це бачу, і простягає мені руку: — До завтра! Завтра буду вранці в клішарні. Ви можете туди прийти, коли хочете, але точно о дев'ятій.

Я хотів би його запитати, чи він прийде точно, чи треба буде його чекати, як оце тепер, півтори години, але його вже нема. Помахуючи приплюснутим капелюхом, вибігає з каварні й ховається в натовпі. Я йду поволі в напрямі дому.

Проблема розв'язана. Рукописи віддав. Гроші дав… Гроші… та дурниця! Чи сказати Любі? Ні! Краще нічого не говорити покищо. Минаю вітрини з черевиками. Такі, на високих закаблуках, подобались Любі, такі бажала б вона мати. Я хотів їх купити, вона часто показувала мені. Та на ці гроші, що були в нас, вона не хотіла черевиків. Вона казала, що, коли будемо мати трохи грошей, тоді заховаємо їх на вакації. Вона хоче вибратися літом у Карпати. Помандруємо, пориємось по ярмарках… Нічого! До літа далеко. Якраз ці три-чотири місяці, щоб журнал почав матеріально себе виправдувати. Тоді будемо багаті!

* * *

Весна. Я відчинив вікно на всю широчінь. Якась свіжа, нова панорама лежить під весняними вітрами. Ще голі безлисті дерева відслоняють піщані гори, з між ними струмками попливли вулиці, рожеві стрічки, що зникають за закрутами. Молоді, обмиті, освіжені хмари. Такий пейзаж малював колись Гришко. В його пейзажі наша українська свіжість закутана в паризький туман. — Українська весна… — пригадались слова захопленого африканця. І з ними весняне бажання, невисказана туга. За чим?

Наталка — українська весна в Парижі — лягла між листами в касетку як сувенір і перестала бути дійсністю.

Але сьогодні з весняним вітром, що лагідно колише віконницю, образ далекої, за безміром простору, Наталки, виразніший, ніж тоді, коли мріяв за вікном серед піскових гір та розквітлих садів. Чи то пахощі невидимих фіялок, чи перламутровий туман, що пливе завороженими вулицями, чи якесь прочуття, що ніколи не обманювало — втішало мене чимсь добросердим, погідним, несподівано-ущасливлюючим, чимсь відомим, рідним, рідним, що походило від неї, від весни мого життя.

Я стер пил з палітри, що висіла на стіні всю зиму, як цеховий знак, і більше нічого. І… перевісив на інше місце. Я затурбувався фарбами і станом моїх пензлів. Думка, що може буду малювати, заспокоїла мене й розрадила. Де ж! Я стільки часу не пишу, не малюю, не дивлюсь на мого вірного моделя — Любу. Я з соромом спускаю очі від її неспокійного погляду. Я пересиджую довгі години в скверику біля друкарні, я оббиваю пороги тієї нещасної клішарні, папірні, шукаю моторного хлопця з облізлим волоссям. Але його неможливо впіймати. Він усюдисущий і ніде не видний. То був увечорі, коли я чекав його вранці, то був у друкарні, коли я шукав його в клішарні. Ми граємось у кота й мишку, граємось. Причому кіт — це я, але кіт, якому вискубли шерсть до останнього волоска.

Щастя, що Люба реставрує ікону. Щастя, що їй за це, може, заплатять. Я тікаю від Чуба, щоб не чути його докорів. Я не знаю, яку відповідь дати моїй письменниці, що діється з її знаменитим оповіданням. Або я знаю? Я й не хочу догадуватись, що мене обібрав хлопець у приплюснутому капелюсі. Я хочу вірити йому. Я дав йому всі гроші, я дав йому матеріали на троє чисел, а тепер немає ні одного числа, і хто його знає, коли буде? І хто впіймає пана Шепеля?

Вже три листи від мого доброго брата Івана лежать на столі. Він просить у Розлогу. Хіба ж я не знаю, яка краса в селі навесні? Ще трішки постривай, любий брате.

І я кидаю надзвичайний пейзаж, що лягає сам, трохи покірно, а трохи нахабно, на невидиме полотно, спускаюсь крутими вуличками в гущу старого середмістя й шукаю, і вистежую…

Замість тьмяного погляду моєї Люби, замість обіду (скільки то я годин пробігав між друкарнею й клішарнею?), дістаю гнівне нагадування від господаря — заплатити за помешкання.

Перевішую палітру на давнє місце, там вона висітиме в спокої хтозна як довго, і йду в кухню. Вирізую з капусти качана і вбиваю голод. Люби нема. Я трохи боюся її. Якось, виходячи до праці, сказала таким вороже-холодним голосом:

— Все можна відреставрувати. Все можна витягнути на денне світло, але бажання, коли воно є до праці, його не треба витягати. Не дивлячись ні на яку депресію. Чи ж мистецькі твори народжуються лише в щасливі, погідні, моменти? Коли ти вільний від турбот? (Може, в мене немає вже чого тягнути на денне світло? Може, я вже більше не малюватиму? Бо й справді — ательє маю, моделя кожної хвилини, в кожній позі… А не малюю!). — Бодай принеси від Чуба той мій перший, єдиний закінчений портрет! — крізь сльози.

Ех, жінко, жінко! Чи ж не віддав я тобі всього, що маю? Чи не люблю тебе найглибшою, найсвятійшою любов'ю, чи не живу тобою, для тебе?

Вона плаче, вона, вбираючи в рафіновані фрази докори, день-у-день, вечір-у-вечір грозить, хнюпиться, страждає. Я чую це.

Я ховаю під скатерть господарів рахунок. Листи з Розлогої складаю з надіями на майбутній відпочинок, на бажане заспокоєння, що прийде обов'язково.

Здіймаю палітру, щоб її вже не випускати з рук, доки не засяє на продовгастій ґрунтованій фанері твір, яким нарешті догоджу своїй вибагливій дружині. Я сиджу проти похиленого дзеркала, і до мене бентежно всміхаються трохи мрійні сірі очі. Безвладно спадаюче м'яке волосся прислонює рівне чоло. Я відкидаю його назад, воно м'яко падає на голову, ще м'якше зсовується по вузьких скронях. Колись був білявий, тепер, мабуть, шатен. М'ясисті губи, трохи затиснуті, з глибокими кутиками. Такі кутики малював Шевченко своїм монгольським моделькам з широкорозставленими очима. Такі кутики малював неповторно м'яко Веляскес малій інфанті.

На мене дивились насмішкуваті очі. Що ж я? Я йшов самопливом. На моделя дивився. А проблеми? Формальні, психологічні? Вони не існують?

Я поклав пензлі в струнку амфору, що, певне, не творилась отак з доброго дива. а тисячі років формувались її контури… І тому в неї такий простий рисунок.

Люба придумує сюжети, підсовує хитро теми, бачачи, який нерадий я, який важкий до роботи.

— Це нецікаве, це тебе втомлює, а це ось — забава для початкуючих! А що ж тебе манить, притягає, захоплює, скажи! Неосяжне?

Вона перераховувала сюжети, десятки сюжетів, за які я мав би вхопитись. Наприклад: збірний портрет. Це могли б бути мої товариші, поети, мистці. Або Нечитайло в гроні кооператорів. А, може, актори в театральних костюмах? Крім збірного портрету, що я його мовчки, без вагання, відкинув, була ще «пані в льожі». Ця пані, очевидно, вона й ще хтось позаду, в глибині… темнішою плямою.

Якось, захопившись Дега, вона звернула мою увагу на знайому балерину. її треба було малювати в танцювальній позі, в клясичній пачці.

Западав присмерк. Хотілося їсти, хотілося, щоб Люба була вже дома, крутилася, мудрувала, радила. Може, й справді намалюю її в льожі. Куди вона бігає? Я б слухав. як музику, її базікання.

Скільки годин просидів проти дзеркала?

Нарешті! Грюкнула брама, хтось ішов, минав один поверх, другий, хтось пристанув на площадці й далі йшов угору. Це не були легкі кроки моєї жінки. Хтось ішов незнайомими йому сходами, мабуть, утомився, відпочивав. Хто це йде до нас? Доходить до нашого піддашшя. Чого чекає? Може, господар? Слухає, чи живемо, чи дихаємо.

Я тихесенько, притаївши віддих, витягаю незаплачені рахунки з-під скатерті й чекаю. Я готовий до нападу. Я здамся, закриваючи очі руками. Я свої власні гроші жбурнув у болото…

Розглядаюсь по кімнаті: усе в порядку — блискуча убогість, — це слова Люби. Хай і так.

Коли б то був господар, він уже напевне остро й дуже нечемно гримнув би в двері. Навшпиньках підходжу до дверей і висліджую крізь віконечко несквапливого гостя. Не може цього бути! За дверима стоїть відпочиваючи, мій брат Іван з великими валізками в руках.

Весна, весняний вітер, запах фіялок, ні, запах темного лісу, запущеного приходства, яблук, сіна вривається в малий передпокій.

— Ах, та це ти! Ти?

— Ти сам?..

— Я… зараз прийде…

Нам так добре вдвох. Я з страшною силою тулюсь до шорсткого сукна, з надзвичайною легкістю пересовую важенні валізки.

— Обережно з тією там…

Я знаю, знаю: там покладки, там надзвичайний приходський хліб, що пахне капустяним листком, сало і ковбаса, і все те, що має магічну силу піднести упадаючий настрій.

— Ти втомився! — по мені гуляє уважний погляд гарячих очей. — Ти приблід мені.

Він сидить, відпочиває, а я бігаю, метушусь, заходжуся. Засвічую газ і зараз гашу його. Я не буду ні хвилинки без нього. Почекаємо з чаєм на Любу.

— Ти знаєш, чого я до вас приїхав?

— Що за запитання таке! Він мусів приїхати. Я чекав його. І я, здивований до крайніх меж, пригадую — та ж, власне, я його чекав увесь цей хвилюючий день!

— Але чого це я приїхав, — він далі своє. — Ти не знаєш. Отже, довідайся, милий, я приїхав по вас. Я забираю вас у Розлогу. Ти не дістаєш, може, моїх листів?

Проблема, всі проблеми розв'язані! Я глянув на брата. Він розсівся на тапчані, витирає хустинкою зрошене чоло, щасливо, вдоволено розцінює вагу свого приїзду, нашої зустрічі. Я сідаю напроти нього і якось сама рука сягає до амфори по пензлі. Фанера, сперта проти світла, виблискує добрим ґрунтом.

Переді мною сидить не Савонароля, ні!

Це якийсь велетень, козак-невмирака, що надто рано, ще в розквіті буйних літ, напнувся рясою. Ага! Що скаже моя реставраторка? О, вона замилується тим пишним, расовим експонатом!

Я підводжуся, беру касету, кладу фарби на палітру й перед його, трохи втомленими і трохи здивованими і дуже співчутливими очима, починаю.

— Диви, диви! Навіть наприсмерку можеш малювати! Такий працьовитий, так тебе припекло? Та ж темно, ти щось бачиш? Але коли мусиш, малюй, я не буду заважати, буду дивитисЬ…

— Я бачу, як кіт, — сміюся. Зрештою, ще не зовсім темно. Якраз добре світло. Довго не буду… накину і…

— І що будеш малювати, га?

Байдуже й невинно, розлігшись на канапі, сидить мій брат. На килимі обрисовуються широкі плечі, ряса переливається на сильних ногах. Коли б ще шаблю збоку почепити… Форемна голова на міцній шиї, енергійне обличчя, очі в серпанку розчулення.

— Тебе. Матимеш нарешті братову руку, а я твою…

— …пику, — сміється рядом здорових зубів.

І мені радісно. Я думаю про Розлогу й чекаю Люби. Малювати хочеться, аж рука труситься.

Нічого з Савонаролі! Це козацький ватажок. Вже ні про що зайве не думається. Рахунки на скатерті зникли під калачами і салом. Про облізлого пана Шепеля забув, хай йому хрін! Я реставрую давні сили і витягаю з розкопок старих міст образ мого бравого предка.

Ворушиться сто раз переорана земля, підводяться люди. Часи стають інші, ріднішають, наближаються, щоб заповнити змістом, правдою, надхненням мої зусилля.

Антонич був хрущем

І жив колись на вишнях,

На вишнях тих, що їх

Оспівував Шевченко…

Модель підводить очманілі повіки, і його погляд — теплий, батьківський. Той погляд я ловлю в хвилини, коли відриваюсь від полотна. І вже й того не бачу. Не бачу його посоловілого обличчя. Побачите ви, що я бачу!

— Чи можна позіхнути?

— Ще хвилинку, ще хвилиночку!

Доки ще фіолетові пасмуги вечора не затруть остаточно реального, доки ще в брамі не пролунають, минаючи ступні й площадки, зворушливо легенькі кроки, що радісним дзвоником заграють у темряві.

СЛОВО ПРО ОКСАНУ КЕРЧ

На творчий шлях письменника витискає свій знак середовище, в якому він виростає. Оксана Керч народилася на окраїнах українських земель, недалеко Жешова, в місті Пшеворську, де в доісторичний час — за археологічними даними — жило давньослов'янське плем'я венедів, у сім'ї українського інтелігента Івана Гаращака. Та виростала вона у колись княжому — королівському столичному місті Львові; тут ходила до школи, тут закінчила матуральним іспитом в 1929 році науку в жіночій гімназії Сестер Василіянок. Студентські її роки припали на надзвичайно цікавий час у світових подіях, що принесли перемогу новому рухові націоналізму й авторитаризму. Впливи цих подій відбились і в Галичині, яка у висліді першої світової війни перебувала під окупацією Польщі.

Львів став тоді осередком українського культурного життя. Вже саме число видаваних тоді українських часописів і журналів у цьому місті, близько сотні окремих назв, вказує на пожвавлення культурного життя українців у традиції таких подвижників українського відродження, як Маркіян Шащкевич і Іван Франко. Хоч би взяти рік 1933 — знаменний рік в українській історії, та головно в українській культурі (штучний голод, ліквідація українського культурного життя й винищення української інтелігенції в Україні з самогубством-протестом Миколи Хвильового). У відповіді на цей розгром в Україні посилюється відродження в Галичині. У літературному Львові існували в той час три головні літературні групи: комуністична, що її в період українізації підтримували трудові кола України та яка вже в той час, з виїздом родини Крушельницьких на Україну в 1934 році, підупала; група католицьких письменників, що за підтримкою таких діячів української католицької церкви, як митрополит Андрей Шептицький і тодішній ректор Духовної Академії Йосип Сліпий, гуртувалися при видавництві «Дзвони», яке вели професори Микола Чубатий і Петро Ісаїв; та націоналістична, що згуртувалась коло місячника «Вісник», що його саме в цьому 1933 році перебрав Дмитро Донцов. В цьому 1933 році вийшли друком такі книги поезій, що замаркували зворотний пункт в нашій літературі: «Три перстені» Богдана Ігора Антонича, «Барви і лінії» Святослава Гординського, «Сонети і строфи» Богдана Кравціва, а теж «Земна Мадонна» Євгена Маланюка, «Рінь» Олега Ольжича та «Бій за українську літературу» Юрія Липи. Тоді теж почав виходити літературний місячник «Ми у Варшаві», спонсорований колами Української Народної Республіки, а скоро у Львові почала появлятися перша українська літературна газета, двотижневик «Назустріч» під редакцією Михайла Рудницького. В Україні в тому ж році вийшла друком драма Миколи Куліша «Маклена Граса», та самий автор був невдовзі арештований і засланий; згадуємо нашого славного драматурга й тому, що Оксані Керч було приречено стати в час воєнних перемін його невісткою, про що й не міг довідатись Микола Куліш, бо в той час загинув на засланні в 1942 році.

Ярослава Гаращак, бо це родове прізвище письменниці, яка писала під прибраним іменем Оксана Керч, виростала у цих цікавих роках і рано у студентські роки почала пробувати свого пера. У тридцятих роках вона дописувала до українських часописів, головно до популярних видань українського організованого жіноцтва «Нова хата» і «Жіноча доля», в яких виріс письменницький талант старшої за неї на кілька років Ірини Вільде, яка заімпонувала літературному читачеві у Львові своїми легкими новелетами з життя. Згодом наладнала співпрацю з видавництвом «Батьківщина», що саме тоді народилось за ініціативою політичного діяча Дмитра Палієва, під ідеологічним покровительством мислителя Миколи Шлемкевича, який саме повернувся з наукового відрядження у Відні і Парижі, де вивчав нові філософічні теорії, голови філософа Бергсона. Дописи і нариси Ярослави Гаращак появлялись головно у щоденнику «Українські вісті», що виходив у видавництві «Батьківщина».

Активнішою стала діяльність Ярослави після одруження з мистцем Володимиром Ласовським, який після студій у мистецькій школі Олекси Новаківського у Львові, а згодом у мистця Ф. Леже в Парижі, став популяризатором модерного мистецтва в українському середовищі. Він був ініціатором мистецької групи «Руб», а згодом подвижником мистецького видання «Карби», що вийшло в 1933 році, та співдіяльним у першому професійному товаристві українських мистців АНУМ з мистецьким журналом «Мистецтво». Дім Ласовських в горішній частині Львова, дільниці Личаків, став осередком для молодих мистців і літераторів. В затишному партерному домі, у формі літери «Г», за дерев'яною фірткою, кипіло мистецьке життя, сповнене все новими задумами активного Володимира Ласовського і його завжди бадьорої, сповненої свіжою думкою, приправленою часто добірним дотепом дружиною Славою. Тут у сальонику, в якому на керамічному тарелі завжди були якісь ласощі, збирались ми й літератори, від приятелів-модерністів, з мистцем-поетом Володимиром Гаврилюком, абсольвентом Краківської Академії Мистецтв, автором модернізованої поетичної збірки «Сольо в тиші», та мистців-колег Степана Луцика, Антона Малюци, Ірини Нижник, Романа Чорнія й інших. Найцікавішою постаттю був Богдан-Ігор Антонич. Ласовський виготовив кілька портретів цього поета-вундеркінда, що його редактор «Діла» Осип Боднарович назвав «хлопчиною з сонцем на плечах», хоч він у той час вже був магістр філософії й лауреатом літературної нагороди Товариства Українських Письменників і Журналістів ім. Івана Франка. Антонич наповняв той закуток і учасників творчим генієм, що збагачував і літературу, і мистецтво, бо поет пробував сил і в малярстві й думав також про музичну, головно композиторську творчість. Він грав на скрипці та й ще він був автор передової статті у журналі «Карби» під назвою «Національне мистецтво».

Ці творчі поривання молодих мистців і літераторів у Львові в передвоєнний період зафіксувала Оксана Керч у своїй першій і чи не найкращій повісті «Альбатроси», що вийшла друком ще в країні її першого поселення, в Аргентині, в 1957 році, змалювавши творчі поривання молодих ентузіастів, як злет буревісних птахів, які крізь океани несуть свою життєву снагу. В середовищі цих молодих творців виростав письменницький талант Оксани Керч і для нього вона віддала найкращі моменти свого життя.

Остап ТАРНАВСЬКИЙ Філадельфія, США

Оксана Керч — псевдонім Ярослави-Оксани Гаращак. Народжена в жовтні 1911 у Пржеворську. Одружена з мистцем Володимиром Ласовським (1907 син Ярополк) 1941; одружена вдруге з Володимиром Миколайовичем Кулішем — син Микола (1946). Головні твори: «Альбатрос», Буенос Айрес, 1957, «Наречений», Торонто, 1965, «Такий довгий рік», Торонто, 1971. Померла 13 березня 1991 у Філадельфії, де й похована.

Content

Керч Оксана Альбатроси

СЛОВО ПРО АЛЬБАТРОСА

КАЧИНИЙ ДІЛ

MERCI ENCHANTEÉ

У КРЕМІННОМУ ЯРІ

ДО ГЛИБИН

СЛОВО ПРО ОКСАНУ КЕРЧ