Бруно Шульц

Літературно-критичні нариси

Опрацювання та передмова — Малґожата Кітовська-Лисяк

Шульц-критик

Про кого йдеться у цій збірці? Як кваліфікувати зібрані тут тексти Шульца? Вони різноманітні, але впродовж багатьох років усі вони були доступні читачам, деякі неодноразово цитувалися, інші нерідко коментувалися дослідниками. Цікавим є те, що хоча необхідність вивчення їх давно підкреслювалася, однак не тільки повне зібрання й упорядкування, а й дослідження їх з’явилися порівняно пізно. Маю на увазі книгу Марти Бартосік «Бруно Шульц як літературний критик» (Краків, 2000). Авторка чітко з’ясувала: Шульц був також і літературним критиком. Дослідниця ретельно й докладно проаналізувала окремі приклади. Обидва видання — збірку «Літературно-критичні нариси» та дослідження Марти Бартосік, тобто корпус літературно-критичних текстів Шульца разом з їхнім дискурсивним висвітленням — польські читачі отримали у 2000 році.

Перед тим пізнати Шульца-критика було складно, оскільки згадані тексти були розкидані по різних виданнях. Окремі з них були відомі, щоправда, з повних перевидань або, як уже згадувалося, на підставі часто цитованих фрагментів, але ніколи раніше вони не були зібрані разом.

До найчастіше цитованих належить невеличкий за обсягом, але, безсумнівно, видатний і дуже вагомий есей «Мітологізація дійсності», або, скажімо, захоплений аналіз «Фердидурке» Вітольда Ґомбровича. Але є серед них і такі, які в повному обсязі після смерті письменника з’являлися лише одного разу, іноді у виданнях з невеликим накладом, як, скажімо, «Три есеї про Пілсудського» (про них іще буде згадано) або десять рецензій, первинно опублікованих Шульцом у 1936—1937 роках на сторінках «Літературних Відомостей».

«Послідовники й екзегети Шульца, які з гідними подиву завзяттям і відданістю шукали рукописи Шульца, не зауважили, однак, кількох його текстів, надрукованих у часописах. Це нібито дрібниці, які не можна порівнювати з утраченим «Месією», — якісь там літературні рецензії, якісь нариси, — але й вони належать до корпусу творів Шульца. І вони повинні бути прочитаними», — так про ці «приховані на поверхні» тексти свого часу писав Станіслав Росєк («Здійснення міту», у кн.: «Читання Шульца. Матеріали міжнародної наукової конференції „Бруно Шульц — до століття від дня народження і п’ятдесятиліття смерті”» — Інститут польської філології Яґеллонського університету, Краків, 8-10 червня 1992 року, за редакцією Єжи Яжембського, Краків, 1994, с. 165). Цю необхідність дещо пізніше підкреслював також Владислав Панас, пропонуючи зібрати всі Шульцові «дискурсивні тексти», — як він їх називав, — в одній книзі («Книга Сяйва. Трактат про кабалу у прозі Бруно Шульца», Люблін, 1997, с. 7).

Однак дивно, що ці пропозиції з’явилися дуже пізно. Адже літературно-критичний доробок, про який ідеться, вийшов з-під пера одного з найвизначніших польських письменників XX століття (а може, й не лише цього століття…). Автор, слушно оцінюваний більшістю читачів як насамперед (а іноді й виключно) творець «єретичних» оповідань, був також, про що вже давно відомо завдяки видавничим старанням Єжи Фіцовського, не лише блискучим епістолоґрафом, а й проникливим коментатором своєї власної творчості та уважним читачем чужих літературних творів. Він публічно висловлював свої думки якраз у тих текстах, що містяться в цій книзі з небагатослівною і дещо спрощеною назвою «Літературно-критичні нариси», яка водночас може здатися й недоладною (Марта Бартосік вживає термін «критичні нотатки»).

Шульц, як справедливо зауважив уже цитований тут Станіслав Росєк, не був, ясна річ, «професійним» критиком, для нього оцінювання інших ніколи не було головною сферою творчих зацікавлень (див. «Примітка видавця» до «Народжуються легенди. Три нариси про Пілсудського», Краків, 1993, с. 50). Він був митцем, творцем нових світів. У тій частині своєї творчості, яку ми звикли називати «оригінальною творчістю», тобто в оповіданнях, як і в листуванні, оригінальність якого вже давно визнана й високо оцінена, він був передовсім самим собою. Цю здатність, цей свій дар він зберіг також і як критик — у певному розумінні, як ненавмисний критик. Кілька років тому Єжи Яжембський зазначав: «На творчість інших він дивився крізь призму власних захоплень, страхів і нав’язливих ідей […] — тому рецензії, що вийшли з-під його пера, нерідко стільки ж говорять про аналізований твір, скільки про саму особистість критика» («Передмова» до кн.: Бруно Шульц. Оповідання. Вибрані есеї і листи, Вроцлав, 1998, видання 2, с. XXV). Сам він в одному зі своїх текстів згадував, що пише «як мешканець тієї самої духовної країни» (див.: «Новий поет», «Сигнали», 1936, № 23).

Літературно-критичний доробок Шульца, який він залишив після себе, з різних причин є дуже неоднорідним. Візьмімо до уваги хоча б той факт, що на написання окремих текстів впливали різні обставини. Іноді мотивацією були приязні стосунки з автором книги, яку творець «Цинамонових крамниць» вирішував проаналізувати. Заради справедливості варто зазначити, що художню цінність творів, аналізованих Шульцом ніби по-дружньому (у цьому разі це означає головно — «прочитаних уважніше»), таких, як «Фердидурке» або «Чужоземка», значною мірою засвідчила історія літератури. Однак письменник не висловлювався лише про свого роду «канонічні» книжки, ті, чию велич і значення можна вважати незаперечно актуальною і в наш час. Навіть більше: він не завжди рецензував книжки, близькі йому самому, які сам високо цінував. Він аналізував, оцінював — особливо як дописувач «Літературних Відомостей» у 1936—1937 роках — також деякі з тих творів, про які, як і про їхніх авторів, історія літератури сьогодні майже цілковито забула. Він намагався бути справедливим, але легко можна відчути, який з прочитаних творів особисто заанґажував його більше, а який менше. Іноді на це вказує кількість рецензій, їхній обсяг або — передовсім — ступінь проникливості і тональність розмірковувань. Але ми не повинні здійснювати їхню (цих розмірковувань) остаточну екзегезу за посередництва певних прихованих вказівок автора, наче замаскованих поміж рядками. Бо Шульц не належить до грона авторів, які уникають чіткого висловлення своїх оцінок. Якщо чужий твір заслуговує на його визнання, то читач одразу про це дізнається. Ось, наприклад, два перші речення одного з аналізів повісті Кунцевичевої: «„Чужоземка“ належить до книг, які не закінчуються на своїх обкладинках, а переростають їх, намагаються перенести на нас своє життя і розпросторити всередині нас свою проблематику. Підтекст цієї книги тривалий і багатий — так, ніби книга воліє знайти в нас своє продовження і розростися в нашій душі вторинною вегетацією роздумів і проблем» (див.: «Анексія підсвідомості», «Пйон», 1936, № 17). Так само не залишає сумнівів початок роздумів про «Фердидурке»: «У нашій літературі ми вже відвикли від таких шокуючих явищ, від таких ідейних потрясінь, як роман Вітольда Ґомбровича „Фердидурке“. Маємо тут справу з незвичною маніфестацією письменницького таланту, з новою та революційною формою й методом оповіді та, врешті, з фундаментальним відкриттям, із захопленням появою нового терену духовних явищ, терену безлюдного й нічийого, де дотепер гуляли лише безвідповідальний жарт, каламбур і нонсенс» (див.: «Фердидурке», «Скамандер», 1938, т. 96–98). Не інакше відбувається і в тих випадках, коли автор «Цинамонових крамниць» мусить запропонувати читачеві оцінку твору, який його самого переконує менше. Трапляється, що тоді він стає не тільки суворим, а й саркастичним; а всі його висловлювання набувають більше публіцистичного, ніж есеїстичного характеру (як відбувається, скажімо, коли він пише про Кунцевичеву, Налковську, Брезу чи Ґомбровича). Не поталанило з ним авторці роману «Дженні стає акторкою», аналіз якого письменник розпочав словами: «Пані Йо ван Аммерс-Кюллер характеризує дивовижна відвага фразування» (див.: «Роман Йо ван Аммерс-Кюллер», «Літературні Відомості», 1937, № 26).

Загалом, ми не знаємо, яким було ставлення автора до самого себе в ролі критика. Вказівкою для інтерпретатора могло би стати будь-яке перевидання «рецензії», здійснене ним самим за життя, тобто підкріплене його власним рішенням, згодою на повторну публікацію. Однак про щось подібне нам нічого не відомо. А всі перевидання здійснено вже у повоєнні роки.

Ми також не знаємо, чи сам Шульц коли-небудь мав би замір об’єднати зібрані тут тексти в одному виданні. Тому і система, і принцип, за якими упорядковано зібраний у цій книзі матеріал, як і її назва належать редколегії. Отож, систематизація і назва видання є умовними і, водночас, робочими. Спосіб визначення почерговості, в якій тексти представлені у збірці, надалі залишається відкритим і дискусійним питанням. Тому в цьому, як і в аналогічних випадках, існує щонайменше кілька можливостей вирішення подібних дилем, з якими стикається упорядник антологій. Працюючи з твором живої людини, — з рухомою, мінливою матерією мистецтва, яка дуже складно (якщо й узагалі) надається до емблематичних вимог систематизації, — ми неодноразово зустрічаємося з необхідністю відповіді на питання про місце саме цього твору — як у його фрагментарному, так і в цілісному вимірі. Що з дрібніших, різноманітніших частинок він побудований, то складніше відповісти на це питання. Щоб це стало можливим, дуже часто треба виконати найпростіші речі. Саме це було здійснено під час підготовки цієї збірки. Це те, що належить до категорії процедур, які на вищівському жаргоні зазвичай називають «фундаментальними дослідженнями», якими, зокрема, є видання раніше розпорошених матеріалів. У презентованій збірці було застосовано відносно просте правило. На початку розміщено висловлювання Шульца про його власну писемну й образотворчу творчість, які мають суто автокоментаторський характер (сюди також входить уже згадуваний есей «Мітологізація дійсності»), далі розміщено блок текстів про літературні твори інших письменників (у тому числі «Післямова» до польського перекладу «Процесу» Франца Кафки та нарис, присвячений «Фердидурке») й кілька коментарів про образотворчі праці інших мистців. Як правило, в кожному з «підрозділів» застосовано хронологічний критерій, хоча іноді його чітке застосування було проблематичним. Саме тому цей принцип було двічі порушено: в одному блоці було розміщено три тексти, в яких Шульц звертається до «Чужоземки» Марії Кунцевичевої, а також уже згадані «Три нариси про Пілсудського», які перед тим були вже публіковані як свого роду цілісність.

Антологію завершує коротка, неповна примітка, написана Шульцом від руки, знайдена між картками однієї з його лектур. Це була книжка з польським перекладом «Філософії і мистецтва» Іполита Тена, в якій, — як свідчить Мар’ян Яхимович, власник цього примірника праці Тена, — вона лежала понад п’ятдесят років; написана була 1911 року. Можливо, має рацію Войцех Хмужинський, вважаючи, що ця примітка була написана після 1930 року. Як було насправді, ми, радше за все, вже не дізнаємося. Якщо не брати до уваги «Месію», таємничу, втрачену повість, про яку нам мало що відомо, то цю примітку слід розглядати як найбільш фрагментарний з існуючих творів письменника і водночас як своєрідний постскриптум не тільки до цієї збірки, а й до повної (читати: відомої нам сьогодні) спадщини Шульца. У такому дусі прочитав і прокоментував її Єжи Яжембський. Він запитував: «Чи ж навіть у цих кількох коментарях, які супроводжують лектуру, знову віднайдемо «всього» Шульца, його плутанину концепцій і нечіткий клубок ідей, і знову — тугу за світом, який не завдавав би митцеві болю?».

І відповідав: «Мабуть, це близьке до істини: такі письменники, як Шульц, завжди творять один суцільний Твір, ніколи й ніде не звільняючись від його імперативів» (див. коментар у кн.: «Каталог-щоденник виставки «Бруно Шульц. Ad memoriam» у Музеї літератури ім. Адама Міцкевича у Варшаві», за редакцією Войцеха Хмужинського, Варшава, 1995, с. 151). Погоджуючись з автором цитованих слів, можна сподіватися, що «літературно-критичні нариси», які містить ця збірка, не лише доповнюють і підтверджують те, що нам про цей Твір відомо, а й, взаємно висвітлюючись, відкривають певні дотепер непомічені його вартості.

Кілька слів необхідно сказати про назву книжки. Запропонована нами назва звучить найбільш загально і найменш ризиковано. Ця назва шанує «надійний» характер Шульцової критики, одночасно уникаючи однозначного термінологічного штампування його висловлювань, які часто виходять за рамки типових рецензій. До деяких «нарисів», зрештою, приклеїлися конкретні термінологічні визначення: «Мітологізацію дійсності», скажімо, найбільш переконливо називають «есеєм», хоча цей текст з’являється також серед «нотаток» (як у Марти Бартосік) та літературно-критичних «праць». Схожа ситуація стосується аналізу «Фердидурке». Можна дискутувати, чи такі назви найбільш вдалі, найбільш точні. Чи про перший текст не було би правильнішим говорити як про «філософський есей», а про другий — як про «літературний есей»? Хоча ці питання й не дріб’язкові, проте не найважливіші. Найважливішим є те, що поруч з рештою доробку письменника ці тексти складають окремий том, який доповнює «повне видання» творів автора «Санаторію під клепсидрою» і хоча б якоюсь мірою повертає читачам майже повного Шульца.

* * *

Підготовку книжки значно полегшив уже згаданий факт, що вміщені в ній тексти були перевидані, тому знайдення їх не вимагало додаткових зусиль. Цим завдячуємо передовсім Єжи Фіцовському, який впродовж кількох десятків років наполегливо шукав будь-яких слідів урятованого доробку письменника. Завдяки авторові «Регіонів великої єресі» можливим було долучення до польського видання цієї книжки віднайденого ним «Eksposé про «Цинамонові крамниці» Бруно Шульца», в його (Єжи Фіцовського) перекладі. Згоду на використання цього перекладу в нинішньому виданні дала пані Ельжбета Фіцовська, за що висловлюємо їй сердечну вдячність.

Отож, видавнича праця зосередилася насамперед на комплектуванні текстів. У більшості випадків тексти подаються згідно із зазначеними перевиданнями їх, включно з існуючими в них редакційними уточненнями, зокрема щодо характерних для Шульца пунктуаційних особливостей, які з перспективи сучасних правописних мовних канонів могли б іноді сприйматися як помилки (див. зауваги Єжи Яжембського на цю тему у вступі до кн.: «Бруно Шульц «Оповідання…», с. CXXVIII–CXXX). Ці особливості належать, однак, до стилю письменника, до багатого арсеналу художніх засобів, використаних автором «Санаторію під клепсидрою», і разом з іншими вони вказують на те, що його «неоригінальна» творчість нерідко «лише позірно» (використовую тут слова автора з його відомих міркувань про суть реальності) набуває форми «літературно-критичних нарисів», будучи насправді ще одним утіленням художньої прози.

Це підтверджує аналіз Марти Бартосік, яка зазначає, що «літературно-критичні нотатки» — це яскравий приклад авторської критики («Бруно Шульц як критик», с. 18), а також підкреслює, що «Шульц-критик багато чим завдячує Шульцові-письменнику» (с. 19). У цьому контексті взірцевим є інтертекстуальний аналіз дослідниці есею на тему Еґґи ван Гаардт і Б’янки, героїні «Весни» (с. 22—28). Підсумовуючи свої міркування, авторка стверджує: «До своїх мета- та паралітературних висловлювань (літературно-критичні нариси, публіцистичні автокоментарі, листи тощо) […] Шульц переніс більшість проблемних мотивів, естетико-філософських категорій, визначальних для його белетристики (наприклад, міт, дитинство), і за допомогою притаманних їй художніх засобів (метафорика, образотворення, сукупність стилістичної тропіки тощо) вибудував їхній мовно-стилістичний шар» (с. 129).

Малґожата Кітовська-Лисяк

Люблін, березень 2000 / липень 2012 року

Exposé про «Цинамонові крамниці» Бруно Шульца

У цій книзі здійснено спробу відтворити історію певної родини, певного провінційного дому — не на реальних елементах, подіях, характерах чи справжніх долях, а через пошук містичного змісту понад ними, остаточного сенсу цієї історії.

Автор ділиться враженням, що не можна сягнути найглибшого дна біографії, остаточного сенсу долі ні через життєпис зовнішнього, ані за допомогою психологічного аналізу, навіть якщо він проникає щонайглибше. Ці остаточні відомості про людське життя приховані радше у цілком інших вимірах духу — не в категоріях фактів, а в їхньому духовному сенсі. Однак життєпис, який прагне вияснення свого власного сенсу і зосереджений на власному духовному значенні, є нічим іншим, як мітом. Ця темна, сповнена передчуттями атмосфера, ця аура, що згущується довкола кожної родинної історії і, мов блискавка, містично її осяває, — так, ніби там була прихована головна таємниця крові й роду, — відкриває поетові доступ до того іншого обличчя, до тієї альтернативи, до глибшого шару історії.

Тут автор переживає споріднені з Античністю відчуття, міркує, що свою креацію, свої фантазування і мрії він почерпнув з поганського розуміння життя — подібно до того, як для стародавніх генеалогія власного роду ставала мітом після відходу в небуття другої чи третьої генерації, а погляд у минуле вже шукав мітологічних пояснень історії роду.

Однак показане у цій книзі — це жодним чином не мітологія, хоч якось підтверджена в історії культурою чи історично перевірена. Елементи цієї мітологічної мови випливають з якоїсь темної країни ранніх дитячих фантазій, передчуттів, страхів, очікувань на зорі життя, яка є первинною колискою мітичного мислення. Варто було згустити мітичну імлу до єдиного й повного сенсу світу легенд, дозволити, щоб вона дозрівала до свооєрідної особистої і приватної мітології, не втрачаючи при цьому свого автентичного підґрунтя.

У центрі подій бачимо «батька», загадкову постать, купця, котрий, верховодячи посеред громади темних і рудоволосих суб’єктів, керує крамницею роздрібних товарів. Бачимо його, замученого вічною гонитвою, з глибоким неспокоєм у серці про вічну таємницю, з безнастанним настирливим намаганням дійти суті речей за допомогою вельми ризикованих експериментів. Цьому суворо випробовуваному, переслідуваному долею мужеві судилося самотньо плекати свої медитації про спасіння світу посеред тупого і байдужого оточення, глухого до його метафізичних турбот, — і майже зламатися під тиском метафізичної місії. Його проблематичні, єретичні експерименти торкаються коріння таємниці світу. Його постійно спокушає, щоби нечестивою рукою маніпулювати таємними вузлами єдності світу, перебирати пальцями, лоскотати його загадку у найбільш вразливому місці — і провокувати.

Батько незліченного пташиного роду, вирощеного ним у віддалених закапелках дому, дозволяє ключам павичів, фазанів і пеліканів відлітати з вікон у вечірній краєвид — осередок їхніх мандрівок, вихорів і кружлянь, — допоки його головний ворог, покоївка цього дому Аделя, не розжене цю ройовищну пташину хмару на всі чотири вітри. Після цієї поразки він починає поволі занепадати, всихається — з кожним днем меншає, у спорожнілих кімнатах, посеред безтурботної забави, недоречної балаканини і цвіркотіння, поступово губиться у кімнатах великого помешкання його родичів, зберігаючи хіба що якусь видимість життя у поставі опудала старого кондора, а потім однієї ночі приходить з коротким візитом до матері — як комівояжер, що подорожує у торгівельних справах.

В одвічній суперечці з тарганячим родом, який одного дня залив помешкання своїм чорним ройовищем, зацькований ненавистю, він непомітно вплутується в ті лабіринти почуттів, де відраза перетворюється на несамовиту чарівність, і поступово переймає манери і стиль життя цього ненависного племені. Автор щоразу дозволяє йому повертатись із цих його перетворень, щоби невдовзі ми знову побачили його, котрий читає лекцію про маріонеток, манекени та «єретичну деміурґію» для аудиторії малих швачок, викладає наукову дисертацію, в якій ставить під сумнів виняткове право Деміурґа на творення і методами засудження та єретизму пояснює процес виникнення життя.

Так автор дозволяє йому прямувати особливою дорогою — від пригоди до пригоди, від поразки до поразки, посеред інших постатей та подій цієї книги, оточеному барвистим пейзажем, який у щоразу нових конфігураціях супроводжує його починання.

З німецької перклав Єжи Фіцовський

Першодрук:

Bruno Schulz, Księga listów, zebrał, opracował, wstępem, przypisami i aneksem opatrzył Jerzy Ficowski, Kraków 1975, s. 177—178; першодрук у німецькому оригіналі: Bruno Schulz, Die Wirklichkeit ist Schatten des Wortes. Aufsätze und Briefe, s. 325—327, herausgegeben von Jerzy Ficowski, Carl Haser Verlag, 1992; назва оригіналу: Exposé über das Buch „Zimtläden” von Bruno Schulz [цей текст Шульц написав 1937 року німецькою мовою, з надією на зацікавлення закордонних видавців (італійських, австрійських або французьких) опублікуванням «Цинамонових крамниць»].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Republika marzeń. Utwory rozproszone. Opowiadania. Fragmenty. Eseje. Rysunki, wybór, opracowanie i posłowie Jerzy Ficowski, Warszawa 1993, s. 46—48.

[«В основі цієї нової збірки прози Шульца…»]

В основі цієї нової збірки прози Шульца лежить мрія про оновлення світу через силу захоплення, через вихлюп натхнення, лежить прадавня людська віра у те, що затамована і прихована, стримана краса речей тільки й чекає на натхненного, щоби, визволеною, вилитися на весь світ блаженним уторгненням. Ця давня віра містиків набуває в цій книзі тілесних форм, формується у своєрідну есхатологію, у коло легенд, виткане з фрагментів усіх культур та мітологій, розгортається у сплутаній та приголомшливій фабульності. Варте уваги те, що ця фабульність, з усім її багатством культурних елементів, має суто приватний і поодинокий характер, що тут використовується цілком нова і своєрідна термінологія, що тут створено новий орган давніх й одвічних людських мрій. Ці мрії про визволення з-під тілесних пут, про перетворення життя завдяки поезії знайшли в особі Шульца нового патрона, особливий клімат, в якому вони проростають чутливою, тропічною вегетацією: якесь легендарне дитинство, сповнене дивами, захопленнями і перетвореннями. Дивина і буденність, чудотворність і вулична магія, мрія та реалізм — і все це пронизане надзвичайно барвистою, надзвичайно приголомшливою фабулою.

Автор, котрий сам ілюструє свою книгу, вже у самому прагненні до цілковитої завершеності твору власноруч нагадує натхненних середньовічних капеланів і ремісників.

Першодрук:

«Крильце» обкладинки першого видання «Санаторію під Клепсидрою», Варшава, 1937 [текст був опублікований анонімно, однак, вірогідно, написаний самим Шульцом].

Перевидання:

Jerzy Ficowski, Okolice sklepów cynamonowych. Szkice, przyczynki, impresje, Kraków 1986, s. 62—63 [у цьому виданні див. докладні пояснення].

У майстернях польських письменників і вчених

Моєю найближчою книгою буде збірка з чотирьох оповідань. Тема — як зазвичай — неважлива і складна для викладу. Сам я маю на свій ужиток певне ніщо, яке не говорить власними назвами. Скажімо, тема одного з цих оповідань має запозичену у Йокаї[1] назву «Marsz za porte-épée».

Невідомо, що за такого способу кристалізації змісту назвати темою. Властивою темою, себто остаточною сировиною, яку знаходжу в собі без жодного втручання волі, є певний динамічний стан, цілковито ineffabilis і цілковито несумісний із засобами поезії. Попри те, він має виразно окреслений клімат, який чітко визначає ґатунок змісту, що осідає й нашаровується на ньому. Що більший той безтілесний зв’язок є ineffabilis, то більша його поглинальна здатність, тим виразніша тропіка і тим сильніша спокуса прищепити його на матеріалі, в якому б він реалізувався. Наприклад, першим зародком моїх «Птахів» було якесь мерехтіння шпалер, яке пульсувало в темному полі зору — нічого більше. Це мерехтіння мало, однак, високий потенціал можливих змістів, величезну репрезентативність, споконвічність, претензію на втілення в собі світу. Першим ядром «Весни» був альбом з марками, що випромінював у центрі поля зору, мерехтів нечуваною силою алюзій, атакував зарядом змісту, про який можна було здогадуватися.

Той стан, яким би убогим не був його зміст, дає мені почуття необхідності, повноваження до оповіді, упевненість у легальності всього процесу. Без цього фундаменту я був би кинутий на поталу сумнівам, мав би відчуття омани, випадковості й неавтентичності того, що творю.

Мене тепер спокушають усе невимовніші теми. Парадокс, напруженість між їхньою невимовністю і швидкоплинністю та універсальністю претензії, прагненням до втілення «всього» — це найсильніше творче піднесення.

Коли ці оповідання будуть готові до друку, я ще не знаю. Неспроможність до експлуатації крихт і залишків часу змушує мене відкласти остаточне їх завершення на вакації.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1939, nr 17 [текст є відповіддю на анкету часопису: назва є одночасно назвою рубрики, в якій було поміщено цю відповідь].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Republika marzeń…, s. 63—64 (Zapowiedź).

Мітологізація дійсності

Суттю дійсності є сенс. Що не має сенсу, не є для нас дійсним. Кожен фрагмент дійсності живе завдяки тому, що бере участь у певному універсальному сенсі. Старі космогонії виражали це сентенцією, що на початку було слово. Неназване не існує для нас. Назвати щось означає включити його в якийсь універсальний сенс. Ізольоване, мозаїчне слово — це пізній витвір, це вже результат техніки. Первослово було маячінням, яке кружляло довкола сенсу світла, було великою універсальною цілістю. Слово в нинішньому, поточному значенні — це вже тільки фрагмент, рудимент якоїсь давньої всеосяжної, цілісної мітології. Тому воно прагне до відрощування, відроджування, до відновлення повноти сенсу. Життя слова полягає в тому, що воно пнеться, пружинить до тисячі поєднань, як почетвертоване тіло вужа з легенди, частини якого шукають одна одну в темряві. Цей тисячократний та інтегральний організм слова, розірваний на окремі вирази, звуки, поточну мову, в цій новій формі перейшов до нас уже як орган порозуміння, пристосований до потреб практики. Життя слова, його розвиток стали на новий шлях — на шлях житейської практики, підлягли новим правилам. Але коли накази практики послаблюють свої вимоги, коли слово визволяється з-під цього примусу, залишається наодинці з собою і повертає собі власні права, тоді в ньому відбувається регресія, протилежний напрямок руху, тоді воно прямує до давніх зв’язків, до відновлення у сенс — і таке прямування слова до материзни, його тугу за поверненням, тугу за словесною правітцівщиною, називаємо поезією.

Поезія — це короткі поєднання сенсу між словами, несподіване відроджування первинних мітів.

Оперуючи поточним словом, ми забуваємо, що маємо справу з фрагментами давніх і вічних історій, що, наче варвари, будуємо наші домівки з уламків скульптур і статуй богів. Щонайтверезіші наші поняття й визначення — це далекі похідні від мітів і давніх оповідей. Немає серед наших ідей анічого, що не виринуло б із мітології — не було би перетвореною, перевтіленою мітологією. Найпервісніша функція духу — це байкарство, це творення „історій”. Рушійною силою людського знання є переконання, що на межі своїх досліджень воно прийде до розуміння довершеного сенсу світу. Воно шукає його на вершині своїх штучних спинань і риштувань. Але елементи, що використовуються знанням для будування, вже були колись уживані, вже походять із забутих і розбитих „історій”. Поезія розпізнає ті втрачені сенси, повертає словам їхнє місце, поєднує їх згідно з давніми значеннями. У поета слово ніби опам’ятовується, повертається до свого сутнісного сенсу, розквітає і спонтанно розвивається за своїми власними законами, віднаходить свою цілість. Тому будь-яка поезія — це мітологізування, прямування до відтворення мітів про світ. Мітологізування світу не завершене. Цей процес лишень загальмовано розвитком знання, зіштовхнуто в бічне річище, де він живе, не розуміючи свого сутнісного сенсу. Але й знання — це ніщо інше, як будування міту про світ, позаяк міт закладений уже в самих елементах знання, і ми взагалі не можемо вийти за межі міту. Поезія доходить сенсу світу навмання, дедукційно, за допомогою великих і сміливих скорочень та наближень. Знання прямує до того ж індукційно, методично, беручи до уваги весь матеріал досвіду. По суті, й одна, й друге ведуть до того самого.

Людський дух невтомно коментує життя за допомогою мітів, „осенсовлює” дійсність. Саме слово, залишене собі, гравітує, тяжіє до сенсу.

Сенс — це первень, що веде людство до процесу дійсності. Він — абсолютна даність. Його не можна вилучити з інших даностей. Не можна пояснити, чому щось видається нам змістовним. Процес „осенсовлення” світу тісно пов’язаний зі словом. Мова — це метафізичний орган людини.

Однак із плином часу слово черствіє, усталюється, перестає бути провідником нових сенсів. Поет повертає словам провідництво за допомогою нових поєднань, що виникають під час словозбору. Математичні символи слугують для виходу слова на нові обрії. Так само образ є похідною від первинного слова, слова, котре ще не було знаком, а лише мітом, історією, сенсом.

Зазвичай вважаємо слово тінню дійсності, її відображенням. Слушнішим було би протилежне твердження: дійсність є тінню слова. Філософія — це, властиво, філологія, це глибоке, творче дослідження слова.

Першодрук:

„Studio” 1936, nr 3—4.

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania. Wybór esejów i listów, oprać. Jerzy Jarzębski, wyd. 2 przejrzane i uzupełnione (BN, seria I, nr 264), Wroclaw 1998, s. 383—386.

До Вітольда Ґомбровича

Ти хотів би мене заманити, дорогий Вітольде, на арену, оточену з усіх боків цікавістю натовпу, хотів би побачити мене, розлюченого бика, в гонитві за роздмуханою накидкою пані докторової, її легкий пеньюар пурпурового кольору має слугувати Тобі покривалом, за яким мене підстерігає лезо Твого меча.

Треба було, мій дорогий, використати лютіший колір, отруйнішу стрілу, отруту, міцнішу, ніж слина пані докторової з Вільчої. Треба було підсунути мені якусь розумнішу пані докторову, привабливішу, котру варто було би підняти на роги. Ти дещо переоцінюєш мою чутливість, натякаючи мені на цю маріонетку, напхану ганчір’ям. Старий, пересичений бик, навіть за найбільшого бажання я не можу зробити більше, як нахилити голову й поглянути грізним, налитим кров’ю оком з-поміж паль, якими Ти мене нашпигував. На жаль, мені бракує шляхетного вогню і тієї сліпої й божевільної стрімкості, яка понесла б мене, за Твоїм задумом, у блискучу атаку. А Ти вже заздалегідь визначив мені лінію, закрив і оточив бічні дороги, щоби вкинути мене на саму середину арени. Від самого початку Ти вселив у мене відразу до основної гри, підготував публіку, облаштував акустику місця, докладно окреслив, чого від мене очікують. А що, якби я, всупереч конвенціям, виявився биком без честолюбства й амбіцій у душі, якби злегковажив нетерплячістю публіки і відвернувся спиною від пані докторової з Вільчої, до якої Ти мене підштовхуєш, і дивився б на Тебе з войовничо піднятим хвостом? Не для того, аби повалити Тебе з ніг, шляхетний Тореадоре, а для того, аби підняти Тебе на спину, — якщо це не прояв манії величі, — і винести поза межі арени, її правил і кодексів.

Але я, — щоби докладно це пояснити, — не вірю у святий кодекс арен і стартів, легковажу ним і маю його за ніщо — байдуже, що Ти, захоплений ним, забезпечив його тили блискучими вигуками й коментарями — це справді дивне богослужіння, яке піднімається вище предмета свого культу в пустощах і вивертах іронії!

Отож Ти погодишся, дорогий Вітольде, щоби ми відмінили оту цікаву кориду і, покинувши розпороту маріонетку на піску, залишивши за плечима гул розчарованої публіки, пліч-о-пліч попрямували — бик і його тореадор — до виходу, на свободу, вільною ходою — занурені в інтимну розмову, ще не перетнувши останніх ярусів театру.

Але ні, що за парадокс! Ти захищаєш думку загалу та її резонансну акустику! Чим насправді є акустика форумів і арен, які істини й аргументи мають у ній право голосу і звідки береться це неспростовне оскарження, спрямоване до наших сердець і переконань? Яка це частина нашого єства біжить йому назустріч, повна схвалення і притакування, всупереч своїм справжнім переконанням? Ти обожнюєш і цінуєш популярний жарт, жарт натовпу, жарт, що долає супротивника попри його правоту й аргументи, прирікаючи його бути висміяним, вибиваючи зброю з його рук без принципового схрещення шпаг? Тебе приваблює безпосередній ефект, негайна, позалогічна солідарність усіх дружин докторів з Вільчої, оплески всіх простачків, обивателів, невігласів? Більше того, Ти з власної глибини з подивом спостерігаєш за піднесенням спонтанного схвалення і солідарності з чимось, що Тобі, у глибинному сенсі, чуже й вороже? Отож те, що Тобі видається доступною, понадіндивідуальною владою, є лише слабкістю Твоєї натури. Це притакує натовп, що живе всередині нас, дорогий Вітольде, — натовп, що покутує і коріниться у нас, бурмотить, приглушує наші справжні переконання і конвульсійно піднімає наші долоні для бездумних аплодисментів. Це стадні рефлекси, які затьмарюють нам ясність думки, впроваджують архаїчні і варварські способи мислення, арсенал атавістичної, подоланої логіки. Цей жарт апелює у Тобі до натовпу, впевнений, що рефлекторно вирине в Тобі — темний і невисловлений, як дресирований ведмідь на звук циганської дудочки.

Пані докторова з Вільчої! Ти хотів сплутати мої лави, ввести сум'яття в мої почуття, ставлячи переді мною в ролі антагоністки представницю сконсолідованої, солідарної, потужної корпорації, визначаючи лінію нашої гри одразу на передньому краї бойових дій? Ти хотів хитрістю заманити мене на сумнівні терени, так добре Тобі знайомі, де стрілка компасу наших почуттів починає хибно кружляти, полюси моральних вказівників змінюють свої позначки в незрозумілій амбівалентності, а ненависть і любов утрачають свою однозначність у великому, загальному конфузі? Ні, ні, дорогий Вітольде, я звільнився від цього, я вже вмію протистояти цьому великому конфузові, відокремлювати і розділяти, що до чого належить. Я, певна річ, поціновую і всією душею визнаю, що пані докторова має гарні стегна, але цей факт обмежую до притаманної йому сфери. Вмію запобігти тому, щоби захоплення ніжками пані докторової не переходило в абсолютно невідповідну царину. Й уся лояльність до цього захоплення не заважає мені в інтелектуальній сфері відчувати відверте презирство до її самовдоволеної тупості, до її примітивного мислення, до всієї тієї чужої мені й ворожої ментальності. Це справді так, і я щиро це визнаю: ненавиджу пані докторову з Вільчої — істоту, позбавлену будь-якої суті, дружину лікаря у чистій, дистильованій формі, шкільний взірець дружини лікаря, а навіть просто дружини… хоча в іншій, абсолютно окремій сфері мені складно встояти перед чаром її ніг.

Немає жодних сумнівів у тому, що ота мерехтлива амбівалентність, ота янусовість моєї істоти залежить від того, чи задивляюся я на пані докторову як власницю її ніг чи її інтелекту — це інтригує і змушує замислитися, спокушає до виведення філософських узагальнень, метафізичних перспектив. Скидається на те, що саме тут ми впіймали на гарячому одну з найголовніших антиномій людської душі, намацали один із вібруючих метафізичних вузлів життя.

Я не прихильник легких спрощень, але поки психологія докладніше з’ясує ці проблеми, пропоную прийняти за тимчасове пояснення, що наша статевість разом з її ідеологічною аурою належить до іншої епохи розвитку, ніж наша розумність. Узагалі-то гадаю, що наша психіка неоднорідна за ступенем розвитку різних сфер, і її антиномії та суперечності намагаються пояснити себе одночасним співіснуванням та перехрещуванням багатьох систем. Це джерело дезорієнтуючої багатовекторності нашого мислення.

Я навмисно зійшов на терен статевості, позаяк під тиском життєвої практики ми віддавна звикли до її виокремлення, до вирішення її проблем за окремим рахунком. У цьому аспекті багатошаровість нашої психіки особливо очевидна. Менш очевидною вона є в загальній сфері моральних, біологічних і товариських оцінок, і тут я вклинююся у Твою найхарактернішу домінанту. Мені відома Твоя особлива дражливість щодо цього пункту, Твій відверто патологічний (і тому творчий) неспокій. Це хворобливий пункт, в якому Твоя надчутливість сягає вершини, це Твоя ахіллесова п’ята, яка Тобі свербить і чешеться, мовби з цієї п’яти мав проклюнутися новий орган, якась нова рука, вправніша від попередніх. Спробуймо обмежити і відокремити це особливо болісне і дратівливе місце, спробуймо його хірургічно локалізувати, хоча воно переноситься й розгалужується на всі боки. Мені здається, що Тебе непокоїть і збиває з пантелику факт існування якогось неписаного кодексу цінностей, якоїсь анонімної мафії, якогось consensus omnium, що уникає контролю. За офіційними цінностями, які приймаємо і визнаємо, криється якась неофіційна, але потужна змова, невловна й підпільна система — цинічна та аморальна, ірраціональна й саркастична. Ця система (адже вона цілковито має риси послідовної системи) вводить свої санкції на зрадливість збоченої жінки, встановлює парадоксальні ієрархії, надає нищівної сили пласкому жартові, огортає нас владою солідарного сміху всупереч нашій волі і нашим переконанням. Ця невловна, ніде не зафіксована система, що ніби проникає поміж частинками наших оцінок, ухиляється від відповідальності і не надається спробам її затримання й фіксування, — неурочиста й несерйозна, вражаюча потужною зброєю глузування, — за самою своєю суттю є явищем бентежним і винятковим. Не певен, чи взагалі хто-небудь може протистояти захопленню нею.

Вважаю великою заслугою, що Ти вперше наштовхнув на ці проблеми наші думки й почуття. Якщо не помиляюся, Тобі першому вдалося вистежити дракона в його тисячних укриттях і досягнути його на відстані простягнутої руки. Вже зараз я хотів би віддати Тобі пальму першості як майбутньому вбивці потвори. Бо оту анонімну систему я вважаю злом, яке треба перемогти. Тому мене турбують Твої занадто тривалі змови з ним. Твої багатослівні шепотіння й перемовини, вся Твоя дволика й складна політика. Заради Бога, отямся! Прозрій! Зрозумій нарешті, де ворог, а де приятель! Ти, обраний убивце дракона, завжди оснащений потужними засобами вбивства, Ти, з Твоїм чутливим нюхом, що вистежує ворога в його найглибшому сховку, — схопи його нарешті своїми іклами, переверни його в пащі, двічі клацнувши зубами, й загризи його, задуши, перегризи йому горлянку!

Ні, Вітольде, я вірю в Тебе. Ти просто зачаровуєш його своїми магічними рухами, лестиш йому, гіпнотизуєш і знерухомлюєш у позі вічного ідола, яку йому приписуєш. Ну що ж, я буду в цьому Твоїм секундантом. Нумо посадовимо її на трон, пані докторову з Вільчої, — осанна, осанна, — і бититемо поклони. Нехай вона надимається, нехай вип’ячує білий живіт, лускає від пихи — пані докторова з Вільчої, одвічний ідол, пристань усіх наших прагнень, осанна, осанна…

Коли вона отак сидить — сп’яніла, вийшовши зі своїх берегів, з блакитними очима, які дивляться повз нас і нас не бачать, — давай проаналізуємо її обличчя, обміркуємо його вираз, опустимо зонд на дно цього незбагненного обличчя.

Кажеш, що це обличчя життя? Кажеш, що не тільки ми, розумніші й кращі, маємо право насміхатися з пані докторової, але й вона також має таке саме право на глузування, погорду й насміхання. Стаєш на бік нижчого супроти вищого. Намагаєшся скомпрометувати наші старання, ставлячи нам перед очі масивне тіло докторової і солідаризуючись з її тупим реготом. Стверджуєш, що захищаєш в її особі вітальність і біологію від абстракції, від нашої відірваності від життя. Якщо біологія, Вітольде, то це хіба що її сила інерції, якщо вітальність, то це хіба що її пасивна тяжка маса.

Але попереду біології йде думка, експеримент, творче відкриття. Це ми є войовничою біологією, біологією підкорення, це ми насправді вітальні.

Не смійся. Я знаю, про що Ти думаєш, якої Ти невисокої думки про наше життя. І мені це боляче. Порівнюєш його з життям докторової з Вільчої, яке видається Тобі реальнішим, міцніше закоріненим, тоді як ми літаємо попід хмарами, віддаємось у владу примарі під тиском сотень атмосфер нудьги, дистилюємо наші майже нікому не потрібні творіння. Нудьга, Вітольде, благодатна нудьга! Це наш високий аскетизм, який не дозволяє нам бути присутніми на звабливих святах життя, це непідкупність нашого смаку, наша присяга новим і невідомим стравам.

Дозволь на завершення у двох словах сказати Тобі, де б я хотів Тебе бачити, де Твоє справжнє місце і Твоя справжня позиція напоготові. В Тобі є матеріал на великого гуманіста. Чим же іншим є Твоя патологічна чутливість на антиномію, якщо не тугою за універсалізмом, за гуманізацією недолюдських обширів, за знесенням вузьких ідеологій та анексією їх на користь великої єдності. Не знаю, якими шляхами Ти дійдеш до цього, але думаю, що в цьому є позитивний сенс і санкція на Твої починання, які дотепер були цькуванням і триманням під прицілом звіра з отих півлюдських хащ.

Вітаю Тебе, Твій

Бруно Шульц

Першодрук:

»Studio” 1936, nr 7 [цей текст був опублікований разом із двома квазі-листами Вітольда Ґомбровича (1904—1969): List otwarty do Brunona Schulza i Do Brunona Schulza].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 484—490 (лист Шульца) та s. 482—483 i s. 490—493 (листи Ґомбровича) [на тему контактів Шульца з Ґомбровичем див., зокрема, в Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 165].

Бруно Шульц до Ст. І. Віткевича

Початки мого малювання губляться у мітичній імлі. Я ще не вмів говорити, а вже вкривав усі папери й береги газет кривулями, що привертали увагу оточення. Спочатку це були лише візниці з кіньми. Процедура їзди з візницею видавалася мені сповненою значущості й таємничої символіки. Близько шостого, сьомого року життя у моїх малюнках постійно знову повертався образ брички з піднятою будою, запаленими ліхтарями, що виїжджала з нічного лісу. Цей образ належить до залізного капіталу моєї фантазії, він є якимсь вузловим пунктом рядів, що відходять углиб. До сьогоднішнього дня я не вичерпав його метафізичної наповненості. Вигляд візничого коня донині не втратив для мене сили захоплення й збудження. Його шизоїдальна анатомія на всіх кінцях кутів, вузлів, суків і виступів залишилася ніби затриманою в момент свого розвитку, коли прагнула ще більше розростися й розгалузитися. Та й самий візок — це шизоїдальний витвір, що виникає з тієї самої анатомічної засади — багаточленний, фантастичний, зроблений з вигнутих, як плавники, блях, з конячої шкіри й величезних коліс-калатал.

Не знаю, як у дитинстві ми доходимо до певних образів, що мають для нас вирішальне значення. Вони відіграють роль тих розчинених ниток, довкола яких формується для нас сенс світу. До таких образів у мене також належить образ дитини, яку батько несе крізь простори неосяжної ночі і яка розмовляє з темрявою. Батько притуляє її, ховає в обіймах, захищає від стихії, що постійно промовляє, але для дитини ці обійми прозорі, ніч настигає її в них, і, попри пестощі батька, дитина постійно чує страхітливі переконання ночі. І, виснажена, повна фаталізму, вона відповідає на допити ночі з трагічною готовністю, цілковито віддана великій стихії, від якої не втекти.

Є змісти, ніби призначені нам, приготовані, що чекають на нас на самому вступі у життя. Так я у віці восьми років сприймав баладу Ґьоте з усією її метафізикою. Попри напівзрозумілу німецьку, я вловив, відчув сенс і, зворушений до глибини, плакав, коли мені мама її читала.

Такі образи становлять програму, визначають залізний капітал духу, даного нам дуже рано, у формі передчуттів і напівсвідомого досвіду. Гадаю, вся решта життя витрачається нами на те, щоби зінтерпретувати ці з’яви, переглянути їх у всьому змісті, який здобуваємо, провести крізь усі розпинання нашого інтелекту, на які нас вистачає. Ці ранні образи визначають мистцям межі їх творчості. Їхня творчість є дедукцією готових передумов. Потім вони вже не відкривають нічого нового, а тільки вчаться щоразу краще розуміти ще на вступі довірений їм секрет; їхня творчість є постійною екзегезою, коментарем до того єдиного вірша, що їм був заданий. Зрештою, мистецтво не розгадує цього секрету до кінця. Він залишається нерозв’язаним. Вузол, на який була зав’язана душа, — це не фальшивий вузол, який можна розплутати, потягнувши за кінець. Навпаки, він зав’язується щоразу міцніше. Ми маніпулюємо ним, досліджуємо напрямок ниток, шукаємо кінця, і з цих маніпуляцій народжується мистецтво.

На запитання, чи в моїх малюнках втілюється той самий сюжет, що й у прозі, я відповів би ствердно. Це та сама дійсність, але різні її відтинки. Матеріал, техніка діють тут за принципом селекції. Своїм матеріалом малюнок окреслює тісніші межі, ніж проза. Тому вважаю, що у прозі я висловився повніше.

Від запитання, чи зумів би я філософськи інтерпретувати «Цинамонові крамниці», найохочіше волів би ухилитися. Гадаю, що раціоналізація бачення речей, які причаїлися у творі мистецтва, має прирівнюватися до демаскування акторів, бачитися як кінець гри, як зубожіння проблематики твору. Не тому, що мистецтво — це логогриф з потаємним ключем, а філософія — той самий логогриф, але розгаданий. Різниця глибша. У творі мистецтва ще не обірвана пуповина, що з’єднує його з цілісністю нашої проблематики, у ньому ще нуртує кров таємниці, кінці художніх засобів поринають у ніч, що довкола, і повертаються звідти, сповнені темних флюїдів. У філософській інтерпретації ми отримуємо вже тільки витіснений з цілісності проблематики анатомічний препарат. Попри те, я сам цікавий, як у дискурсивній формі звучало би філософське кредо «Цинамонових крамниць». Це радше була би спроба опису створеної там дійсності, ніж її узасаднення.

«Цинамонові крамниці» дають певний рецепт дійсності, визначають певний тип субстанції. Субстанція їхньої дійсності перебуває у стані невтомної ферментації, брунькування втаємниченого життя. Немає предметів мертвих, твердих, обмежених. Усе виходить поза свої межі, лише тимчасово існує в якійсь формі, щоби за першої нагоди її покинути. У звичаях, у способах існування цієї дійсності виявляється певного роду засада — панмаскарад. Дійсність прибирає певних форм лише для вигляду, для жарту, для гри. Хтось є людиною, а хтось — тарганом, але ця форма не сягає суті, — це лише роль, прибрана тимчасово, лише шкіра, яку за мить буде скинуто. У цьому закладено певний крайній монізм субстанції, для якої окремі предмети є лише масками. Життя субстанції полягає у використанні невизначеної кількості масок. Така мандрівка форм є суттю життя. Тому з цієї субстанції випромінює аура якоїсь паніронії. Там постійно відчутна атмосфера лаштунків, зворотного боку сцени, де актори, скидаючи костюми, сміються з пафосу своїх ролей. У самому факті конкретного існування наявна іронія, насмішка, мова на зразок блюзнірства. (У цьому, мабуть, є певний зустрічний момент між «Крамницями» і світом Твоїх малярських та сценічних композицій).

У чому сенс цієї універсальної дезілюзії — не можу сказати. Але переконаний, що її не можна було би знести, якби вона не знаходила відшкодування в якомусь іншому вимірі. Нам якось вдається отримувати глибоке задоволення від такого вивільнення тканини дійсності, і нас зацікавлює таке банкрутство реальності.

Говорилося про деструкційні тенденції книжки. Можливо, що з огляду на певні усталені цінності — це так. Але мистецтво оперує у доморальній глибині, в пункті, де цінність є лише in status nascendi.

Мистецтво — як спонтанне висловлювання життя — ставить завдання перед етикою — не навпаки. Якби мистецтво мало лише підтверджувати те, що коли-небудь вже було усталене, — воно було б непотрібне. Його роль — бути зондом, запущеним у безіменне. Митець — це апарат, що реєструє процеси у глибині, де створюється цінність.

Деструкція? Але ж факт, що саме цей зміст став твором мистецтва, означає, що ми його схвалюємо, що наші спонтанні глибини висловилися на його користь.

До якого літературного роду належать «Цинамонові крамниці»? Як їх класифікувати? Вважаю «Крамниці» автобіографічною повістю. Не тільки тому, що вона написана від першої особи і що в ній можна віднайти певні події й переживання з дитинства автора. Це автобіографія, або, радше, духовна генеалогія, генеалогія kat’ exochen, позаяк являє духовний родовід аж до тієї глибини, де він криється в мітології, де губиться в мітичному маячінні. Я завжди відчував, що коріння індивідуального духу, котре сягає досить далеко вглиб, губиться в якомусь мітичному пристановищі. Це остаточне дно, поза яке вже неможливо вийти.

Подібну реалізацію цієї думки я знайшов пізніше в «Історіях Якова» Т. Манна, де вона розвинута в монументальному масштабі. Манн показує, як на дні всіх людських подій, якщо їх вилущити з оболонки часу й кількості, з’являються певні прасхеми, «історії», на підставі яких ці події формуються у багатьох відтвореннях. У Манна це біблійні історії, вічні міти Вавілонії та Єгипту. Я намагавсь у моєму скромнішому масштабі віднайти власну, приватну мітологію, власні «історії», власний мітичний родовід. Подібно до того, як античні виводили своїх предків з мітичних шлюбів із богами, я зробив спробу встановлення для себе якоїсь мітичної генерації предків, фіктивної родини, з якої виводжу свій справжній рід.

У певному сенсі ці «історії» для мене правдиві, репрезентують мою манеру життя, мою особливу долю. Домінантою цієї долі є глибока самотність, відокремленість від подій щоденного життя.

Самотність — це той чинник, який призводить до ферментації дійсності, до збовтування осаду постатей і кольорів.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1935, nr 17 [текст є квазі-листом Шульца, написаним взимку з 1934 на 1935 рік; у цьому ж числі часопису було опубліковане інтерв’ю з ним Станіслава Іґнаци Віткевича — нарис, який був першою спробою інтерпретації графічних робіт автора з циклу Xięga Bałwochwalcza].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 474—479 (текст Шульца) та s. 469—473 (текст Віткевича) [на тему знайомства Шульца з Віткевичем див. у Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 163].

Післямова до польського перекладу «Процесу» Франца Кафки

Лише кілька невеличких оповідань побачили світ за життя Кафки. Небувале почуття відповідальності, найвища релігійна міра, з якою він пов’язував свою творчість, не дозволяли йому зупинятися на жодному досягненні, наказували підкидати твір за твором його натхненній і щасливій творчості. Лише невелике коло приятелів уже тоді розуміли, що тут дозріває творець великого формату, котрий сягає остаточних завдань, береться за вирішення найглибших проблем існування. Творчість була для нього не самоціллю, а шляхом до здобуття найвищої істини, до віднайдення властивої життєвої дороги. Трагедією цієї долі є те, що життя, яке з відчайдушною пристрастю пнеться до світла віри, не знаходить її і втікає у темряву. Цим пояснюється заповіт передчасно померлого, в якому він прирікає на знищення весь свій літературний доробок. Макс Брод[2], котрого Франц Кафка призначив виконавцем свого заповіту, всупереч такій останній волі, вирішує опублікувати врятовану частину його літературної спадщини в низці томів, які визначають позицію Кафки поміж репрезентативними духами покоління.

Уся ця багата й інтенсивна творчість, від самого початку готова і зріла, з найперших хвилин була натхненним звітом і свідченням зі світу глибинного релігійного досвіду. Погляд Кафки, раз і назавжди занурений у позабуттєвий, релігійний сенс існування, — з ніколи не заспокоєною допитливістю проникає у структуру, організацію, найглибші закони цієї прихованої дійсності, перетинає пограничні виміри, де людське життя поєднується з божественним існуванням. Він є співцем і прихильником божественних законів, співцем насправді дивним. Найбільший цинік і сатирик не зміг би змалювати цей світ у такій карикатурній деформації, у таких позірно компрометуючих й абсурдних формах. Величність божественних законів, за Кафкою, не може бути передана інакше, як силою людського заперечення. Ці закони є настільки позалюдські, настільки віддалені від будь-яких людських категорій, що мірою їхньої величі стає сила несприйняття, спротиву і стихійної критики, яку людина протиставляє цим високим інстанціям. Як же інакше могло би реагувати людське існування на узурпацію цієї влади, як не протестом, нерозумінням, нищівною критикою?

Такій нищівній критиці герой «Процесу» піддає всю організацію «судової влади» під час першого судового слухання. Він атакує її пристрасно, розгромлює з позірним успіхом, від ролі звинувачуваного переходить до ролі звинувачувача. Позірне жахання суду, його відступ і безпорадність, що демонструють повну невідповідність цієї сили людським категоріям, розпалюють зухвалість і реформаторський ентузіазм героя. Так реагує людське захоплення на вторгнення цієї влади, на конфронтацію з нею: підвищеною самооцінкою, отією античною hybris, котра є не причиною, а побічним продуктом Божого гніву. Юзеф К. відчуває себе в сотні разів вищим за суд, чиї можливі змови й махінації сприймає з відразою і презирством. Протиставляє їм державні інтереси, цивілізацію, роботу. Сміховинне засліплення! Уся його вищість і правота не захистять його перед невблаганним просуванням процесу, який втручається в його життя ніби понад тим всім. Відчуваючи щоразу щільніше стиснуте довкруг себе кільце процесу, Юзеф К. не перестає мріяти про те, що все-таки можна його обійти, жити поза його межами, обманює себе тим, що йому вдасться таємно щось виграти в суду за допомогою жінок, які, як переконаний Кафка, є посередницями між людським і божественним, або за допомогою художника-жебрака, який може мати вплив на суд. У такий спосіб Кафка таврує й нестримно висміює проблематичність і безнадійність людських поривань стосовно божественних законів.

Помилкою Юзефа К. є те, що він наполягає на своїй людській правоті, замість того, аби беззастережно піддатися. Постійно перебуває у стані цієї наполегливості, нескінченно пише свою заяву, в якій, день по дні, намагається вичерпно сформулювати своє людське алібі. Усі ці намагання та «засоби закону» потрапляють у загадковий вакуум, не доходять до відповідних інстанцій, кружляючи довкола них. Спілкування людини з цим невідповідним, збочено-непостійним світом назавжди залишається непорозумінням, ухилянням, сліпим влучанням поруч.

у передостанньому розділі, який є ключем до всієї повісті, у проповіді тюремного капелана з’являється ще один аспект проблеми: це не закон переслідує безневинну людину, а людина все життя шукає «входу в закон», і насправді видається, ніби це закон переховувався від людини, захищав від неї свою недоступність і святість, передчуваючи блюзнірський замах і вторгнення людини. У прекрасній екзегезі капелана лінія оборони закону формулюється ним на грані софістики, заходячи у сферу підступу й цинізму — найскладнішого випробування, на яке може бути приречена любов до закону, найвища присвята, на яку вона спроможна.

У цій повісті Кафка показав втручання закону в життя людини, показав його ніби in abstracto. Не зробив цього конкретно, на підставі реальної, індивідуальної долі. Ми не дізнаємося до кінця, у чому полягала провина Юзефа K., не дізнаємося про ту форму істини, яку він мав утілити у своєму житті. Кафка показує лише атмосферу зіткнення людського життя з позалюдською, найвищою істиною, показує клімат і ауру цього зіткнення. Геніальне мистецьке досягнення цієї повісті полягає в тому, що для цих невловних і невимовних у засобах людської мови справ Кафка знайшов своєрідну адекватну тілесність, якийсь замінний матеріал, на котрому він вибудовує структуру проблеми і доводить її аж на найдрібніших деталях.

Пізнання, розуміння й проникнення, які Кафка намагається тут висловити, не належать лише йому, — вони є спільною спадщиною містики всіх часів і народів, яка завжди висловлювала їх засобами суб’єктивної, випадкової мови, метафоричної мови окремих езотеричних товариств і шкіл. Тут уперше за допомогою поетичної магії була створена якась паралельна дійсність, якесь поетичне тіло, на якому демонструються ці справи — щоправда, не ґрунтовно, але так, що навіть невтаємничений може відчути тремтіння й подих їхньої далекої величі, відчути, що йому даний певний поетичний адекват їхнього глибокого переживання.

У цьому й полягає метод Кафки: створення паралельної, двійникової, замінної і, властиво, безпрецедентної реальності. Цього двійникового характеру своєї реальності він досягає за допомогою особливого псевдореалізму, вартого окремого дослідження. Кафка напрочуд чітко бачить реалістичну поверхню дійсності, майже напам’ять знає її жестикуляції, всю зовнішню техніку подій та ситуацій з їхніми поєднаннями й переплетеннями, але все це для нього тільки нетривка шкіра без коріння, яку він знімає, наче делікатну паволоку, накладаючи на свій трансцендентний світ, трансплантуючи у свою реальність. Його ставлення до дійсності наскрізь іронічне, зрадливе, сповнене злої волі — ставлення престидижитатора до свого апарату. Він лише симулює докладність, серйозність, ретельну точність цієї реальності, щоби цим її ще більше скомпрометувати.

Книги Кафки — це не алегоричний образ, трактат чи екзегеза доктрини, — це самостійна поетична реальність, опукла, замкнена з усіх боків, самодостатня і самовдоволена. Поза своїми містичними алюзіями та релігійними інтуїціями твір живе своїм власним поетичним життям — багатозначний, непояснюваний, який не можна вичерпати будь-якими інтерпретаціями.

Ця повість, рукопис якої М. Брод отримав від автора 1920 року, незавершена. Кілька фрагментарних розділів, які мали міститися перед останнім розділом, він вивів із повісті, керуючись переконанням Кафки, що цей процес in idea є незавершений і що його подальші перипетії вже нічого суттєвого не внесли б до головної суті справи.

Першодрук:

Franz Kafka, Proces, przełożył Bruno Schulz, Towarzystwo Wyd. „Rój”, Warszawa 1936.

Перевидання:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 440—445 [на тему «Післямови» див. коментар Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 161; Фіцовський припускає, що перекладачем «Процесу» був не Шульц, а його наречена Юзефіна Шелінська].

«Акації квітнуть»

Про цю повість часто говориться, що автор замкнув у ній «усе життя», «частку життя», всю «людську долю — від народження до смерті». По суті, вона містить кілька або кільканадцять показових епізодів, певну кількість реалістичних скорочень, поєднаних між собою лініями так званого сенсу, ідеї, розв’язки, або ж епізодів, так підібраних і згрупованих, що вони замикаються у якійсь символічній фігурі. Зрозуміло, що таку «фігуру» можна отримати лише завдяки певному обмеженню життєвого матеріалу, що її можна презумптивно досягнути на основі довільно вибраних елементів життя, — і вже через це не можна говорити про «все життя». В одних письменників такий вищий сенс дистилюється з реалістичного м’якуша ніби сам у собі, в інших повістях сам автор включається у цей процес, допомагає усіляким акушерством — своїми власними розважаннями. В обох випадках виокремлення «символічної фігури» зі змісту нарації є найбільшою художньою вартістю повісті.

У традиційній повісті завжди зберігається різниця між подвійною логікою — автономною логікою реалістичного матеріалу та логікою глибшого сенсу, авторської надбудови, — і в незначних переходах від однієї логіки до іншої, в їхньому суголоссі, переплетенні й розходженні полягає оригінальна гра символами, яка надає чарівності творам такого штибу.

Своєрідною оригінальністю книги Дебори Фоґель і тим, що дезорієнтує читача, що ніби вибиває в нього ґрунт з-під ніг, є повний розрив з такою символічною формою, з таким принципом традиційної повісті. Авторка не має почуттів ані поваги до поодиноких подій, до індивідуальних доль і характерів, не потребує реалістичного матеріалу для ілюстрування сенсу, який вона відкрила в житті. Їй не властиві стани безпосередньо особистих переживань з усією їх індивідуальною конкретністю, — вона надає їм право голосу лише тоді, коли вони пройдуть крізь тисячі сердець, коли перетворяться на знебарвлені, знеособлені і взірцеві, зазнають певної циркуляції, набудуть анонімної, затертої і банальної форми. Авторка визнає їх і приймає лише на тому рівні, на якому вони стають притаманними кожному — вуличному перехожому, дівчині з журналу чи хлопцеві з бару. Це ніби перевірка їхньої реальності, коли вони можуть бути використані як текст для музики вуличної пісеньки.

У цій книзі немає індивідуального героя — є анонімний натовп ляльок, манекенів з перукарських вітрин, перехожих у штивних циліндрах, манікюрниць і офіціантів, загублених і заплутаних у механізмі міста, в «ходінні вулицями», безликих та безособових постатей.

Цей аспект людини, деградованої до пішака, до механічної фігурки, до дверної клямки з циліндром, авторка поєднує з конструктивістською візією світу, підказаною сучасним образотворчим мистецтвом. Це, як можна припустити, останній наслідок урбанізму, якась транспозиція статистики, закону великих чисел, сучасної атомістики на життя, на біологію великих людських скупчень. У цій деградації, у цій відмові від індивідуальності наявний якийсь спінозівський патос, якась монументальна, меланхолійна згода на механізм, якесь злиття з детермінізмом, що майже перемагає його. У цьому світі людських атомів, що рухаються за давно встановленими законами, немає місця для індивідуальних доль — існують лише типові долі, одвічно стабілізовані рухи, циклічно повторювані фази. Довкола цих манекенів, загублених у пустелі вулиць, постає патетичний світ геометрії, мас і тягарів: «Частинки білого, повного простору» з’являються у цій повісті і трактуються як події; стіни виступають тут «густі, як туга і як спека». Стіни: «ще біліші, ніж насправді, в дні, зліплені з сірого неба й очікування…». Ми перебуваємо неначе в сюрреалістичному пейзажі, обмеженому пласкими будинками без вікон, фігурами реклам і вивісок, під картонним лакованим небом, у пізньому й герметичному світлі. Цей світ кольорів, матеріалів, примітивних етикеток і вивісок, металів і геометричних мас, що живе за законами якогось власного календаря, є втіленням рухомих декорацій життя, вираженням його сенсу через чергові фази трансформацій, коливанням та поверненням одвічних справ людських сердець. На рахунок цих безликих манекенів, що кружляють у картонному космосі книги, авторка списує банальну історію жіночого серця, списує її в переносному значенні, як звичайні й добре відомі речі, як рефрени вуличних шляґерів: якісь історії «назавжди розбитих сердець», «програних зі щастям справ, про які хотілось би забути дорешти, спогадами про які неможливо жити», «втрачені долі» й «невдалі любові», «очікування такого життя, коли все ще може статися» та вимушена згода на «просто все, що трапляється». Над усім цим простягається трагічна монотонність світу, вже сформованого й нерухомого.

Досвід авторки втілився в цій безособовій анонімній формі, пройшовши дистиляцію крізь банальну мелодію, крізь понуре і примітивне кліше. Авторка любить інтонацію й солодкість банальності, наче зів’ялий і пісний присмак останньої зрілості.

Це книга не для читання, вона наскрізь жіноча: жіноча у способі набуття досвіду та в чуттєвій матерії, і жіноча у своєму вегетативному ритмі, в екстракті космічних пульсувань і періодів, у коливаннях суті, узгоджених із ритмом всесвіту.

Окремі читачі і навіть рецензенти виявляли в цій книзі певні аналогії з «Цинамоновими крамницями». Таке спостереження не говорить про глибоке проникнення. По суті, ця книга є результатом зовсім інших й оригінальних світоглядних позицій.

Власний світогляд — не вигаданий, а вроджений, первневий, — на думку C. І. Віткевича, — є притаманним будь-якому досвідові, цей посаг справжній поет приносить із собою світові. Саме такий органічний світогляд просякає і вибудовує цю книгу. Можна сказати, що це шкільний приклад поетичного світогляду, реалізованого за допомогою мінімуму зовнішнього матеріалу. Авторка не має таланту реаліста, набуття матеріалу для ілюстрування своїх тез ставить її перед труднощами, які майже неможливо подолати, але якраз ці труднощі, цей спротив, ця шляхетна стриманість і неспроможність асимілювати зміст із зовнішнім світом гарантують прозорість її візії. Складається враження, що авторка не володіє такими другорядними рисами, як хитрість, спритність, пристосовництво, характерними для легкодоступних і пласких талантів — можливо, вона підкоряє читача не на лінії генерального наступу, а на окружній дорозі, ніби між іншим, мимоволі й ненавмисно. Може, вона не до кінця для нас переконлива, коли під космічний процес, під світовий механізм підкладає як текст свої сентиментальні формули жіночого серця, може, в цій абстрактній і анонімній формі динаміка її почуття неспроможна нас зворушити до глибини, але довкола цієї, може, й недосяжної, мети вона зібрала стільки нового й несподіваного змісту, стільки ненавмисних прозрінь своєї відмінної від будь-чиєї візії, що окружним шляхом таки виграла свою справу.

«Акації квітнуть» — це надзвичайно цікаве, оригінальне й нове досягнення саме тому, що для авторки цей твір був не експериментом, а необхідністю, підказаною їй усією її творчою натурою. Новаторство цієї книги полягає не в окремій деталі, не в новому варіанті старих засобів, а в самій субстанції цієї прози, в самому способі нарації. Традиційна проза, як відомо, керується загальним правилом, що світ відбувається, усталюється, розвивається, рухається до якогось результату. Проза Дебори Фоґель — це адекват назавжди готового, нерухомого й механізованого світу.

Рух тут є оманою, фантазією отих людей-клямок і людей-кеглів, нарація є тільки позірністю, трюком, що вільно пересувається поруч із трагічним світом цієї візії.

Текст книги доповнюють конгеніальні і дуже красиві сюрреалістичні ілюстрації Генрика Стренґа, чий багатий та оригінальний живопис ще маловідомий.

Першодрук:

„Nasza Opinia” 1936, nr 72 [текст є рецензією на книгу приятельки Шульца, письменниці Дебори Фоґель (1905—1942), що під цією самою назвою була опублікована у видавництві „Rój” (Варшава, 1935); Дебора Фоґель написала статтю «Бруно Шульц», присвячену художній творчості письменника, опубліковану у шведськомовному єврейському щомісячнику „Judish Tidskrift” 1930, nr 11; перевидання у перекладі зі шведської Анни Венґленської див.: Bruno Schulz 1892—1942. Katalog — pamiętnik wystawy „Bruno Schulz. Ad memoriam” w Muzeum Literatury im. Adama Mickiewicza w Warszawie, pod red. Wojciecha Chmurzyńskiego, Warszawa 1995, s. 165; там само: s. 165—166 — див. коментарі Єжи Фіцовського].

Перевидання:

Bruno Schulz, Republika marzeń…, s. 59—62 [на тему знайомства Шульца з Деборою Фоґель див., зокрема, пояснення Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 169—170; там само: s. 170—174 — див. також перевидання кількох листів Фоґель до автора «Цинамонових крамниць»].

Нова книга Кунцевичевої

Не знаю, чому постійно й наполегливо нав’язується думка, що ця захоплива книга виросла з аури замисленості, проникливості й замріяності над старою, пожовклою сімейною фотографією. З дна цієї книги постійно дивляться на нас очі якоїсь малознайомої за життя тітки, оповитої тінню легенд і чуток, очі, що дивно спокушають до розгадки, до відкриття таємниці долі, дивного сенсу того життя, останній аромат якого випаровується з погляду цих очей.

Це портрет злої, плаксивої та істеричної жінки, яка все своє оточення отруює дивним ферментом злості й істерики, що з неї випромінює. Авторка досягає високої об’єктивності в зображенні цих обурливих витівок й усього цього арсеналу людської злості. Іноді ми не впевнені, чи авторка не створює сатиричний портрет. Вона не заощаджує для нас жодної негативної риси, не затушовує, не прикрашає, свідомо вступає в небезпечну гру, коли йдеться про героїню повісті: ризикує втратити симпатію читача, не розраховує на його людську прихильність і солідарність. Авторка натякає нам на інші речі, хоче, щоб ми більше в них побачили, створює для нас вищий тип істерички — такий собі синтез фурії та музи, адже Ружа є при цьому всьому великою індивідуальністю, котра не вміщається в межах буденності, в межах, заданих її середовищем. Вона випромінює якусь енергію, що підсилює життя довкола неї, розпалює його напрочуд інтенсивним вогнем, робить його вишуканим, прекрасним і палким. Поруч із нею життя підтягується до вищого формату, люди виходять поза свої межі, перевершують свої можливості. Є в ній пристрасть до величі, яка пориває, змінює оточуючих. Позірно дезорганізуючий фермент незадоволення й роздратованості, збудження й гарячковості виявляється творчим, набуває нового аспекту боротьби з нікчемністю і дріб’язковістю людей і справ. Ружа задихається в обмеженості свого життя, і її злість — це реакція, протест проти цієї обмеженості. У своїй помсті за нікчемність життя, відчуваючи в собі нищівну, деструктивну силу, вона ніколи не доходить до справжнього знищення. Не може діяти всупереч найвищому законові своєї натури, всупереч своїй суті — творчій і позитивній. Страждання спадають лише на неї — оточення завдяки їй стає сильнішим. Тут не треба керуватися звичайною схемою: груба шкіра, але золоте серце. Ні, Ружа справді погана. Цю її пристрасть до підсилення оточення, підтягування його до вищого ступеня можна навіть вважати виправданням її мук і роздратувань. Діалектика Кунцевичевої' залишає це питання відкритим — оскільки вона взагалі з якимось підступом показує двозначність і дражливість подібних проблем. Вона володіє даром розкриття дивної казуїстики життя. Під її пером проблеми загострюються до парадоксу, схеми руйнуються, вироджуються і виявляють схильність до переходу у власну антитезу. Що таке злість? Яка її роль в економіці людської енергії? Чи злість не може бути добротою, а доброта — злістю?

Загалом уся ця книга наскрізь замінована проблематикою, підкопана підземною мережею запитань. Такого чудового портрету негативної жінки, так глибоко базованого на знанні про людські особливості, підкріпленого стількома поверхами й шарами проблематики, що проникають аж углиб остаточних речей, ми ще не мали в нашій літературі. Кунцевичева знає всі таємні шляхи, круті перешийки та стежки злості, всі її маніфестації й вибухи; вона спостерігає і з великою майстерністю відтворює весь марний, знесилений підступ нещасливої, заплутаної самої в собі натури. Весь шар повісті, що ґрунтується на спогляданні й безпосередній психологічній інтуїції, насправді першокласний. Але розум, наділений такою спекулятивною пристрастю, як у Кунцевичевої, не може зупинитися на цьому суто описовому шарі, хоча хтозна, чи завдяки цьому книга не виграла б на суті й монументальності. Авторка спокусилася на більше, захотіла поставити психологічний діагноз «випадку», який непомітно перетворювався на філософську інтепретацію, доходячи до межових і остаточних справ. Реабілітація скиглійки відбувається дуже цікаво. Необхідно визнати, що вона не вийшла прозорою й вичерпною. Авторка уникла легкого оптимізму і спрощення, які тут їй загрожували. Ружа й після цього благословення залишається марнотною, замкненою і по суті поганою. Та стихійна сила, що в ній живе, залишається до кінця нерозгаданою й інтригуючою. Кунцевичева знає, що життєві питання не вирішуються просто, схематично, що завжди залишаються дріб’язки, доповнення, щілини, в яких гніздяться нові проблеми. Ця реабілітація є радше вторинним шаром повісті, результатом замислення над явищем Ружі. Однак цей шар надзвичайно майстерно вкомпонований у повість як свого роду рамкова фабула, що замикає книгу від початку до кінця й у вирішальних місцях укриває фундамент повісті своїми відногами. Цією рамковою акцією є історія останнього дня життя Ружі. В цей останній день увібгана вся біографія людини, і з цієї висоти зроблено перегляд, підбито баланс усього цього життя. Такий оповідний прийом дає авторці цілковиту незалежність від хронології, свободу в розпорядженні елементами життя. Це життя розглядається не історично чи прагматично, а базово, згідно з переконаннями, здобутими з висоти цього кінцевого розрахунку. З цієї висоти авторка хоче нам показати, чому цій прекрасній істоті, цій художниці найвищої напруги, цій захопливій особистості, котра створює довкола себе блиск і красу життя, не було дане благословення і вища санкція, чому те вино людської душі прокисло на оцет, чому те вишукане і багате життя залишилося по суті безплідним.

Ружа фактично приховує в душі маленьку ранку, незначний укус, довкруг якого організм вимурував усю надбудову таланту, пристрасті до величі, неспокою й героїзму, не зумівши однак закрити, зцілити цю рану. Ружа була зраджена коханцем її молодості і ніколи вже не зуміла змиритися з цим фактом. Усе своє життя не хотіла внутрішньо з ним погодитися. Усе, що вона робила і ким вона була, було демонстрацією спротиву цьому факту. Її вина полягала в тому, що вона виявилася недостатньо гнучкою, що наполягала на існуванні з утраченою позицією. Її героїзм, її безкомпромісність були одночасно її провиною. Вона не хотіла вести переговори з життям; холодна, сліпа й ненависна пройшла повз життя нелюбого чоловіка, повз можливості, які відкривало їй життя.

Кунцевичева вміло застосувала в цій повісті техніку фройдівського аналізу. Окремі слова, окремі вирази вона заряджає потужними психологічними набоями, мотиваційно вплітаючи їх у повість як певні провідні сюжетні лінії, що повертаються у ключових місцях цієї біографії. Такими лейтмотивами, підмінними творами, що приховують суттєві вузлові пункти цього життя, стають слова Міхала, першого коханця: diese wunder, wundrschöne Nase, або пісня Гайне на музику Шуберта.

Уся повість побудована за схемою вирішення невротичного симптому. Властиво, наприкінці життя Ружа зустрічає людину, яка розгадала її, яка поклала долоню на тісно затягнутий вузол її душі і люблячою рукою вміло його послабила. Тепер виявляється, що все її життя було помилкою, було конвульсивною заплутаністю в цьому першому, погано зашморгнутому вузлі. Цей лікар душ повертає її до життя в місці, де вона його перервала. Звільнена від комплексу, Ружа готується продовжувати справжнє, власне своє життя, замість якого прожила чуже, напружене й конвульсивне життя свого комплексу, але виявляється, що сюжет йде на обгін тоді, коли він міг би лише розпочатися. Ружа помирає. Перед смертю вона відкликає своє життя, визнає його помилковим. Авторка була переконана, що завинила це задоволення зруйнованим нею моральним схемам. Однак це відкликання лише вербальне — по суті, Ружа до кінця залишається сама собою, і в цьому полягає тріумф Кунцевичевої-творця над Кунцевичевою-моралісткою. Ми не хочемо, щоб Ружа змінилася. Естетичне задоволення від цього чудового портрету таке велике, що ми приймаємо характер моделі, схвалюємо його як високий прояв невичерпної вітальної енергії буття, ми не хотіли б від нього відмовлятися.

Книга Кунцевичевої — це портрет у найвищому значенні цього слова. Можна сказати, що вона розширила рамки характерології, створила її нове розуміння з невідомою дотепер глибиною й широтою. Вже сама інтенція, сам намір, сама розгорнутість програми вражаючі. Кунцевичева зробила з цього портрету осердя знання про людину, адже промені світла, що їх зосередила в цьому портреті, наче в потужному вогнищі, за межами вогнища переходять у сферу головних проблем життя. Треба визнати, що так широко розгорнута програма була повністю виконана.

Окремий розділ варто було би присвятити майстерності форми Кунцевичевої. Кульмінаційними пунктами цієї форми є музичні транспозиції просто незрівнянної краси. У цьому Кунцевичева досягає вершин найчистішої лірики, самого екстракту поезії.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1936, nr 3 [текст є рецензією на повість Марії Кунцевич (Кунцевичевої) (1899—1989) «Чужоземка» (Cudzoziemka), опубліковану видавництвом „Rój” (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, Kraków 1973, wyd. 2, s. 341—344.

Анексія підсвідомості (Зауваги про «Чужоземку» Кунцевичевої)

«Чужоземка» Кунцевичевої належить до книг, які не закінчуються на своїх обкладинках, а переростають їх, намагаються перенести на нас своє життя і розпросторити всередині нас свою проблематику. Підтекст цієї книги тривалий і багатий — так, ніби книга хоче знайти в нас своє продовження і розростися в нашій душі вторинною вегетацією роздумів і проблем.

Щодо жанру, це повість-портрет — навіть якби вона була єдиною у своєму роді, мусимо визначити її специфіку: це портрет, виконаний позірно несумісними засобами нарації та розповідної фабули. На противагу біографії, де людина показана в розвитку, розгорнута в динамічному ряді, — в портреті контури фізіономії наперед задані, від початку готові, а розвиток відбувається радше вглиб і становить драматизований аналіз. Реальний біографічний перебіг часу затриманий, окремі епізоди життя не впорядковані хронологічно, прагматично, а на основі їхнього глибшого сенсу для лінії долі, для meritum характеру.

Про портрети Рембрандта говорять, що вони містять у собі всю біографію людини, баланс усього її життя. Вони є ніби кінцевим осадом, результатом, копалинами біографії. У книзі Кунцевичевої маємо зворотний процес: копалина, мертвий контур фізіономії оживає, бубнявіє життям, експлікує весь свій зміст. Я давно думав про те, що з обличчя зустрічної людини, з її фізіономії можна вивести цілу новелу чи повість, якби привести в рух, наново мобілізувати в біографію те, що в цьому обличчі застигло в якомусь кінцевому результаті, в якійсь фізіономічній фігурі. Не здогадувався, що це можна зробити так широко й монументально.

Суттю повісті є рух і дія, натомість портрет є чимось статичним. Кунцевичева знайшла вихід із цих складнощів за допомогою певного розповідного прийому. Використала форму сповіді. Заплутана у своїй незрозумілій долі, незрозуміла для свого оточення, героїня повісті невдовзі перед смертю нарешті дійшла розуміння своєї таємниці і вчинила сповідь перед донькою — розрахунок з усім своїм життям.

Ця сповідь становить головне річище повісті. В це річище авторка включила всю систему гребель і загат, які охоплюють вторинний, зворотний напрямок, і цей ретроспективний потік веде її до різних околиць минулого, вздовж і впоперек перетинає біографію героїні розгалуженою системою каналів. Тими зворотними потоками повість, однак, поволі рухається вперед — залишаючи повсюди душознавчі крихти, прямує до великого гирла, до широкої затоки сповіді, яка охоплює своєю течією всі бічні притоки і струмені.

Перед нами портрет злої жінки, скиглійки, мегери — вперше у польській літературі представлений у такому масштабі і з такою розгорнутістю. Ми перебуваємо за милю від усіх жіночих вампів і демонів, тих ошуканих, дешевих і кокетливих сублімацій зла. Йдеться про злість у її посполитому, брутальному й вульгарному вигляді. На першому рівні портрету, ніби дофарбовано, героїня постане перед нами саме в такій непричесаній, кумедній і марній злості. Малюнок Кунцевичевої такий вдалий і переконливий, що нам здається, ніби ми цю особу вже звідкись знаємо. Кунцевичева не заощаджує на своїй героїні, не затушковує і не пом’якшує її. Відважно й нещадно ризикує неприйняттям і рефлексами антипатії читача, наражає героїню на висміювання. Однак ця відвага й нещадність щедро окупаються на вищому рівні цієї психології.

Людська злість, ця примітивна і первісна ворожість егоїстичної натури, яка протиставляє себе всьому світові, в її великих стихійних вибухах буває прекрасним і захопливим явищем. Але навіть у маніфестаціях меншого формату вона не позбавлена певного чару. Це, по суті, архаїчна і прадавня форма реакції, що виводиться з первісних і примітивних часів, коли безпосередній терор був ще достатнім і ефективним регулятором міжлюдських взаємин. Тому рецидив цієї неконтрольованої форми реакції виглядає в наших очах компрометуюче і смішно. З іншого боку, у проявах злості закладений якийсь романтизм, якийсь наївний патос, що розважає й зацікавлює як безпосередній вибух вітальної енергії, котрий виламується з виплеканих форм культури. Є у злості щось від довбні дикуна, смішної і зворушливої в руках європейця. Є в ній також якась безкорисливість, якийсь вихід поза утилітарність, нещадність і надлишковість почуття, що прагне до самоствердження. Окрім цього, криється в ній щось несвідоме й автоматичне, як напад шаленства, який нас певною мірою обеззброює й об’єднує з цим явищем. Ця здорова, майже тваринна й невинна злість поєднується у своїх проявах з іншою її формою — по суті, з інверсією любові — складним і звивистим почуттям, що бере свій початок у виливах істерії.

Окремі заряди психічної енергії можуть раптово виявитися закритими, без виходу в людську душу — тоді вони нерідко розряджаються далеко від свого динамічного джерела, в нападах люті і злості. Злість нашої героїні має, мабуть, оте двозначне, подвійне й звивисте джерело, — тому часом розважає і приваблює, а часом викликає подив і співчуття.

Якби авторка зупинилася на цьому аспекті Ружі, то змалювала б першокласний живий портрет — монументальний у своїй рівномірності. Такою її бачило щоденне оточення, якщо вона взагалі існувала насправді, і така вона заслуговувала на увічнення прозорості її типу жіночого демона. Не зупиняючись, однак, на цьому аспекті, авторка проводить питання Ружі крізь багато інстанцій, розвиває його проблематику на багатьох рівнях. Щоразу з’являється інша, ніж попередня, Ружа; і те, що здавалося вже дном її натури, віддаляється, відкриваючи дальші і глибші плани. В цій градації питання, в цьому сходженні на щоразу глибші рівні проблематики авторка тримає нас у постійному напруженні, щоразу дарує нам ще більше здивування.

Ружа є звичайною злючкою доти, доки перебуває на тлі повсякденності. Пласка буденність ніби провокує в ній вибухи посполитої злості, добуває з неї маску звичайної істерички. На цьому тлі Ружа постійно перебуває під загрозою прориву злого первня, який з приреченістю механізму прямує до свого розрядження. Але поставлена в інші, небуденні умови, перебуваючи в незвичайних і виняткових ситуаціях, Ружа повністю змінюється, стає іншою людиною. Насправді ця жінка призначена для високого, героїчного життя, для великого здійснення, ключ до якого дає нам музика або найвищий любовний захват.

У рідкісні, небуденні хвилини, коли їй дано виринути з плиткої повсякденності в чудовий світ, конвульсивна судома її натури відпускає, і тоді Ружа стає чарівною особою, запаленою внутрішнім вогнем, стає знаряддям і досконалим інструментом краси світу. В такі хвилини нею всі захоплюються, милуються її дивним чаром. Тоді вона випромінює якусь енергію, що підсилює життя довкола неї, розпалює його напрочуд інтенсивним вогнем, робить його пишним, прекрасним і палким. Поруч із нею життя підтягується до вищого формату, люди виходять поза свої межі, перевершують свої можливості. Є в ній пристрасть до величі, яка пориває, змінює оточуючих. Позірно дезорганізуючий фермент незадоволення та роздратованості, збудження й гарячковості виявляється творчим, набуває нового аспекту боротьби з нікчемністю і дріб’язковістю людей і справ.

У такі хвилини ніхто, навіть найбільш покривджений, не може встояти перед нею, все їй пробачає, і всі серця б’ються у високому й палкому ритмі.

Великою заслугою авторки є те, що вона зуміла досягнути правдоподібності в зображенні полярності натури Ружі, що несподівані стрибки від плиткості до піднесення, які вона наказує героїні робити, не розбивають її цілості. Ружа постійно коливається між натхненням музи і посполитою ординарністю мегери — і ці несподівані вагання не тільки не шкодять кожній з цих форм буття, а навіть взаємно їх виправдовують і гарантують їхнє існування. Розщеплення натури Ружі на дві такі протилежні постаті доводить нам справжність кожної з цих форм існування. Вся дратівлива фауна злості, жаляча, зарозуміла й пихата, в цьому протиставленому їй аспекті отримує тло, на якому є нового, глибшого сенсу і значення. Натомість її злети, захвати і контемпляції в цій смішній посполитості набувають певної реалістичної противаги, що захищає її від штучності.

Як пояснити, що така егоїстка без любові, позбавлена доброти й розуміння, яка нікому не потурає, всім жбурляє в очі гірку правду, що ця істота, яка ніколи ні про кого не дбала, — повсюдно викликає ентузіазм, заледве вирішить вийти зі своєї прекрасної самотності, що їй вистачає однієї лише привітної усмішки, щоб у відповідь зустріти захоплено розпростерті обійми. Таємниця цього криється якраз в її самодостатності, незалежності від оточення, в тому, що вся вона належить сама собі. Довкола неї всі взаємопов’язані, всі залежні від когось або від чогось, що їм необхідне.

Посеред цих кальок і фрагментарних істот вона єдина є цілістю; жорстока й гордовита, вона нікого не потребує, вона є початком і кінцем, абсолютним центром, досконалою монадою. Злість, яку собі дозволяє, — це тріумф на вершині її незалежності, надмір її самодостатності. Це таємниця її вищості, її метафізичної переваги над оточенням. Ніщо так не захоплює людей, як реальність, як здійснена сутність. Авторка не висловлює цього, не формулює, але, — що є вищим мистецтвом, — уміє показати це, не називаючи.

Здавалось би, що на цьому аспекті авторка могла б завершити свій аналіз. Але справжній аналіз ще навіть не розпочався. Тепер авторка розсуває стіни цього психологічного intérieur, так, ніби це театральні декорації, і розкриває подальший перебіг подій. Ці маніфестації демонічної злості ще порівняно невинні, коли виливаються у формі авантюр, істеричних сцен чи товариських скандалів. Експансія цієї злості більша й загрозливіша. Вона розбиває життя чоловіка Адама; фатальною силою зависає над життям дітей. Існують миті, коли ця демонічна сила штовхає її на злочин. Ружа грається думкою про вбивство сина, про заподіяння смерті доньці. Авторка довго не тримає в секреті, що щось тут не так, що ця злість фальшива, що вона штучно живиться на невластивій території. Всі ці божевільні, відчайдушні дії насправді спрямовані в інший бік, це демонстрації не за тією адресою. Разом з авторкою входимо тепер в інший психологічний вимір, у сферу, де панує інша механіка подій, інша мотиваційна технологія. Підсвідомість. Кунцевичева мала досконалий задум використати щось на зразок техніки вільних асоціацій, ніби на психологічному сеансі. Вже на перших сторінках повісті, спочатку не акцентуючи на цьому, мовби incognito, авторка вводить головну ситуацію цього життя. Робить це начебто анекдотично, викликаючи цю напівзабуту сцену з далекого дитинства: Ружа, дика дівчинка з Таганрога, сповнена цікавістю до життя, сидить з Міхалом біля печі — і його чарівні слова: „diese, diese, о ja wunderschöne Nase”, слова, в яких криється фатум Ружі. Те, що в мові свідомості не має значення, у підсвідомості містить увесь сенс життя. Це і є текст долі Ружі, це і є той вірш, який вона буде нескінченно читати щоразу з іншою інтонацією, щоразу більше його розуміючи, поки не зрозуміє до кінця в останні години свого життя.

Усе, що пізніше життя написало на цьому тексті, — це лише палімпсест, покликаний заплутати справжній зміст. У цих словах міститься вся трагедія і все щастя Ружі. Це вони розбудили її до справжнього життя, зробили її жінкою. А коли пізніше Міхал, єдиний коханець її життя, покинув її, жіночність Ружі замкнулася й назавжди фортифікувалася у цих фатальних словах.

Психоаналізові добре відомі такі згустки відтятої й безвихідної психічної енергії, що містяться в окремих словах, в окремих вимушених думках чи діях. Виникає питання, чи практика психоаналізу може бути предметом для літературних сюжетів.

Гадаю, що для непосвяченого психоаналітичні докази не звучать переконливо. Механізм протікання підсвідомих процесів та їхня логіка відмінні від тих, з якими ми зазвичай зустрічаємося в белетристиці. Істина в повісті не є остаточним і вирішальним моментом — є ним натомість правдоподібність. Прозріння психоаналітиків, хай навіть справжні, для непризвичаєного розуму ще довго не будуть переконливими. Колись, коли наш самоаналіз настільки просякнеться методами психоаналізу, що ми навчимося ловити механізми підсвідомості на гарячому, і коли наш розум освоїться з механікою цих процесів, — тоді настане час для психоаналізу в літературі. Повість Кунцевичевої заперечує, однак, такий прогноз. Вона є своєрідним доказом того, що методи психоаналізу вже дозріли до художньої літератури. Однак підозрюю, що так відбувається завдяки певному фальшуванню підсвідомих процесів, завдяки штучному підтягуванню їх в ієрархії психічних витворів і структурному наближенню до нормальних процесів, що, зрештою, вважаю припустимим і необхідним задля досягнення зрозумілості.

Ще раз повернімося до вирішального переживання Ружі в її дитинстві. За цією подією, за цим текстом вона навчилася читати своє життя. І коли цей текст у неї відібрали, вона не хотіла прийняти жоден інший. Не хотіла прийняти жодних контрпропозицій світу. Відтоді все, що відбувається на її шляху: шлюб, діти, їхня кар’єра і щастя — все, що є змістом життя для нормальної жінки, — для неї є ніби чужим, зовнішнім, несправжнім життям. Звідси страх перед смертю, яка втрачає сенс, не ставши додатковою санкцією долі.

Життя, що потрапило в пастку комплексу, має, однак, іще один шлях до свободи. Це сублімація, мистецтво, амбіції, кар’єра. Ружа пробує втекти від свого комплексу крізь усі ці лазівки. Найтрагічнішими є її злети в музиці, адже Ружа — талановита, хоч і не до кінця освічена скрипалька. Глибоко проймає те, як Ружа бореться за вище існування, за повноту почуттів, бо ж вона, по суті, за своєю природою призначена до великого й широкого життя, до життя на висотах. Це передається у концерті для скрипки D-dur Брамса. Той момент, коли Ружа, зрозумівши всю прірву власної долі, крізь ґрати своєї в’язниці злітає до місячної ночі, марить визволенням за допомогою цієї музики, як галюцинації і справді виконуваного нею музичного твору, — належить до вершин польської прози. Так про музику ще ніхто в нас не писав. Кунцевичева знаходить абсолютно нову мову для втілення стихії музики, для цього блискучого тіла звуків, торкається тих нервових закінчень, де музика переходить у метафізику.

Життя Ружі не експансивне, воно не розвивається завдяки зовнішнім випадкам та подіям зовнішнього світу. Всупереч позірній експансивності, це життя є інтенсивним, скерованим усередину. Єдина суттєва подія в її житті — кохання Міхала — зникла в далекому тумані дитинства, стала понадчасовою, понадреальною, вічною. До цієї події, наче до недосяжної мети, постійно повертається її життя. Але чи можна воскресити те, що минуло назавжди, чи можна жити тим, що було відкликане, відсунуте назад, понівечене? Si flexere nequeo Superos, Acheronta movebo. Немає нічого неможливого для спраглої душі. Ружа так довго борсається в пастках свого нещастя, що аж втрачає сили, і її запекла пристрасть згасає. Доля Ружі, прагнучи її виснаження, робить її м’якшою, податливішою, доступнішою для компромісів.

Ружа має переживання в Кеніґсберзі. Консультується там у лікаря, і той лікар поводиться трохи дивно. Не спантеличений засадничою ворожістю Ружі, її непримиренною позицією, говорить їй добрі й теплі слова. Ружа відповідає зневагою, зверхністю, після чого не надає жодного значення цій події. А все-таки по якомусь часі, після повернення додому, Ружа ще раз повертається до цього випадку, переосмислює його. Це стається тоді, коли глибокий інстинкт її організму відчуває свій кінець. Тоді Ружа відтворює в пам’яті цей випадок, інтерпретує його тепер уже з глибини своєї туги, марячи, що коло замкнулося, що все, колись неможливе, здійснилося саме в цьому випадку. Лікар, мабуть, зовсім випадково говорив тими самими словами, що Міхал, з його вуст сплинув той самий фатальний рефрен, текст її комплексу, — і цього було достатньо, щоб реалізувати історичну ситуацію її життя. Лікар посів місце Міхала, став Міхалом. Міхал ніколи її не зрадив, Бог тоді дослухався до її молитви і вберіг його вірність. Її діти — це діти Міхала. Вся мука життя з Адамом була тривалим, зловісним сном. Ружа пробуджується з цього сну, і от вона знову — дика і сповнена туги дівчинка, й усе непрожите життя — її життя — неторкане, простирається перед нею. Ці слова Міхала, ця історична ситуація вічна й ніби взірцева. Тому відмінність часу, місця, особи не має значення для душі, зникає перед загальною ідентичністю сенсу. Ружа не може зазнати іншого спасіння, крім як через слова, що колись були її приреченням, через вірш, що був її прокляттям, — і коли доля відмовляється їй допомогти, вона сама створює сцену свого визволення, свого благословення, марячи нею перед смертю.

Ружа заслуговує на благодать — кришиться панцир злості, вимушених амбіцій, конвульсивної пристрасті до величі. Вона відкликає своє життя, свою героїчну поставу щодо нього, свій блюзнірський жест, демобілізує й обеззброює весь свій життєвий апарат. «Ані амбіція, ані мистецтво, ані подорожі, ані багатство — усмішка необхідна для життя», — говорить вона Марті. — «Така усмішка, яка спливає з переповненого почуттями серця».

Зрештою, можна сказати, що ця галюцинація є винагородою для неї, є санкцією небес за те, що Ружа, так довго бита життям, врешті зрозуміла, чого від неї вимагає доля, розгорнулася і розв’язала тісний вузол власної впертості.

Ось як далеко мусила зайти авторка, аби вирішити проблему Ружі — проблему, яка на перших своїх етапах виглядала як звичайне, нескомпрометоване психологічне питання.

Стає зрозумілим, що, проникаючи в характер поза межею його глибини, ми покидаємо зону психологічних категорій і входимо у сферу остаточних проблем життя. Дно душі, якого ми намагалися досягнути, розсувається і відкриває зоряний небосхил. Справа Ружі перестає бути справою психології — стає просто людською справою, людським процесом, який одвічно відбувається перед якимось найвищим трибуналом.

У той клінічний випадок, у той психоаналітичний сеанс несподівано входить вічність і змінює психоаналітичну лабораторію на есхатологічний театр.

Розтягування психоаналізу за межі властивого йому діапазону, до сфери питань людського існування, де його діалектика стає двозначною і мерехтливою, — це остаточна суть усього цього аналізу. Він нагадує купулу, що замикає цю складну, багату й потужну споруду.

Ще кілька слів хочу присвятити композиції цієї повісті. На прикладі цієї складної, багатої, багатоступеневої композиції можна побачити, як композиція виростає з проартикульованості змісту як його функція, з переосмислення змісту в багатьох напрямках. Ця будова чимось нагадує багатошарову структуру сну: у тому, як вона може бути безліч разів прочитана, згідно з розмаїтими ключами, у кожній версії відкриваючи щоразу глибший сенс проблеми.

Кунцевичева несвідомо побудувала композицію цієї книги за схемою вирішення невротичного симптому, на основі процедури психоаналізу. Це зумовлює постійне повернення в ній певних провідних мотивів, які то зникають, то знову виринають, як у вільній асоціації, керованій прихованою динамікою підсвідомого. Це надає композиції певного музичного характеру. Коливання повторюваних мотивів постійно в новій тональності, гойдання нарації посеред постійних алюзій, символічних асонансів, відповідностей і повідомлень створює в результаті враження надзвичайно майстерної будови, розгорнутої в різних напрямках, багатократно детермінованої, як музична фуга.

Першодрук:

„Pion” 1936, nr 17 [див. пояснення до попереднього тексту].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 386—397.

Біля спільної мети (Марія Кунцевичева і Карін Міхаеліс)

Нова повість Карін Міхаеліс, дуже добре сприйнята в Данії та Німеччині, — це майстерний портрет матері, шедевр психологічної характеристики, досягнутої, як у драмі, методом чистого зображення через слова, жести, реакції дійової особи. Вся повість — це, по суті, суцільний великий монолог старої жінки, яку авторка веде через різні ситуації та випадки до виливу нестримної старечої велемовності. Відчувається, що авторка нічого навмисно не конструює, що їй досить заплющити очі, щоби знову почути в собі той улюблений рипучий голос, щоби в ній не переставав звучати той нескінченний монолог, що п’яте через десяте ковзає по всіх темах. У цьому розумінні перед нами ніби певного роду стенограма, нашвидкоруч списана з життя, сирий, художньо не перетворений і не скомпонований матеріал. Це, ясна річ, ілюзія. Ми знаємо, що селекція матеріалу відбувається вже в самій пам’яті письменника, і лише письменницький талант і мудрість уміють так загострити й оголити елементи, щоб кожному реченню цього монологу надати такої перспективи, такої симптоматики, які перетворюють його на своєрідне дзеркало глибини душі. Водночас цей монолог проливає світло на оточення старої жінки, наче смолоскип, поступово видобуває з темряви все її теперішнє і все її минуле.

Польський читач проводить певні аналогії з «Чужоземкою» М. Кунцевичевої, аналогії не лише тематичні. Обидві повісті є в певному сенсі спробою звільнитися від комплексу матері, внутрішнім порахунком з найдорожчою померлою, свого роду спокутою і подоланням комплексу за допомогою художньої об’єктивізації. Обидві представляють портрети жінок з незужитою життєвою енергією, яка тяжіє над оточенням і пригнічує його. В обох героїнь така експансивність набирає несподіваних, з огляду на мораль, амбівалентних форм, іноді відверто негативних. Але якщо данська авторка, простіша, здоровіша, не розколена внутрішньо, протиставляє цій амбівалентності лише людську поблажливість і розуміння, реагує на неї з гумором, який наповнює твір, — польська письменниця повністю дає себе втягнути в пастку проблеми, сприймає її трагічно, на повному серйозі бореться з нею, виставляє проти неї весь арсенал сучасного душезнавства. Це надає польській повісті більшого жанрового навантаження. Зрештою, треба визнати, що обидві героїні принципово відрізняються за психічним форматом, і вже це виправдовує різницю в їхньому художньому трактуванні.

Карін Міхаеліс дає нам не стільки індивідуальний портрет, скільки дослідження старості взагалі. Нельсина — звичайна, примітивна жінка, по суті, не має індивідуальної долі, якоїсь особистої трагедії, як Ружа в «Чужоземці». Її доля є радше видовою і репрезентативною. В цьому світлі повість набуває значення важливого людського документа як майстерний образ патології старості.

Нельсина перетнула певну вікову межу, за якою життєві прояви людини вже не сприймаються в їхній повноті, за якою ми перестаємо серйозно їх трактувати і поводимося з ними на симптоматичному рівні, як з реакціями дітей. Вона перебуває в такому віці, коли ще раз позбувається відповідальності за свої вчинки, знову набуває своєрідної невинності. В тіні цієї невинності стара жінка розпросторює всю повноту свого старечого егоїзму, пихатості й деспотичних витівок, розгортає весь масштаб здитинілості й пересічності. Робить це з легкістю, бо старість у її щасливій батьківщині становить табу й оточується найпоблажливішою і найчутливішою опікою. Іноді здається, що донька пишається цим, виплеканим безмежною толеранцією й терпеливістю, монструальним видом старечого деспотизму, що вона з ним кокетує… Вона з любов’ю і зворушенням стежить за карикатурним надлишком вітальності, з-під якого визирає жалюгідна руїна раніше відважної, жвавої і кмітливої особистості, котра обома ногами стояла на землі.

Карін Міхаеліс переживає приємні прикрощі з нестриманістю старої жінки. Нельсина не бере до уваги факту, що її донька сама вже є літньою жінкою, яка довела своє право на самостійність, що вона є відомою в Європі письменницею. Для самозадоволення їй потрібна фікція доньки — дурної, божевільної невдахи. Таку фікцію вона зберігає в собі і вміє її утримати всупереч будь-якій очевидності, всупереч доказам поваги і визнання світу. Постійно вболіває над згубною залежністю бідної Карін від письменництва, над залежністю, яка приносить їй тільки прикрощі й хулу від світу. В її очах Карін — людина, що пішла під укіс, і яку лише материнська опіка може врятувати від повної руйнації. За будь-якої нагоди перевіряє її вуха, чи не брудні, сварить її і повчає, насміхається з її незграбності і досить посередньої вроди. Невідомо, наскільки серйозно сприймає вона цю свою фікцію, але ця фікція в якийсь незрозумілий спосіб співіснує з прихованою і невизнаною свідомістю реальної світової ситуації доньки. Насправді Нельсина радіє успіхам доньки, але приймає їх ніби на свій рахунок.

Донька з ангельською терпеливістю приймає свавілля, з яким стара жінка керує домом, як вона в ньому розпоряджається, продаючи за безцінь під час її відсутності цінні картини і меблі, які їй не подобаються, роздаровує біжутерію Карін.

Одного разу в напливі старечого гумору вона навіть радить доньці, щоби та написала заповіт на випадок своєї можливої передчасної смерті, широко висвітлюючи на тему, як вона розпорядиться її майном.

Ця сторічна жінка, наче підліток, ще не втратила інтерес до життя. Часто складається враження, що це вона є неслухняною донечкою Карін або її молодшою, дикункою-сестричкою. Перетнувши певну вікову межу, вона відчуває себе ніби на іншому боці смерті — нової, ілюзорної молодості й витривалості. Це приводить до її нерозважливої поведінки, до необачних спортивних подвигів, що мають жалюгідний вислід.

Через першоплановий образ наївної, розбухлої у старечій вітальності особи проступає глибший психологічний шар, де ці симптоми змінюють своє зафарбування. Авторка показує дивну двозначність цього старечого оптимізму, змушуючи здогадуватися про його жалюгідний зворотний бік. Ця підсилена передсмертна вітальність є продуктом компенсації, відчайдушною обороною престижу життя перед натиском розпаду. Врешті з-поміж тисячі реалістично зображених рис вимальовується центральний життєвий міт цієї біографії. Таким особистим мітом старої жінки є ідея союзу зі щастям, приватного пакту з долею, безпечного перебування під Божою протекцією. Коли цей міт зазнає поразки через смерть на чужині коханої і красивої доньки Гар’єти, — стара жінка латає його, як може, підсунутою довкіллям фікцією красивої і легкої смерті її дитини. Це втішає її. В душі шанованої старої жінки щаслива, добра смерть давно вже посіла місце якоїсь вимріяної мети чи доповнення до життя. Вона мріє про те, аби після смерті мати при собі всіх своїх дітей — в могилі. Ця особливість старості, це своєрідне перенесення материнства до могили є точним і глибоким, але водночас божевільним. Зрештою ця остання фортеця міту зазнає краху: на підставі певних непрямих доказів Нельсина відкриває страшну істину, що Гар’єта померла жахливою і трагічною смертю після кількох спроб самогубства. Це зруйнувало підвалини її міту і зламало її.

У результаті авторка змалювала дуже сміливий портрет, не прикрашений і не підфарбований помадою. Вона нічого не виправдовує й нічого не пояснює — нічого не вибілює. Її любов настільки широка й містка, що вона може охопити й витримати всі звивини, манівці й перешкоди тієї зворушливої вітальної сили, тієї героїчної волі до існування всупереч усьому, може їх з глибокою симпатією супроводжувати навіть там, де вони стають двозначними й сумнівними. Та позірна відсутність пошанівку є якраз глибоким пошанівком, пошанівком у широкому й ліберальному розумінні, виправданням комплексу матері і піднесенням його до рівня справжнього гуманізму.

Повертаючись до зіставлення з «Чужоземкою», треба визнати, що польська авторка поставила перед собою амбітніше завдання, з глибшої й універсальнішої сфери. Окрім того, Кунцевичевій вдалося динамізувати свій портрет матері, драматизувати свій діагноз, привести в дію свої міркування й душезнавчі розгадки за допомогою особливого способу побудови акції повісті. В такий спосіб вона надала своєму образові третій вимір, яким є розвиток, історія й вирішення комплексу героїні. Щоби зробити це, вона мусила переосмислити все минуле, ввести в розріз портрету всю біографію. У північної авторки відчувається відсутність цього третього виміру, плетиво її повісті розпросторюється пласко, розростається на одній незавершеній площині теперішнього. Тут немає централізованої нарації, немає артикулювання за допомогою розповідної акції. Бракує тут течії, або повітря, яке полегшує сприйняття твору — так, що подекуди загрожує застій посеред монотонності нескінченного монологу. Певною мірою це випливає з різних ступенів інтелектуальної агресивності обох авторок. Кунцевичева агресивніша стосовно читача, більше нав’язує йому, керує ним, заглушує, шокує глибиною й нашаруванням своїх діагнозів. Данська авторка посідає стосовно нас ніби оборонну позицію, не нападає, хоча й розраховує на нашу агресивність, на взаємодію почуття й інтелекту читача. Сама вона утримується від будь-якої інтерпретації, постачає ніби сирий матеріал, зібраний у процесі психоаналітичного прослуховування, постачає його з усіма суперечностями й нерозплутаними антиноміями — з довірою, що в сприйнятті читача цей матеріал інтегрується й виллється у повний характерологічний синтез. Збираючи в такий спосіб сотні симптомів і реакцій, вона індуктивним методом досягає того враження нескінченної перспективи людської душі, яку Кунцевичева завойовує, зводячи перед читачем сміливу конструкцію своєї психоаналітичної надбудови. «Чужоземка» глибше проникає, пориває і зворушує, вона багатша на ліричні й драматичні моменти. У Карін Міхаеліс немає тих злетів і вершин, її почуття розміщені ніби середньочастотно — в рівномірній атмосфері симпатій, чуйного зворушення, яким пронизана вся книга. «Чужоземка» — це твір з більшою інтелектуальною енергією, з більшим духовним внеском і вищою ставкою почуття; словом, це твір з більшим жанровим навантаженням. А все-таки у книзі данської авторки — набагато простішій, убогішій і менш вишуканій, — є щось таке, що говорить про її вищість щодо ніби класу чи виду культури, морального клімату чи атмосфери людського співіснування. Якраз те, що данська авторка не потребує вишуканості, що аналогічні проблеми і справи вирішуються тут простіше й натуральніше, непатетично і зрозуміло, — є ненавмисною, отриманою в посаг вищістю щасливішого, здоровішого, безпроблемного розумового рівня спільноти, з якої виросла К. Міхаеліс.

Першодрук:

„Pion” 1937, nr 35 [черговий текст, що стосується «Чужоземки» Марії Кунцевич і одночасно є рецензією на книгу данської письменниці, авторки психологічно-побутових повістей про життя жінок, Карін Міхаеліс (1872—1950), за назвою «Серце моєї матері», перекладену з данської Зоф’єю Юлінською і виданою накладом „Nowego Wydawnictwa” (Варшава, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 354—358.

Мандрівки скептика

Мандри скептика смітниками культури. Куди лишень око сягає — всюди руїни й відходи. Мандрівник застав уже все в руїнах, вздовж і впоперек переоране плугом невтомної людської думки. Мандрівник обережно ставить свій подорожній ціпок, зупиняється, спертий на нього, усміхається. Потім меланхолійно копирсається ціпком у смітті: проблеми й проблеми, залишки, уламки і фрагменти проблем. Тут скоса дивиться відламана голова, там відкопується нога, видряпується й самотньо шкутильгає по смітнику. В цих рудиментах ще існують слабкі флюїди життя, наближені один до одного, вони ще з’єднуються й оживають. Мандрівник любить реконструювати і складати їх, не обов'язково відповідну голову до відповідного тулоба. Так постають потвори. Мандрівник тішиться й заходиться тихим сміхом, коли ці потвори сваряться між собою про замінені голови. Потирає руки, коли йому вдається створити повсюдну плутанину, маскарад непорозумінь, Вавилонську вежу ідеї. Захоплено грає в арбітра й розсуджує суперечки між тими привидами проблем, розсуджує їх з великою обережністю, зі злою волею, з єдиним бажанням довести справи до абсурду. Ніби цим відшкодовує покривдженій ідеї її розкрадені члени, але мститься фаворизованій. Він невдовзі задушить її у надмірі відшкодованого змісту.

Одне людське покоління тому — інший скептик мандрував обширами культури: старець у довгому халаті, з сивою бородою. Наскільки ж він мав людяніше від цього гнома обличчя. Він був легковразливий, носив у собі вірус тієї пропасниці, яка мучить того іншого, але його скептицизм був дитячою хворобою, різновидом вітряної віспи, від якої не помирають. Світ, у який він вірив, ледь вітрився назовні, ледь ферментував на поверхні, ледь потріскався тонким шаром плісняви.

Фундамент життєвих догм ще не був пошкоджений. Мудрий старець ще не знав про зрадливість природничих наук, жив простодушною і наївною вірою в атоми й матерію. Його космос, порівняно з космосом гнома, мав набагато людяніші пропорції. Вимірявся категоріями людської думки. Від часів доброго старця світ пройшов крізь багато сит з тісними отворами, в яких поступово залишав свою консистенцію. Фройдизм і психоаналіз, теорія ймовірностей і мікрофізика, кванти і неевклідова геометрія. Те, що просоталося крізь ті сита, не було вже світом, схожим на світ, — це була слизиста й безформенна фауна, планктон з плиткими і хвилястими контурами.

Якщо йдеться про гнома, то він функціонує в підводному царстві скептицизму десятьма ярусами нижче від свого попередника. Тут усе оповите напівтемрявою морської глибини, не розчленованої контрастами світла, від тиску в тисячу атмосфер очі вилазять з орбіт, але цей тиск вирівнює та зрівноважує гравітацію. Немає ані ваги, ані напрямку, існується без відповідальності, легко й безтурботно пересуваючись у щільному довкіллі, осмотично і хвилясто, ніби водорость. Перебуваємо в якійсь новій тиші й полегшенні, ніби після світового вибуху. Приглушено й нечітко пригадуємо собі ту страхітливу космічну катастрофу, в якій трагічно загинув безстрашний титан Віткаци[3]. Мабуть, уже віки минули відтоді.

Яким дивом нам вдалося вціліти? І чи назавжди вже залишимося рибами в морській глибині? Отже, це сміттєзвалище проблем міститься на морському дні, і наш мандрівник прогулюється, наче краб, по мілинах дна, освітлюючи собі дорогу фосфоресценцією свого мозку? Як йому вдалося пережити катастрофу, як він дійшов до цього безтурботного симбіозу з паразитом агностицизму? Звідки він черпає цю легкість, той гумор вішальника, як позбувся він серйозності, ваги, відповідальності і перетворився на танцівника дна? Може, — відкриймо це пошепки, — він просто небіжчик? Пережив катастрофу як небіжчик. У такій формі її найлегше пережити. Цим усе би пояснювалося: легкість, нічого не варта еквілібристика — карколомне, по суті, цілком безпечне жонглювання. Небіжчикам ця легкість падає в руки задарма — без жодних витрат. А може, він, однак, уцілів, видужав на межі смерті? Як складно відрізнити на цій межі вцілілого від померлого. Часом вони схожі, як дві краплини води. Бо вцілілі мають ту саму легкість, безтурботність і безвідповідальність. Адже вони повернулися з тамтого боку, де позбулися всіх обтяженостей. Користуються своїми членами несерйозно, заради жарту, заради забави, заради новонабутої приємності послуговуватися своїми органами. Постійно загрожують смертю і кокетують з нею.

Нова туга за пригодою, за невідомим і незвіданим розпирає їм груди дивним зітханням.

І, може, й добре склалося, що все полягло в руїнах, що немає вже нічого святого, немає обов’язків, законів і догм, що все дозволено і будь-чого можна сподіватися, що на свою забаганку одного разу можна відродитися з руїни — за своєю примхою, наче примара, про яку ще не здогадуєшся.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1936, nr 6 [рецензія на повість Олдоса Гакслі (1894—1963) «Музика в ночі», перекладену Кристиною Шерер й опубліковану накладом видавництва „Rój” (Варшава, 1936)].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 425—428.

Дзвони в Базелі

Араґон, один із засновників французького сюрреалізму, пройшов крізь тривалу внутрішню еволюцію, поки у своєму останньому романі спробував утілити реалізм нового типу, який назвав соціалістичним реалізмом. Роман «Дзвони в Базелі» був задуманий як перша спроба нового художнього методу.

Це подекуди сенсаційна книга. Марксистська критика виявилася в ній надзвичайно плідною, збільшила силу свого впливу, дала поглядові проникливість променів рентгена, які до глибини просвічують заплутану тканину життя. Араґон не дає внутрішнього доступу до речей, не висвітлює їх психологічно. Радше констатує їх іззовні, говорить про них предметно, сухо, документально.

«Дзвони в Базелі» — це в певному сенсі огляд звичаєвості французького «socjety» за період останнього довоєнного десятиліття. Араґон зображує класову боротьбу як глибокий фундамент усіх феноменів, що лежать на поверхні суспільного життя. Через величезні ускладнення сучасного економічного життя, анонімність капіталу, його таємний симбіоз з державою, ця боротьба бушує в підпіллі. Тільки на двох крайніх полюсах міститься розуміння справи: на верхівці буржуазного табору та серед авангарду свідомого пролетаріату. Середнє та дрібне міщанство, інтелігенція та несвідомі маси пролетаріату плентаються у нерозумінні, в нав’язаній їм мережі інтриг і фальшивих ідеологій, від яких вони не можуть звільнитися. З огляду на ті прошарки, за які точиться боротьба, капітал тримає ці справи у глибокій конспірації. В цій конспірації капіталу криється джерело облудної, підступної, подвійної моральності і звичаєвості, яку пропонує і нав’язує буржуазія і якій сама піддається, посвячуючи в неї навіть тих зі своєї власної сфери, котрі через надто явні порушення цієї моралі піддають ризикові інтегральність і проникність усього маскараду.

Саме цьому маскарадові, трагіфарсові сучасної звичаєвості присвячена перша книга роману. Люди, вплутані в зображувані тут перипетії, не виступають героями — справжнім героєм є сама комедія моральності. У цій та наступних книгах можна побачити, через яку еволюцію пройшло наше поняття історичної субстанції. Для письменників минулого це завжди був індивідуальний анекдот, репрезентативна біографія, кантата особистої історії на тлі глухого гомону історії. В Араґона той близький глухий гомін заповнив увесь перший план, висловився, диференціювався, увиразнився. З його роману до нас долітає заплутаний гул історії, історичний шум.

Змістом першої книги роману є історія одного скандалу, що оголює потворну анатомію паризького «socjety». У центрі цієї афери — Діана де Неттанкур, одна з тих жінок, котрі завдяки своїй красі та еротичній принадності роблять у Парижі кар’єру. Переходячи з рук у руки, Діана врешті потрапляє на шлюбне ложе з таким собі Брюнелем. Брюнель — шахрай, якого використовує для своїх брудних інтересів велика акула Віснер, — втрапив у халепу, бо один із його боржників, жертва лихварства, вчинив самогубство в його домі. Позаяк він був відомий як горезвісний гультяй і красунчик, суперники Віснера роздувають з цього випадку великий скандал. Кампанію веде «Action Française», намотуючи щоразу ширші кола, виходячи на рівень парламенту, але Віснерові, в чий бізнес втягнуті міністри, вдається спаралізувати процес, а Діані та її матері мудро закинути звинувачення суспільства в еротичному скандалі. На жаль, приятель дому, генерал Дорш, випадково відкриває справжні причини скандалу і не дозволяє їх приховати. Віснер робить жертвою скомпрометованого Брюнеля, Діана з ним розлучається.

У другій частині Араґон сходить у середовище, в якому різні суспільні прошарки перетинаються й перемішуються. Катерина Симонідзе вже через саму її соціальну ситуацію приречена жити на межі різних прошарків. Її мати — грузинка, що живе в розлученні зі своїм чоловіком, нафтовим магнатом із Баку, належить до того самого світу, що й Діана, веде розгульне життя в готелях Рів’єри, з тією однак різницею, що в доньці пригнобленого народу живуть революційні традиції, а радше певний романтизм, що знаходить свій вихід у випадкових любовних пригодах з революціонерами. Той романтизм, той революційний ліризм передався доньці, яка за блиском розгульного життя бачить рабство й падіння жінки, приниженої до ролі іграшки. Вона страждає через це, і її страждання переростають у величезну травму. Головною метою життя юної Катерини стає надмірне і вразливе почуття жіночої гідності. До того, поки вона стане суспільною анархісткою, буде любовною анархісткою. В ній несміливо проступає ідея визволення жінки, і це буде її особистим мітом, на якому вибудується й викристалізується її революційність. У суспільному русі Катерину приваблює те, що видається їй шляхом до реалізації її міту. Араґон показує її ходіння манівцями різних ідеологій. Про глибокий інстинкт Араґона говорить те, що він дозволяє цим ідейним перипетіям формуватися за посередництва любовних справ. Араґон показує, що позірно ірраціональні еротичні реакції героїні, коливання її почуттів мають той самий корінь, що й її суспільні ідеали, які, своєю чергою, впливають на кристалізацію її еротичної мітології. Це своєрідна ілюстрація до того, що в нас говорив Бжозовський[4] про суспільне значення еротики. Світ суспільних ідеалів дистилюється для жінки в темній реторті інстинкту.

Якийсь період Катерина захоплюється особистістю анархіста Лібертада. Анархічна ідеологія приваблює її своєю безкомпромісністю і романтичним розмахом. Водночас вона не може знайти для себе місця в цьому всьому, не може знайти своєї ролі, в яку б увійшла. Від Лібертада до Генрі Батея Катерина мандрує різними ідеологіями, змінюючи коханців, гнана внутрішньою пусткою, переслідувана вічним неспокоєм. На тлі цих перипетій зображується дрібноміщанський світ, загрузлий у пустці та беззмістовності — безідейний світ. Цю безплідність часу, цю безвихідь епохи, цю зачаєну тишу перед грозою Араґон уміє майстерно передати через своєрідну сірість своєї прози. Жодного акценту, жодного вибуху. Вбивство Лібертада, самогубство Соланж, смерть Юдити, підлість і трагедії — все глухо потопає у м’якому килимі цієї прози. Це 1908—1911 роки. Ніколи ще світ не здавався таким викінченим, таким старим і позбавленим майбутнього. Складається враження, що час зупинився посеред марних і приречених справ, у нескінченній монотонності, в тиші великого відпливу. Сили, які стрясали його з глибини, ще німі, ще не сформувалися у свій орган.

Третю частину Араґон залишає в резерві для того, аби нарешті вивести на сцену справжній войовничий пролетаріат. Ця частина книги складає своєрідну велику хроніку випадковостей історичної ваги, які мають місце у Франції і в Європі в 1911—1912 роках, серед позірного спокою й бездіяльності. Ще ніколи історія не була настільки замаскована, так глибоко законспірована, як у цю епоху великих акціонерних товариств й міжнародних скандалів. Араґон показує взаємонакладання політики й бізнесу, мурашник інтриг і вивертів, викриває механізм подій на прикладі одного епізоду запеклої класової боротьби, на прикладі страйку водіїв з величезного консорціуму, який монополізував транспортні перевезення в Парижі. Араґон витрушує жахливий лантух справи, в яку вплутані уряд, поліція, партійні провідники — все це маріонетки в руках групи аферистів, як Кєснель чи Віснер, а також дрібніших шахраїв, як де Гаутен, які з допомоги поліції спровокували терористичну акцію анархістів, щоб суспільною думкою дискредитувати страйковий рух.

Ця частина найбільше відрізняється від традиційного романного жанру. Людські постаті сходять на марґінеси нарації, а на її передній план висувається сама «справа». Жодного ліризму, жодних стилістичних арабесок, пікантностей та ефектів. Попри документальну, суху тональність, є в цьому романі великий епічний подих, великий патос історії. На сторінках цих розділів розвивається широка панорама епохи, де епізоди страйку, інцидентів і подій зображено, наче мініатюри з класичних батальних полотен. Гідними подиву є стриманість почуттів Араґона та збережена ним справжня епічна позиція. Захоплення Араґона, його приглушена пристрасть знаходять вихід тільки у творчій енергії, за допомогою якої він майстерно, одним подихом охоплює тисняву безлічі фактів, нескінченну множинність зв’язків, подій і епізодів.

Остання частина, що складається із заледве кільканадцяти сторінок, названа іменем німецької соціалістки Клари Цеткін, становить своєрідний епілог і ліричні фанфари, через які несподівано вибухають авторські почуття, раніше ув’язнені епічною дисципліною.

Переклад Вацлава Роґовича — досконалий. Мало в Польщі перекладачів, які так серйозно сприймають свою місію. Для перекладів п. Роґовича характерне почуття відповідальності за слово і делікатне відчуття тональності, барви прози, яку він повинен транспонувати.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1936, nr 15 [аналіз роману Луї Араґона (1897—1982) «Дзвони в Базелі», перекладеного Вацлавом Роґовичем і виданого Якубом Пшеворським, 1936].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 387—391.

Новий поет

Далекий від будь-якої фаховості в цій галузі, я вирішив написати про цю поему — не як професійний доповідач чи критик, а як мешканець тієї самої духовної країни, співсвідок джерел, з яких б’є ця поезія, один з утаємничених і довірених, котрий на власні очі бачив її суглоби й жили, де вона відокремлювалася від життя й краєвиду, щоби злетіти у власну сферу. Мене об’єднує з цим поетом не тільки та сама колиска краєвиду, та сама земля і пейзаж, але, якщо існує якась духовна біографія, якщо у внутрішньому світі ми перебуваємо на ярусах та у сферах якогось космосу, то наші кордони розташовані у близькому сусідстві, наші світи занурені у той самий клімат, сповиває нас аура тих самих околиць і країн. З тієї близькості черпаю право висловитися про цього поета, право і навіть обов’язок свідчення і визнання, чим мене ця поезія сколихує й підкорює.

Суть поезії Юліуша Віта, її специфічна й жанрова відособленість виявляється чи не найсильніше, коли ми зіставляємо її з польським поетичним авангардом, з яким цього поета об’єднує фундаментальна поетична позиція. Поетичний авангард визволив інструментарій мови з-під влади колишнього кліше і стереотипного образу, очистив поетичну абетку від колишніх прийомів і тропів, переніс площину рецепції на глибші яруси чутливості. Зробив це не стільки під тиском нових змістів, скільки з почуття нового ґатунку поетичної реальності. Тому ця діяльність, що випливала із засадничих і теоретичних переконань, була піонерською, була працею з перебудови апарату поезії. Була в ній пристрасть до експерименту, лабораторні зацікавлення, були захоплення і трем перед відкривчою спробою й несподіванкою. Поетичний авангард підготував ґрунт для нової генерації поетів, що надходила.

Вважаю Юліуша Віта одним із найуспішніших у доробку авангардної поезії. Але авангардність Віта далека від програмовості, далека від методичного й експериментального характеру. Вона в нього — неусвідомлена передумова, непередбачуваний результат, якийсь випадковий продукт нової мелодії і нової поетичної думки, якихось абсолютно нових вуст. Те, що вражає у Юліуша Віта, — це якраз відсутність будь-якої жилки віртуозності. Цей поет не знає чарів поетичної гри і забави, він стійкий до спокус експерименту. Якщо є якесь зерно правди в міті про невблаганну диктатуру натхнення, про вірші, які, наче фурії, нападають на поета, якщо ця похмура і трагічна версія поезії правдива, — то в цього поета вона знайде своє вражаюче й незаперечне підтвердження. Далекий від суверенного володіння інструментом, від майстерної гри, він радше сильний у своєму послухові, в тому, що правдиво, з фантазією і запеклою буквальністю свідчить про те, що йому призначено — чи буде це щастя й блаженство, чи біль і журба. Це поет, який уміє мовчати, мовчати незламно, аж поки почує єдиний голос у собі, якому буде покірний.

По суті, ця важка, складна природа, ця залежність від сил, якими неможливо керувати, є для поета іншим і трагічнішим призначенням, ніж прекрасна майстерність і віртуозність щасливих талантів. Не хочу переоцінювати цього різновиду, бо він має свої межі й недоліки, але те, що його невідступно супроводжує, — це якась сувора й поважна, іноді грізна автентичність. Однак можна припустити, що така поезія є справжнім виправданням, суттєвою санкцією на піонерську діяльність авангарду — цвітінням, що зійшло на нього, як на сухий жезл Аарона. Авангард виробив новий орган, новий синтаксис, новий інструментарій; і от з’являється хтось, хто вводить цей, здавалось би, штучний орган у кровообіг життя, хто цим синтаксисом примушено говорить, без штукарства, ніби від природи, для кого нове слово стає власним криком з глибини душі. Перефразовуючи висловлювання Енґельса про гегелівську діалектику, можна сказати, що Віт поставив на ноги метод авангарду, який перед тим ходив на голові. Цей заряд живої, гарячої крові приводить до втрати авангардною формою її езотеричності, до її виходу з вежі зі слонової кості і перетворення на прозору й зрозумілу.

У новій збірці «Лампи» Віт позбувається майже всього зовнішнього апарату й баласту мистецтва, відмовляється від строфи і нерідко від рими, повністю заглиблюється у слово, яке видобуває з глибини, прекрасне й сяюче блиском першого удару. Кожне слово народжується зі своєю природною масою, зі своїм власним часом і ритмом, побожно прийняте з природного лона, як плід, що сам відокремлюється від дерева, з єдиною турботою, щоби нічого в ньому не втратилося й не додалося нічого свого. Хода цих віршів іноді нагадує присягу роти, повторювану за кимось урочисто, чемно й покірно, з паузами між словами, із спертим подихом від ваги і серйозності слів.

Окреме дослідження можна було б написати про структуру поетичної реальності Віта. Це світ, де символічний процес, який надає справам глибших значень і стосунків, став самостійним процесом природних перебігів і коливань. Усе відбувається як природне спадання, як власна гравітація, без режисури автора — до символу, до глибшого сенсу, до міту. Це дивна й нова мітологія, де формулюються ці процеси, мітологія, у світлі якої постає нам краса світу, сяюча глазурним блиском першого дня створення світу. Що простішою стає мелодія цієї поезії, і що тоншим струменем, крапля за краплею, спливають слова, то дорогоціннішим виявляється той потік, то тремтливіше скочує він один за одним коштовні камені:

była wiosna                     була весна

noc wiosna były ciałem       ніч весна були тілом

byłaś ze mną                    ти була зі мною

jak nigdy przede mną         як ніколи переді мною

byłem w tobie                   я був у тобі

noc płonęła księżycem         ніч палала місяцем

ramionami                         обіймами

ustami                               вустами

i nie zgasła                         й не погасла

aż dzień zakrzyczał               аж поки день закричав

Саме тому я найбільше ціную суто ліричні твори цієї збірки, любовні й тюремні вірші з одиничною кантиленою, зіграні на одній струні, а в результаті — зовсім без струн, ніби в повітрі, самою мелодією речей та подій:

jasny jest świat                         світлий той світ

za rzeką                                  за рікою

za górą:                                   за горою:

nocy przejrzyste szklo                 ночі прозоре скло

otwarty daleko mapą                  далеко відкритий світляною

świetlistą                                мапою

daleki                                      далекий

jak gdyby świat                          так ніби світ

po raz pierwszy otworzył powieki   уперше розплющив очі

w tę noc wtedy w Stróży                в ту ніч тоді у Сторожі

śpiewać wychodziłaś na wielki         співати ти виходила на повний

księżyc                                       місяць

ciemna jak brew śpiewaczko            темна як брови співачко

Складно дискурсивною мовою висловити, в чому полягає сяяння й палюча магія образів, якими горить вірш Віта. Я вдивляюся в його вірш, ніби в палаючу книгу, яка трансформується й окрилюється, так ніби текст сторінок увесь увіходить у полум’я, і врешті вже сам я палаю разом з ним — щасливо та яскраво.

nocą                             у ніч

kiedy ciemno spałaś          коли темно ти спала

ja spać nie mogłem            а я не міг спати

księżyc świecił mi w twarz;  місяць в обличчя мені світив;

lis lśniący i rudy                 лисніючий лис і рудий

palił gorąco jak ogień          обпалював гаряче ніби вогнем

Є там уперше створені образи й конфігурації, образи, видобуті з невідомих околиць внутрішнього космосу, є також інші, видобуті з темного боку внутрішнього афелію, з дивною символікою, як захопливі Плід або Фуга. Треба було б цитувати вірш за віршем, аби показати багатство, тканину цієї безцінної, соковитої поетичної матерії:

ciemny wiatr orkiestruje drzewa     темний вітер оркеструє дерева

armie fagotów i fatalnych trąb        армії фаготів і фатальних труб

drzewa trzęsą szumem wieczoru      дерева стрясають шумом вечірнім

wyje waltornia                             завиває валторна

w noc chorą huczącym śpiewem       у ніч хвору ревінням співу

wyżej                                         вище

i w głąb                                       і вглиб

Першодрук:

„Sygnały” 1936, nr 23 [аналіз поетичної збірки «Лампи» Юліуша Віта (справжнє прізвище Вітковер, 1902—1942), пов’язаного з краківським авангардом; збірка була видана Ґуставом Ґебетнером та Робертом Вольфом (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 337—340.

Патріархальна Америка

Марта Остензо глибоко закорінена в патріархальному світі американського дворянства, в його ідеології і звичаєвості. Її ставлення до цього світу настільки позитивне й виняткове, що вона свідомо відмежовується від втручання інших, ширших ідеологій і ворожо їм протистоїть.

Польського читача може зацікавити певна аналогія з польською шляхетською прозою. У фермерському світі ми можемо побачити міцний зв’язок між звичаєвістю і своєрідною становою моральністю — з іншого боку, такий зв’язок глибоко відрізняється від нашого. Нас передовсім вражає ставлення до наймита, до прислуги, яка стає ніби членом сім’ї. Тут немає неподоланої суспільної межі. Служниця є нормальною кандидаткою на дружину сина дому, наймит — майбутній зять роботодавця. Тим зв’язком, що об’єднує патріархальну фермерську родину, нівелюючи різницю між роботодавцем і слугою, є відмінне ставлення до праці, праці, піднесеної до ступеня релігійності, фанатизму, місії. Неробство тут не має привілеїв, воно є чимось підозрілим, зневажуваним і чужим.

Сильвер Ґренобл не має жодного шансу долучитися до вимріяного нею світу праці на землі, до родинної спільноти й патріархального ладу. Вона сирота, кузина молодого Роді Уіларса, запального фермера і вченого-ботаніка в одній особі. Проти неї — і її походження з Чікаґо — метрополії зіпсутості, і плітки про її любовні історії. Врешті над нею тяжіє несправедлива підозра, що за підказкою легковажної жилки Ґреноблів вона продасть міським спекулянтам свою спадщину і позбавить Роді найкращої ділянки землі. Всьому цьому Сильвер може протиставити лише свою наполегливість, гаряче серце, палку тугу за землею, туманний міт її душі, який мати прищепила їй у дитинстві: дерево життя Іґдрасіл — символ плодоносної матері-землі. І Остензо показує, що цього достатньо.

Натомість Коріна: красива, елегантна, чудова Коріна, яка вирішила вийти заміж за Роді лише тому, що її батько-банкір утратив увесь маєток. Коріна, яка володіла всіма правами і можливостями, але одного їй не вистачало: покликання до землі, — тому врешті мусила поступитися в цій нерівній боротьбі.

Сильвер з усією щирістю прагне врятувати шлюб, що розпадається з вини легковажної гулящої Коріни — прагне цього всупереч своєму серцю, яке таємно кохає Роді. Але Коріна втікає з елегантним шулером, а Сильвер, подолавши всі упередження, підкоривши всі серця, стає дружиною Роді.

За цією наївною історією криється великий заряд шляхетної, звичайної, найчистішої людяності — і в цьому причина, що ми не сміємося з цієї історії, що, попри шаблонний малюнок, герої цієї книги дихають вільно, що Сильвер Ґренобл, приваблива й наполеглива дівчина, підкоряє і наші серця.

Уся книга пронизана краєвидом, оточена небом і вітрами — шумить у ній вічне дерево життя Іґдрасіл. Переклад правильний.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1936, nr 19 [рецензія на повість американської письменниці норвезького походження Марти Остензо (1900—1963) за назвою «Дерево життя», виданої в перекладі Броніслави Копелювни накладом видавництва „Płomień” (Варшава, 1935)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 154 [там само, s. 154—161 (Dziesięć zapomnianych recenzji Brunona Schulza z „Wiadomości Literackich” 1936—1937) див. пояснення та коментар Войцеха Хмужинського].

«Носильники[5] кайзера»

Гієна морської війни 1914—1918 років, побачена знизу, з глибини казематів німецьких панцерників і прірв корабельних котелень, побачена кров’ю підпухлих очей простих моряків, кочегарів, військових хлопчаків, чорних «носильників кайзера».

Це не бездумні чи засліплені очі. Крізь піт і кров вони бачать чітко й виразно: пиха, нікчемність, боягузтво і лінивство командирів, яких цікавить лише власна кар’єра, слава й відзнаки касти, свідомо видресируваної упродовж поколінь для управління людською кров’ю і життями, сп’янілої від безумства свого повновладдя. Зі сторінок книги, ніби кривава іронія, виринає жахлива диспропорція між морем крові, страждань, надлюдського героїзму та ницістю цілей, задля яких пролито цю кров.

Плів’єр сам як звичайний моряк був учасником кампанії на одній з тих старих, розвалених коробок, на яку командування завантажувало непокірну, надто свідому або невигідну йому масу, наказуючи знищувати ворожий тоннаж на далеких просторах океану. На таких суднах дивом виживало лише двоє чи троє.

З кожної сторінки книги проступає автентичність документу, величезна переконливість справді пережитого. Мова фактів така потужна, що будь-які письменницькі прийоми просто зайві.

Плів’єр заряджений пережитим, як динамітом, який розриває його. Велике письменницьке мистецтво виявляється в майстерності, поміркованості, широкому епічному диханні, за допомогою яких автор уміє впоратися з цим вибухонебезпечним матеріалом. Форма репортажу виростає безпосередньо з ґатунку матеріалу, з динаміки переживання, яке розбиває спокійний потік оповіді. Репортаж виплескується у раптових скупченнях, вибухових скороченнях, в уривках діалогів, у самих сирих фактах, викинутих на поверхню нарації замість рефрену чи коментаря. Проза тут цілковито підпорядковується волі фактів, беззастережно входить у роль органа, інструменту реальності, — далека від спеціально створюваних ефектів та мистецької марноти.

В результаті досконалої допасованості до реальності, в ритм цієї прози часто вплітається стихія, стихія моря, боротьби машин і заліза; стихія забуття й шаленства битви. Такі описи, як опис битви над протокою Скаґеррак, належать до найбільш монументальних сторінок батального епосу. Тільки людина, яка сама пройшла крізь це пекло, могла досягнути такої сили й величі стилю, вільної від патосу і по-справжньому людяної.

Плів’єр не ґлорифікує героїзм моряків. Для героїзму цим вчинкам не вистачає спонтанності, великої й високої мети. Він показує зведену до небес кривду змарнованого, мученицького, надаремного героїзму тисяч, що загинули заради чужих їм і негідних цілей.

Переклад дуже добрий.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1936, nr 26 [аналіз дебютантської (1928) повісті німецького письменника і публіциста Теодора Плів’єра (1892—1955) за назвою в польському перекладі «Kulisi cesarza», перекладеної Тадеушем Забіндовським і виданої Міхалом Фрухтманом (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 154—155.

Роман про приязнь

Патроном цієї книги був Гамсун[6]. Роман «Соки землі» справив на неї помітний вплив. Бернгард Келлерман хотів зобразити епопею відбудови і творчої праці, показати, як маленька, але важлива клітина великої, знищеної війною країни затягається шрамами й гоїться. Після епопеї ненависті і знищення, після пекла мук і принижень, крізь які перейшла країна, це мала бути рапсодія незнищенної творчої сили, ідилія кохання й оптимізму.

Існує два види оптимізму. Оптимізм від боягузливості, з примруженням ока, зі спотворенням правди — і оптимізм героїчний, вартість якого вимірюється сумою переможеного, просвітленого песимізму. Оптимізм Келлермана належить до першого виду — це програмний, заздалегідь продуманий оптимізм, що пересіває реальність крізь сито цензури ad usum Delphini. Ми постійно відчуваємо гарантовану безпеку, якою автор огортає своїх героїв. Si duo faciunt idem, non est idem. Гамсун, син щасливого, помилуваного війною народу, який успішно розвивався, мав право на таке безпроблемне, позитивне ставлення до дійсності, до продукції, до системи. У німецького письменника, представника країни, системно збуреної, роздертої між війною, інфляцією, революцією і суспільною боротьбою, така спрощена безпроблемність стосовно тих самих явищ є непростимою тупістю. Ідилія, навіть з елементом удаваного героїзму, в післявоєнній Німеччині мусить виглядати як омана.

Але й на художньому рівні — у змалюванні характерів, ситуацій, перспектив, відкритих углиб життя, книга Келлермана не виходить поза добре відомі шаблони. Первнева, автентична творчість полягає у подоланні схеми, в розширенні її діапазону, включенні в неї нових елементів — ця творча коректура, цей момент рухомості, поки він не застигне в новій, збагаченій фігурі, ці коливання між старою і новою, ще ризикованою формою і є причиною того бадьорого напрямку думки, того відновлення образу світу, якого очікуємо від доброї книги. Келлерман натомість рухається за усталеними схемами, а його роман можна вважати спробою емоційної продуктивності, яка ще ледь зберігається в цих схемах. Треба, однак, визнати, що ця його спроба досить значна. Бо ж існують схеми ситуацій з ніби завжди невичерпною енергією зворушення. До таких належать усі робінзонади, образи бережливої людської праці на лоні природи. За такого типу схемами побудовані події роману «Приязнь».

Книзі Келлермана шкодить постійно відчутна аналогія з Гамсуном, перед чаром якого автор не може встояти, залишаючись далеко позаду цієї глибини і краси. Це особливо прикро позначається на образах любові, яка у Гамсуна завжди повна глибини й поезії, тоді як у Келлермана набуває присмаку ресторанної, несмачної, типово німецької тривіальності. Є, однак, у книзі багато вдалих рис, цікавих і щасливих моментів. До таких належить, зокрема, досконала постать удови Шальке.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1936, nr 31 [рецензія на двотомний роман за назвою «Приязнь» німецького письменника, публіциста, автора репортажів Бернгарда Келлермана (1879—1951), перекладений Болеславом Яцеком Фрюлінґом і виданого у книжниці „Atlas” (Львів, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 155.

Мати і син

Один із ранніх романів Моріака, який повністю передбачає майбутню велику майстерність письменника.

Тут відбуваються найінтимніші і найглибші людські події, події між матір’ю і сином; це драма, що розігрується в житті кожної людини в передісторії її дитинства, в архаїчний, доісторичний період. Щось із суворого жаху й величі міту автор зумів помережити у зображеній історії Фелісіте і Фернана Кязнав — старої матері та її п’ятидесятирічного сина, якого вона любить фанатичною, сліпою й ненаситною любов’ю. Моріак показує, якою демонічною, фатальною і світоруйнівною може стати благодійна сила любові, якщо вона у своїй безмежній узурпації нав’язується світові як найвищий принцип, руйнуючи тим підвалини людського ладу. Письменник утілює один із проявів вічного гріха, закладеного в нескінченному кульмінуванні виняткового, самозакоханого, жагучого почуття. Тому існує якийсь біблійний патос у цих двох-трьох постатях, які велично пересуваються в полі зору оповіді, застигають на першому плані у великих і вічних контурах на тлі скупого пейзажу — оголеного, як у Мілле[7], і доведеного до найпростішої межі між небом і землею.

Моріак показав нам ніби зворотній бік комплексу Едіпа. Якщо драма Едіпа полягала в захопленні образом матері, від якого захоплений уже не може звільнитися, то тут маємо трагічну зачарованість матері сином, матері, котра не знайшла сил, щоб перерізати пуповину, яка об’єднує її з дитиною. Людський лад ставить певні часові межі для материнської любові — тільки окремий період відданий їй у повне розпорядження. Але складається враження, що раз перехитрований комплексом час, одного разу зламаний тією фатальною міццю, він втрачає свою владу над любов’ю, безсило відступає перед нездійсненною вічністю почуття. Час тріумфує над в’яненням тіл, над всиханням інстинктів, і закінчується лишень разом зі смертю людини. Ця любов пригнічує сина. Ніби головоногим створінням, він з усіх боків охоплений присосками цієї любові, деспотичної і рабської водночас, він втрачає в цих обіймах свою самостійність, позбувається чоловічості. Його невизволена, приглушена, рудиментарна сексуальність реалізується заледве у спробах розкошування на противагу цьому поглинанню любов’ю, у смішних демонстративних виїздах для «звикання» до повітового міста, які мати поблажливо сприймає як невинний громовідвід від нападів емансипації.

Коли героєві виповнюється п’ятдесят, на горизонті цієї ідилії таки з’являється серйозна небезпека в особі бідної, заляканої, але рішучої і на все готової вчительки, котра всупереч волі матері таки завоювала Фернана і прискорила шлюб. Але Фернан уже не спроможний розпочати власне життя. В запеклій боротьбі за нього, що розгорілася між двома жінками, він швидко пересуває шальки перемоги в бік матері. Роман приводить нас до останнього акту сімейної драми, коли молода жінка, зламана боротьбою з сильною антагоністкою, після тяжкого викидня, всіма покинута, помирає. Смерть дружини, яка прожила страдницьке життя, несподівано пробуджує в серці Фернана запізнілий бунт і протест проти тієї, яка своєю захланною і владною любов’ю позбавила його власного життя і щастя. Він зрікається матері, рве її портрет і розвиває культ посмертної пам’яті про до смерті зацьковану кохану.

Майстерно, великими і простими штрихами Моріак малює трагедію старої жінки, безсилої перед уже недосяжною й сильною у своїй потойбічній красі суперницею — позиція за позицією втрачає вона свої колишні володіння. Тиранія цієї любові набирає трагічних вимірів фатальної й нещасливої пристрасті, яка виходить за межі сили волі і здорового глузду людини. Під впливом поразки ця любов очищується, втрачає риси егоїзму, владності, доростає до таких монументальних розмірів, що пересічна людська оцінка, несхвалення здорового глузду не мають у цьому разі права голосу як некомпетентні.

Фелісіте наприкінці помирає — до останнього подиху задивлена у предмет своєї божевільної любові, і тоді виявляється, що і той синівський бунт, і та його спізніла спроба визволення були лише інверсією любові до матері, адже, раптово позбавлена своєї мети — домагань коханої особи, — любов сама собою зникає. Фернан залишився у страшній самотності, материнська любов зробила з нього незавершений витвір, не здатний на самостійне існування. Лише в її стихії, як ембріон в лоні матері, він може веґетувати тим половинчастим й узалежненим життям.

У своєму романі Моріак розгорнув образ трагічної й безвихідної любові, наче якоїсь жахливої пам’яті. Можна в цьому побачити протест здорового глузду проти самого принципу материнства, але за тими людськими мірками у книзі відкриваються інші критерії — трансцендентальні, які проливають на цю любов — навіть таку заблудлу, осоружну й деструктивну — світло релігійного й жахливого благословення.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1936, nr 50 [аналіз роману Франсуа Моріака (1885—1970), за назвою «Genitrix. Праматір», у польському перекладі: «Genitrix. Matka і syn»; перекладеного польською мовою Зеноном Віктором і виданого Польським Товариством Приятелів Книги (Варшава, 1996)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 397—399.

«Чорні ангели» Моріака

Це дивний парадокс наших часів, що мовби в найменш відповідну мить оживає проблематика, яка понад два століття лежала в забутті — здавалося, переможена й відсунута в тінь тих історичних арсеналів, де спочивають виведені з ладу апарати людської думки, — проблематика католицької філософії.

Виявляється, що майстрів психології й сучасного аналізу, безстрашних переслідувачів людської душі притягує й захоплює та найвища школа самоаналізу, яку створив католицький Костел. Письменники різних мисленнєвих типів, як Кафка, Клодель[8], Джойс, Бернанос[9], своєю творчістю висловлюють гідне уваги переконання, що пошуки психоаналізом певної надструктури, певних рішень глибшого рівня — за намагання вийти поза чисту описовість і твердження — не можуть обійтися без категорій католицької думки.

Роман Моріака виростає із роздумів про таємницю зла, про таємницю гріха. Автор вражений величезним масштабом і широтою засобів, які зло віднаходить у повсякденні людської долі.

Ось перед нами злочинець з Божого допуску, людина, з дитинства призначена для злочину. Для Ґабріеля Ґрадера зло — це звичайна еманація життя. Якась натуральна гравітація, ледь помітний нахил характеру, що несе його до зла з такою самою неминучістю, як вода спадає в ущелину. Сповідаючись за все своє життя парохові у Лійожатс, п’ятидесятилітній Ґрадер вражений своїми, ніби кимось заданими, рішеннями на користь зла, він шкодує про все своє беззмістовне і даремне життя, змарноване в безплідному служінні злочинові й розпусті. Відчуває себе якоюсь безвольною посудиною підлоти, з якої вона розливається світом.

Коли після смерті дружини Адель Ґрадер веде в Парижі розгульне життя, проциндрюючи спадок сина Андре, той виростає на селі під опікою своєї тітки Матильди сильним, дещо обмеженим через свою прямолінійність хлопцем. Матильда кохала колись Ґабріеля. Тепер усю силу свого почуття переносить на Андре — несвідома справжньої природи своїх почуттів, захищає його перед своїм чоловіком, старим Деба, котрий у захланній хтивості радий був би загребти спадок Андре. Ґрадер, який роками мучиться в пазурах шантажистки Аліни, приїздить до сина в Лійожатс з надією, що йому вдасться виманити в нього решту спадку, щоб відкупитися від свого вампіра.

З приїздом Ґрадера пагубний фермент наче проникає в сільську садибу, і цієї грозової осені в тихому помісті починає розвиватися похмура драма. Коли стає зрозумілим, що старий Деба виманив у Андре весь спадок, у Ґабріеля Ґрадера, який справді любить свого сина, зароджується думка про прискорення смерті хворого старого. Він з проникливістю демона відкриває природу почуттів Матильди до Андре, втягує її у свій план, малюючи перспективу її шлюбу з Андре; всі плани руйнує звістка про несподіваний приїзд шантажистки. Проливної осінньої ночі Ґрадер на спорожнілій станції чекає на свою переслідувачку, заводить її на безлюдну стежку і там здійснює свою вимріяну помсту, задушивши її на смерть.

Це вбивство людської потвори заради захисту власного життя, в якому Ґрадер відчуває себе ледь не інструментом у руках Божої справедливості, однак перевершило міру зла, зламало зашкарублість цього природженого злочинця. Моріак опускає завісу над останнім актом драми, над розкаянням злочинця, фіксуючи лише зовнішні факти. Підупалий духом і без сил Ґрадер доповзає до плебанії, де, прийнятий і пригорнений ксьондзом — тим самим, котрого дивний інстинкт вже давно підказував йому прийняти як духовного брата, — помирає, помирає прекрасною смертю, поєднаний з Богом і людьми.

Що за таємний зв’язок може об’єднувати злочинця Ґабріеля Ґрадера зі святим капеланом Форком, яка парадоксальна аналогія може виникати між цими двома душами, який духовний процес ставить їх поруч, у дивній опозиції, на шахівниці вічної гри? Чи одна душа з її жертвою може врятувати іншу від падіння, може компенсувати це падіння на найвищому рівні, чи ці дві душі зважуються на двох шальках терезів, які Бог тримає у Своїх руках? У той час, коли злочинець Ґрадер — людина, яка скотилася на саме дно людських нещасть — здіймається з миром до неба, чистий і невинний ксьондз Форк зазнає тяжкого випробування, мало не втративши віру під тягарем гріхів Ґрадера.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 19 [рецензія на черговий (див. попередній текст) роман Моріака за назвою «Чорні ангели», перекладений літераторкою, яка приховувалася під криптонімом «H. H.», виданий у видавництві „Rój” (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 400—402.

Три перекладені романи

Реґіна Аас, дівчина з «порядної сім’ї», через дивний збіг обставин потрапила до притулку для породіль у Християнії[10], покинута коханцем, без засобів навіть на лікування, на межі розпачу. В цій ситуації їй нічого іншого не залишається, як віддати дитину бездітній заможній парі. Побоюючись майбутніх претензій матері, названі батьки приховують своє прізвище, а Реґіна стає економкою у багатого промисловця у провінції.

Від цього часу Реґіна мусить жити в цьому пуританському краї посеред суцільних шахраювань і крутійств. Ані її батьки, ані жоден з родичів не можуть посіяти навіть найменшої підозри щодо її минулого, бо це вб’є її старого батька, а на неї накличе прокляття. На початку це збереження таємниці поглинає всю її енергію і змушує забути про ту незначну рану, якої їй завдано. Лише тоді, коли вона, напівзацькована, знаходить притулок у домі Платена і поволі приходить до тями, — усвідомлює, що тієї розлуки з дитиною вона ніколи не зможе знести. Відкидає пропозицію від поштивого Платена одружитися з ним і виїжджає, щоб відшукати сліди проданої нею дитини.

Відтоді безпретензійна, відповідна до вимог жанру оповідь набирає глибокої пристрасті. Туга за дитиною стає суттєвою домінантою життя Реґіни, повністю заволодіває її серцем. Обставини складаються так, що стирається останній слід, який веде до віднайдення дитини. Реґіна, смертельно поранена в найглибший жіночий інстинкт — материнство, перемагає муки совісті й вирішує бути нещадною до людей того суспільства, яке трактує її як річ, без тіні сумніву принижує найсвятіше почуття її життя. Тепер вона виходить заміж за нелюба Платена, щоби за допомогою його грошей відшукати дитину. Але відтоді вона вже не матиме спокою. Багатство, суспільне становище, народження другої дитини не можуть заспокоїти всепоглинаючої, невтолимої туги. Успадкувавши великі статки після смерті чоловіка, вона відновлює пошуки. Помста один раз обманутого материнського інстинкту є жахливою. Та ірраціональна манія, яка нею володіє, та безкомпромісність почуття, яке не можна обдурити жодною рекомпенсацією, — жахлива, але справжня.

У процесі оповіді ми не здогадуємося про піднесення досить банального сюжету до ледь не мітологічних масштабів. Ми радше очікуємо на happy end, але тут роман готує нам несподіванку. Реґіна занурюється в божевільну гарячку пошуків. Унаслідок оголошення, розміщеного в газеті, вона отримує багато оманливих слідів. Вона стає жертвою різноманітних шарлатанів і здирників, розтрачує маєток. Вічно в подорожі, в гонитві за своєю ілюзією, вічно в поїзді, в поспіху між черговими розчаруваннями, вже напівпритомна, вже на межі божевілля, як Деметра або Ісіда, котрі шукають свою втрачену дитину, вона врешті зрозуміє марність своєї гонитви — принаймні, за людськими мірками й розрахунками. Але мати не може здатися. Ми бачимо її, коли вона знову їде, невідомо вкотре, безнадійними манівцями своєї манії.

* * *

Юлія ван Асвельд, відома письменниця, вже двадцять років живе у відносно щасливому шлюбі з паном ван Асвельдом. Чоловік обожнює її, але, поглинутий справами бізнесу і мало романтичний за своєю природою, він дещо занедбує її живе почуття. В літературній роботі Юлія знаходить достатню рекомпенсацію за відмову від перебільшених сподівань свого серця, але в сучасному психоаналітичному санаторії професора Шлеґеля, куди вона подається з метою зміцнення своїх нервів, повсюдна, заздалегідь подиктована і схвалена лікарським авторитетом розхитаність звичаїв заволодіває й цією розсудливою жінкою, коли на її шляху з’являється красивий гультяй Петер Бреґман, перед яким не встоїть жодна справжня жінка. Юлія переживає другу весну молодості й, ощасливлена, відмовляється від своїх конвульсивних чеснот інтелектуалістки.

Отой Петер Бреґман — дуже навіть добре відтворений тип донжуана — це постать, що виправдовує написання цієї книги, яка лише подекуди не збігається з конвенціями типового роману. Маючи деякий поетичний талант, розбещений жінками, Петер уважає себе жертвою долі і шлюбу з красивою, розсудливою, жертовною Фрьодель, до якої він із розкаянням повертається після кожної любовної пригоди. Авторка показує героїзм постійно зраджуваної жінки, котра терпляче очікує на рятівну паузу між його черговими любовними пригодами.

Петер не є холодним, корисливим спокусником. Навпаки, він щоразу по-справжньому вплутується у своє нове кохання і щоразу по-справжньому страждає, коли кохання закінчується. Нещасна Фрьодель уже давно вивчила механізм цих стереотипних випадків, тоді як Юлія, зачарована й щаслива, мріє поєднатися з ним назавжди. Ця досвідчена письменниця, переконана, що знає людське життя і людську душу, на практиці робить дурницю за дурницею, дозволяючи себе, наче малу дівчинку, втягнути в романтичну гру в incognito, що дозволяє їй побачити в коханцеві знедоленого казкового принца. Вона повертається додому, аби розпочати процес розлучення, і в пошуках окремого помешкання натрапляє на Фрьодель, котра, покинута своїм чоловіком, мусить винаймати частину будинку, аби мати змогу утримувати дітей. Спочатку Юлія не підозрює, до кого вона потрапила, але її аристократична стриманість поволі поступається щоразу більшій симпатії до цієї відважної жінки, котра так героїчно бореться з усіма перешкодами і котру так скривдив її чоловік. Урешті різні деталі підказують їй, що чоловік Фрьодель і її коханий принц Інкоґніто — це одна й та сама особа. В результаті Петер повертається до Фрьодель, а Юлія — до свого чоловіка.

* * *

Книга сфабрикована холодно, без таланту, без передбачення наслідків власних припущень. Навіть дивно, що такого типу романи читаються, приймаються без спротиву, у добрій вірі схвалюються пересічним читачем. Яким невибагливим і примітивним мусить бути людський розум, щоб не бачити обурливого фальшу, серйозно сприймати ті фігури з пап’є-маше, ту психологію — вже не паперову, а солом’яну й конопляну, поклаптиковану з відходів третьосортної літератури. Найвірогідніше, письменникові не вистачає матеріалу для наповнення ситуацій конкретним м’якушем, не вистачає найістотнішої риси письменника — здатності до оживлення пустої схеми, — тож він наповнює своїх героїв казначим, вигаданими інстинктами й жестами, що мають імітувати реакції живої людини, а насправді дратують фальшем і невідповідністю, вибивають з рівноваги, викликають сміх і поблажливість.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 2 [аналіз трьох романів: норвезького автора побутової, релігійно забарвленої прози, Йогана Бойєра (1872—1959) за назвою «Заслання», перекладеного Кароліною Бейлін, виданого офіциною „Płomień” (Варшава, 1936); голландської письменниці, авторки романів про емансипацію жінки, Йо (Йоганни) ван Аммерс-Кюллер (1884—1966) за назвою «Принц Інкоґніто», перекладеного Марцелем Тарновським („Płomień”, Варшава, 1936); німецького романіста, новеліста і драматурга, Еріха Ебермайєра (1900—1970) за назвою «Справа Класена», перекладеного Болеславом Яцеком Фрюлінґом („Płomień”, Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 405—408.

Роман Йо ван Аммерс-Кюллер

Пані Йо ван Аммерс-Кюллер характеризує дивовижна відвага фразування. Вже у попередніх романах вона нерідко спантеличувала своїм молодечим запалом стосовно найнеперевершеніших ідейних фальсифікаторів. Це було б, може, зворушливим і перспективним, якби не викликало нетерплячої пристрасті. Ми з подивом запитуємо, де зумів зберегтися той скарб невинного невігластва й незайманої віри в ідеали, яким дивом вціліло те мислення після вторгнення сучасної ідеї й критики, вплив якої відчувається сьогодні ще зі шкільної лави. Патос заштампованих фраз, виголошування звичних гасел, здається, захоплює пані Аммерс-Кюллер, паралізує її критицизм. Вона не підозрювала, що це могли бути давно випорожнені мішки, зміст яких, неодноразово перетворений, перейшов до інших заголовків і девізів у вічному поширенні ідей.

Попри зовнішні аксесуари сучасності, книга справляє на диво несучасне враження. Тези, які пропонує авторка, а також безпроблемна прямолінійність їхнього розв’язання належать до репертуару безповоротно застарілих ідилічних часів. Мусить, безсумнівно, існувати якийсь зв’язок між школярськи наївною, незрілою ідеологією та крамарським, затісним і філістерським духом країни, в якій книги такого типу набувають розголосу й популярності.

Героїня роману, нібито досвідчена есеїстка (безсумнівний двійник авторки), взяла під свою опіку молоду дівчину з аристократичного, але зубожілого дому, в якій відкрила непересічний акторський талант; це втягає її в ризиковану гру в геніального режисера, котрий відкриває ультрасучасний театр, що базується на чистому ідеалізмі й безкомпромісному захопленні мистецтвом. Унаслідок жоден з учасників колективу, включно з його ініціатором, не сягнув вершини ідеалів — людські інтриги і пристрасті перемагають, і весь задум перетворюється на руїну. Ми від усієї душі бажаємо дешевому ідеалізмові авторки-героїні остигнути після цього фіаско, хоча й сумніваємося, чи існує таке ґрунтовне фіаско, яке б зуміло цю закоренілу ідеалістку вилікувати від… писання чергових романів.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 26 [аналіз чергового (див. попередній текст) твору голландської авторки Йо (Йоганни) ван Аммерс-Кюллер, перекладеного Ружою Центнершвер, виданого офіциною „Płomień” (Варшава, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 158.

«Отава» Жіонó

Блискуча книга. Жіонó не описує природу — він створює її еквіваленти, згущені заряди неба, рівнини, вітру, порожніх гірських схилів. У нього все живе, пахне, хвилюється: вогонь у печі, весняний вітер, ковадло і плуг. Він наскрізь вивчив обличчя, звичаї і примхи речей, коли вони самі в собі, або коли з ними довго мовчалося: душу дерева, кори, води й повітря. Той блиск предметів, який вони непомітно втратили, Жіонб вміє заманити до своїх рук і перенести на сторінки книги — живий, хвилястий і пломінкий блиск. Уся книга палає тією злущеною, гладкою й вогняною оболонкою речей.

Жіонó розуміє не лише речі і стихії — він знає людину. Знає її найменші прояви і сплески, знає її найглибше дно, де велика самотність знімає з неї паволоку марнославства, де вітри гірської пустелі вилущують з неї всі нашарування, всю строкатість нікчемності. Там, у нетрях, у справжньому сам на сам з природою, люди стають звичайними й однорідними, як вода, як земля, як вітер.

На краю гірського світу Воґез[11], біля підніжжя великого плоскогір’я, вкритого ялівцем, лежить покинута місцевість Аубаґне. Коли пагорб почав зсуватися, руйнуючи будинки, наче лавина, люди втікали, покидали садиби й загороди. Місцевість спорожніла. Але за кільканадцять метрів лінія зсуву зупинилася. В руїнах спорожнілих будинків живе тепер ще троє самотніх мешканців: старий коваль, мисливець Пантурль і стара відьма Мамеша. Настає момент, коли немічний старий покидає місцевість і вирушає на південь до сина, напівбожевільна відьма також вирушає в шалену мандрівку з невиразною метою привести жінку для Пантурля, аби в цій гірській пустелі не згасло людське життя. Пантурль залишається сам. Надходить весна. «Щось м’яке й духмяне пливло крізь ніч. Щось ніби подих молодого звіра. Щось тепле, ніби життя під шерстю звірят, щось терпке. Пливло воно з півдня, й уся земля захлиналася тим подихом». Ця несподівана й бунтівна, прекрасна весна вдаряє в людей та звірів, наче блискавка. Звірі стають знетямленими й ошелешеними, а людська душа порожніє і слабшає, ніби велике біле весняне небо.

Як і минулих років, мандрівний швець піднімається протоптаною гірською стежкою до далеких гірських садиб. Візок із шевським устаткуванням тягне молода жінка.

Пантурль винюхує її здалека, за милі відстаней, і коли старий швець засинає вночі, обоє молодих знаходять одне одного. Пантурль відводить Оршулю до своєї садиби. Його життя несподівано набуває сенсу й мети. Нерозтрачені дотепер сили, розум і почуття пробуджуються до праці. Він починає облаштовуватися, будуватися й орати. Занедбана дівчина розквітає у променях його любові. В горах, на краю пустелі пускає пагінці нове життя — стара Мамеша дотримала слова, скерувавши жінку на шлях Пантурля, хоча сама й загинула під час мандрівки.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 5 [рецензія на роман французького автора прозових творів з пантеїстичними акцентами, пізніше — побутових, драматурга й есеїста Жана Жіонó (1895—1970) за назвою «Отава», перекладеного Марцелем Тарновським і виданого офіциною „Renaissance” (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz. Proza, s. 403—404.

Мученицьке життя малої Деніс

Це вражаючий людський документ, хвилююче свідчення про справді безмежне терпіння й велику силу волі людської природи, про її невситиму здатність до відтворення.

Дитина паризького пролетаріату, мала Деніс, яку не любила й жорстоко переслідувала жебрачка й розпусниця мати, виростає в атмосфері ненависті і тваринних інстинктів, проходить крізь неймовірне пекло злиднів, бруду, зіпсуття, але, всупереч усім, зберігає внутрішню чистоту, доброту, потребу любові і здатність до дівчачих радощів. Ніби нейтралізуючи безмежно сумну, безнадійно песимістичну атмосферу, автор відкриває нам світлішу перспективу на подальше, нібито щасливе майбутнє дитини, котрій якимось дивом (цей період лишається поза рамками оповіді) вдалося вирватися з цього дна злиднів. Попри те, результат виявляється глибоко гнітючим. Бо ж яке, навіть найпогідніше майбутнє, може винагородити за ці багатолітні муки? Як може людина винести з них незламну здатність до життя й віру в життя? Це нагромадження злиднів, нещасть і недолі без жодного виправдання і схвалення, без жодної ідейної рекомпенсації, переповнює розпачем і безвихіддю.

Увесь труд віднайдення сенсу цього страждання, його прийняття й виправдання автор покладає на читача, полишаючи його з цим тягарем самого, без жодної допомоги. Він обмежується реєстрацією фактів, своєрідним звітом, але робить це вустами малої Деніс із такою переконливою силою найчистішої правди, що складно повірити в те, що перед нами витвір письменницької майстерності, а не просякнутий кров’ю документ.

Ані на мить автор не впадає в сентиментальність, остерігається легкого зворушення, податливості. Мала Деніс не жаліє себе й не шукає милості. Розповідає про своє мученицьке життя з діловою, справді хвилюючою об’єктивністю. Її відмова від останнього мінімуму щастя, терпимість і розуміння зла й ненависті, кривди й несправедливості — жахливі у своєму героїчному запереченні. Страждання показане тут серйозно і без прикрас — вільне від кокетства, від моралізаторської зарозумілості, від легкого релігійного втішання.

Дивовижне вміння розвинути тему завдяки силі ситуацій і деталей, справді необмежена винахідливість, з якою автор показує голос героїні у тисячних варіантах, передбачуваних і шокуючих водночас, визначають великого письменника. Найінтимніше розуміння душі малої героїні, безпомилкове віднайдення щоразу нових і несподіваних рис і тіней, без найменшого фальшу, без виходу за межі психологічної правди, говорять про широку й глибоку людську компетентність цього надзвичайного автора.

Переклад зразковий.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 6 [аналіз роману бельгійського письменника, лауреата Ґонкурівської премії[12] (1936), автора побутових романів з етичною проблематикою, Максенса ван дер Меєрша (1907—1951) за назвою «Відбиток Бога» (у польському перекладі «Grzech świata»), перекладеного Зоф’єю Маліняк, виданого Сучасним Видавництвом (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892–1942…, s. 155—156.

«Тригрошовий роман»

Роман Брехта дає блискуче розуміння структури капіталістичного суспільства. В чистій дискурсивній формі його теза звучить майже банально: це відома теза економічного життя капіталістичних суспільств, яке у своїй останній інстанції ґрунтується на насильстві, експлуатації і звичайному злочині. Але лише у процесі доказів цієї тези виявляється вся її результативність, несподівано відкривається розуміння глибини проблем. Насильство й експлуатація так уміло замасковані, так глибоко приховані за позірною легальністю законодавств, їхні сліди так спритно стираються, що все витягнуте з цих процесів на поверхню, все, що явно відбувається у світлі суспільної думки, може легко заперечити своє темне походження. Економічний процес проходить крізь стільки фільтрів, що його кінцеві, явні й офіційні форми назовні означені позірною легальністю. Симбіоз злочинного світу й бізнесу набуває тут свого вираження в таких несподіваних поєднаннях, у такому тісному переплетенні, в такій органічній взаємній залежності, що попри яскраві карикатурні риси, попри виразну сатиричну тенденцію, він переконує і з порогу виграє.

Це історія зі світу акул лондонського city, з останнього десятиліття XIX століття, з часів англо-бурської війни[13]. Із зовнішнього, офіційного боку — це історія конкурентної боротьби, яку ведуть «дешеві крамниці В» Махіта з дешевими крамницями Крестона, з одного боку, а з іншого — з такими ж крамницями великого Аарона. За фірмами стоять банки і підприємства-фінансувальники. Така конкурентна боротьба в «інтересах широких верств незаможних споживачів» робить ціни непридатними для будь-якої калькуляції і призводить до занепаду підприємств. Лише ініціатива та геніальне фінансове рішення Махіта витягають підприємства з безвиході й уможливлюють створення великого концерну дешевих крамниць А, В, С.

Іронія автора, його пристрасть, прихована під маскою гумору, скерована не стільки проти явної кримінальної злочинності — ця форма видається йому порівняно безневинною, схильною до поразки, достатньо загроженою, — скільки проти організованої злочинності, проти законодавств, проти потужних і консервативних систем насильства. Він заходить так далеко, що в демаскуванні несистемних, але явних зловживань і випадків порушення закону, чим переважно займаються певні опозиційні партії, бачить донкіхотство й битву з вітряками. «Так, ніби закони створюються для їхньої користі», — цинічно заявляє інспектор поліції. По суті, відкритий бандитизм є більш чесним і менш шкідливим, тому колишній опришок, а нинішній торговець містер Махіт відчуває моральну відразу, погоджуючись на підписання контрактів. У малому завулку злодійсько-купецького світу автор хотів нам, ніби на моделі, показати антиномію економічного життя назагал, у розрізі показати його механізми.

Вершиною чудового esprit і справжніми перлинами цинічної і прекрасної іронії є розлогі авторські міркування на різні теми, які він вкладає в уста героїв і густо розсіює сторінками роману. Вони складають бурлескний шар роману, який накладається на шар реалістичний. Роман Брехта слід уважати одним із найцікавіших досягнень останніх часів.

Особливої уваги заслуговує досконалий переклад Тарновського та чудовий переклад віршів, зроблений Бронєвським.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 15 [рецензія на «Тригрошовий роман» Бертольда Брехта (1898—1956), перекладений Марцелем Тарновським (вірші переклав Владислав Бронєвський), виданий Популярною Книгарнею (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 156.

Роман про сільського пароха

Шокуюче враження від цієї книги не є заслугою самого лише автора та його письменницької майстерності. Це блискуче вторгнення світла у провалля людського життя та його зв’язки з вічними проблемами, яке виводиться зі старих джерел християнського душезнавства. Що ж нам відомо про цей жахливий інструмент інтроспекції, вироблений поколіннями святих, справжніх мучеників сумління, котрі під тиском трагічних сумнівів, у безстрашних пошуках найвищої істини стояли на межі людської природи? Те, що сьогодні загальноприйняте, що вважається християнською доктриною, ота редукована, пригладжена, компромісна наука — плід пристосування й адаптації Костелу до вимог життя та панівної влади, позбавлена свого трагічного радикалізму, своєї понаджиттєвої нещадності, — чим же вона є, якщо не блідою тінню, хибною карикатурою ідей Учителя? Герой роману має відкриті очі й чутливе серце до будь-яких проявів суспільної несправедливості, до страждань і утиску, всі глибини людського болю відомі йому не тільки з власного досвіду, а і з його розширеної свідомості та знання про людське, яким він володіє завдяки призначенню натхненного сповідника й володаря душ. Ставлення християнської доктрини до земної справедливості — ця дивно двозначна й заплутана вже у словах Євангелія проблема, яка ще більше ускладнюється внаслідок необхідності співжиття Костелу зі світською владою, яка обговорюється у постійно оновлюваних аспектах і глибинно окреслюється, демонструє нам тут свою майже безвихідну заплутаність. Але в очах героя — чистої та вірної душі — справжнім нещастям, суттєвою виразкою є не кривда, не страждання й недоля. Ці справи блякнуть перед грізними небезпеками, які чигають на душу людини, перед вічною боротьбою зі злом, перед драмою, головним сюжетом якої є доля людини.

Бернанос показує нам людське життя, всуціль зорієнтоване на найвищі цілі, поставлене на службу вічності та грізних проблем спасіння. Високе слово «вічність» він розмінює на дрібну монету людської правди, показуючи її, наче у краплині води, кожної окремої миті людського існування.

Складається враження, що ми спостерігаємо за людськими справами в якомусь новому, нечуваному, яскравому світлі, наче мантія фактів, звичайної психології, стимулів і мотивів раптом падає і відкриває зовсім іншу, жахливу фізіономію життя, корінь людської долі, її незвіданий ризик і піднесеність. І це відбувається не тільки з життям героя, який відкриває нам у своєму щоденнику боротьбу і розпач людини, що веде бій за віру, а з життям кожного, кого доля чи випадковість зіштовхнули з цим недооціненим святим. У пронизливому світлі доктрини драматизується й накопичується людське життя, його напруга сягає вічних антиномій.

Треба визнати, що інструмент католицької інтроспекції потрапив тут у добрі руки, знайшов в особі автора гідного продовжувача великих попередників. Натхнення, завзятість і патос Бернаноса відповідають широті теми.

Це книга, яку не можна оцінити пасивним естетичним переживанням. Вона вимагає чогось більшого, вимагає глибшої й дієвішої реакції, цілісної й інтегральної відповіді від усього нашого єства.

Переклад Роґовича — на високому рівні.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 18 [рецензія на книгу Жоржа Бернаноса (1888—1948) «Щоденник сільського священика», перекладену Вацлавом Роґовичем, опубліковану видавництвом „Rój” (Варшава, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 395—396.

«Супутники снів»

Автор цієї дивної книги кокетує містицизмом, але це не низький, дешевий містицизм. Це не палкий, поважний і саморослий містицизм Кафки, це радше містицизм Майєра[14] — іграшковий, гедоністичний і салонний, який не ґрунтується на запозиченому внутрішньому досвіді, сповнений примхливої довільності й невідповідності. Але якщо в Майєра маємо певний філософський кістяк, то Леонгард Франк любується ірраціональним безконтурним туманом думок та ідей, мерехтливою сумішшю елементів фройдизму, психіатрії і платонівської містики.

Полюсом, довкола якого розгортається ця еклектична псевдомістика, є екзальтована еротика, сексуальність, піднесена до рангу найсуттєвішої справи існування, проблема любовного вибору, зведена до метафізичної проблеми. Не можна нічого закинути дослідженню такої потужної стихії, як стать, пошукам філософського дна цього невичерпного питання, але екзальтація Франка не ґрунтується на жодному відкритті взаємин у цій галузі. Його проникнення вглиб проблем статі не виходить за межі інтимного горизонту.

Еротичне життя героїні роману перебуває під знаком якоїсь дитячої травми. Її почуття конвульсивно закривається перед нападами пристрасті її чоловіка, котрий обожнює її. Цю її відразу поділяє, ніби з почуття симпатії, молоденька надчутлива Марія, племінниця Єви, і з цих інстинктів істеричної незайманості чи хворобливої жіночності автор виводить свою філософію платонівського вибору душ.

Єва покидає чоловіка, переживає кілька любовних пригод, які розчаровують її, аж раптом у якомусь місці, без жодного переходу, перебіг нарації просто відривається від ґрунту реальності. Єва перебуває в якомусь просторі сновидінь, в якійсь двійниковій реальності мрії, де передбачає свою майбутню долю, своє поєднання зі справжнім коханцем своєї душі. Ці галюцинації, що в несподіваних місцях послаблюють перебіг реальних подій, так непомітно відокремлюються від головного напрямку оповіді, що завдяки цьому починають сприйматися як паралельне існування. Автор не пояснює і не інтерпретує цієї подвійності сюжету, лише точно реєструє подвійне життя героїні, яке вона веде на окремих коліях. Така подвійна гра інтригує й зацікавлює, і вона була б цікавим письменницьким прийомом, якби автор зміг до кінця в ньому вистояти, натомість він, змушений урешті відкрити карти, показує обмеженість філософського резерву, в якому гра набуває свого вирішення.

При цьому Франк припускається помилки, якої не змогли уникнути багато сучасних письменників, з їхньою чарівністю і фантастикою. Попри своє чуття, він не зумів уникнути зіткнення двох реальностей. E. Т. А. Гофман, котрий також оперував антитезою життєвої прози і світу фантазії, виключає зі світу прози його чіткий реалізм і масивність, трактує його гротескно і несерйозно, щоб обидва сюжети піддати однорідному дослідженню, однорідному стильовому принципу. Коли сучасний письменник хоче знайти обґрунтування, правдоподібність для трансцендентального світу, вміщуючи його в тих місцях, де наше знайомство з реальністю, де наше знання має прогалини, — він досягає абсолютно протилежного результату, дискредитує фантастичний сюжет. Між трансцендентальним світом і природною дійсністю немає жодного помосту.

Окрім цього, авторові було замало однієї жертви метафізичного сомнамбулізму. Він наказує ще одній постаті роману, Марії, впасти в абсолютно ідентичний транс, з тією різницею, що характеризує її як справжню божевільну і доповнює її особою іншого справжнього маньяка. Таким чином, стан, який у своїй винятковості міг би бути суттєвим відображенням платонівської приреченості душ, перетворюється просто на епідемію. Невідомо також, чому мрії Єви легалізовані автором, тоді як цілком ідентичні марення Марії існують під знаком божевілля.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 22 [аналіз роману німецького письменника, пацифіста, емігранта в роках 1915—1918 та 1933—1950, Леонгарда Франка (1882—1961), перекладеного Марцелем Тарновським, виданого Якубом Пшеворським (Варшава, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 157—158.

У пустелях Канади

Автор не знає всіх письменницьких прийомів і трюків, він уміє зав’язати і повести інтригу, вміє бути неперевершеним у діалогах, не позбавлених дешевого esprit, знає навіть, як формуються характери й обличчя, але вже після кількох сторінок немає сумніву, що це лише обрахунки, літературні волапюки[15], речі з десятої руки. Матеріал, зібраний автором, не має автономного життя, він препарований ще перед його використанням, посолений «до смаку», відомий з інших книжок.

Дія відбувається на далекій Півночі, в пустелях Канади. В невеличкому рибальському поселенні, далеко від садиб білих людей, впродовж п’яти років мешкає француз Ленґран, агент американської фірми із закупівлі в тубільців хутра і шкіри. Іншим білим у цьому ескімоському поселенні є Спенлоу, сержант канадійської поліції, котрий на цих теренах є представником закону і суверенності Англії. З різних таємничих алюзій довідуємося, що Ленґран має за плечима минуле, за яке прагне спокутувати своїм пустельницьким життям, хоча його значні статки дозволяли б йому розкішно жити в будь-якому американському місті. Автор постійно лякає нас цим таємничим злочином, поки врешті не з’ясовується, що йшлося про двадцятирічної давнини підробку батькового чекового підпису. Посеред нудьги цього пустельницького життя, яка вбивається алкоголем і вічними взаємними кепкуваннями обох приятелів, раптом з’являється новий прибулець, також француз, Мерсьєр з молодою вродливою дружиною. Зачаровані її вродою, Ленґран і Спенлоу соромляться виказати один одному свої почуття, приховують їх також від Раґнар, аби не порушити спокою її душі. Змагаються у прислуговуванні та делікатному піклуванні, якими оточують жінку, котра не має необхідної опори в чоловікові, слабкій і мрійливій істоті. Це спільне почуття і взаємні ревнощі ще більше зближують їх. Розмови про Раґнар стають єдиною формою, в якій ця любов знаходить свій вихід. Це непоганий елемент, і взагалі вся діалектика цього суперництва, що коливається між жертвою й відмовою та прагненням заволодіти жінкою, зображена дуже цікаво. Однак конфлікт не був ані вичерпаний, ані достатньо поглиблений.

Мерсьєр вирушає у пошуках золота до ще глибшої пустелі. Ленґран і Спенлоу, хоча й переконані, що ця подорож мусить закінчитися поразкою, долучаються до неї, аби мати змогу спостерігати за Раґнар, піклуватися нею на відстані, а принагідно розпочати між собою боротьбу за «спадщину» Мерсьєра. Подорож була невдалою. Після різних пригод настає сумне повернення цієї четвірки зимовою пустелею, під час якого Мерсьєр помирає. Тепер Спенлоу пропонує змагання, в якому той, кому не вистачить сил, сам відсторониться. Ленґран перший слабшає у цьому змаганні, але Раґнар рятує його, а Спенлоу, який це бачить, без слова віддаляється і гине в пустелі. Раґнар і Ленґран врятувалися й побралися.

Якщо хтось уміє відмовитися від високих літературних цінностей, то просто із зацікавленням може прочитати цю книгу. Переклад правильний.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 26 [аналіз роману французького автора, лауреата Ґонкурівської премії (1928), Моріса Константена-Вейєра (1881—1964) за назвою «Посмішка під час шторму» (польський переклад «Uśmiech wśród zamieci»), перекладеного Зоф’єю Маліняк, опублікованого видавництвом „Płomień” (Варшава, 1935)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 158—159.

Емігрантська епопея

Книга Йолян Фьольдеш — це епопея про паризьку еміграцію, про цю інтернаціональну збиранину втікачів та осіб поза законом різної національності, яких хвиля європейських революцій після великої війни вирвала з рідних околиць, щоби приректи на бездомне скитання світами. Тут, на чужині, політичні фанатизми втрачають гостроту, пломінь переконань згасає, випаровується у нескінченних диспутах, у марній балаканині.

Емігранти складають ніби одну велику родину, в якій різниця соціального стану, переконань, освіти втрачає будь-яке значення перед спільністю долі у вигнанні. Кастові упередження зникають, колишній міністр не цурається товариства ремісника й водія, представник великого капіталу заприязнюється із суспільним радикалом. У цьому зближенні, у цьому вирівнюванні під ударами долі спостерігаємо ніби новий сплеск непідробної, найчистішої людяності — доброти, простоти, сердечності. Пропало все те, що відмежовує людей одне від одного — амбіції, пихатість, кар’єризм; і людська натура повертається до своїх вічних проявів — до звичайної симпатії, до творення добра й любові.

На першому плані зображено сім’ю угорських емігрантів Барабашів, чия донька Анка є центральною постаттю роману. Спочатку ми бачимо її маленькою дівчинкою, котра зі здивуванням входить у новий і чужий для неї світ, пізніше — коли вона дозріває у перших любовних переживаннях та у перших зіткненнях зі світом осілих тубільців, який безжально відштовхує кожного чужого. Ці емігранти не можуть асимілюватися, розчинитися у паризькому середовищі. Завжди залишається щось невизначене, якась неподолана загата, якась найбільш непередбачувана відчуженість, що викидає їх за межі осілої спільноти. Навіть любов, що ламає будь-які загати, не може впоратися з цією непрохідною межею. Молодий Барабаш, вихований вже у Франції і повністю асимільований, незважаючи на палку любов, відмовляється від шлюбу з родовитою француженкою, інстинктивно відчуваючи прірву, яка, попри все, розділяє їх. Ця найгостинніша, найліберальніша раса є водночас найексклюзивнішою, найменш толерантною.

Силуети другорядних постатей здебільшого створені шаблонно, за певними вже відомими характерологічними схемами. З психологічного погляду цей роман не є новаторським чи сенсаційним. Лише перипетії почуттів Анки містять нові особливості, що підкреслюють незалежність від усталених рецептів опису.

Роман позбавлений пристрасті, драматизму, напруги, події та перипетії затуляються якоюсь монотонністю й неважливістю, але саме це надає книзі специфічної атмосфери. Авторка показує, що поняття рідного краю, батьківщини — це не штучно роздуті фрази, вони становлять необхідну частину життя, відсутність якої згубно впливає на людську психіку. Письменниця не аналізує цього явища — лише демонструє його непрості наслідки. Всі ці позбавлені батьківщини люди хворіють на невизначену недугу, яку марно намагаються виявити й локалізувати.

Переклад дуже добрий.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 30 [аналіз знаменитого, перекладеного кільканадцятьма мовами, неодноразово нагородженого (зокрема, нагорода конкурсу All Nations Prize Novel Competition, Лондон, 1936) роману угорської письменниці Йолян Фьольдеш (1902—1963) за назвою «Вулиця Кота-рибалки» (у польському перекладі «Ulica Kota Rybołówcy»), перекладеного Режьо Шіллєй, виданого книжницею „Atlas” (Львів, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 157.

Перекладна проза

Коли читаємо першу половину книги, складається враження, що авторка хоче показати нам механізм кар’єри, що, як і багатьох сучасних письменників, її увагу привертає явище підкорення життя сильною особистістю, таємні змови й порозуміння, до яких вдається надлюдська доля з людською волею й розумом — проблематика й містика успіху. Коли читаємо далі, бачимо однак, що цей досконалий аналіз явища кар’єри є для авторки лише засобом для вирішення важливішого завдання, що від окремого випадку вона прямує до більш універсального аспекту, до свого роду повного діагнозу життя й долі людини.

Люсьян Даґерн, передчасно подорослішала дитина повоєнного покоління, дуже рано приходить до чіткого й тверезого розуміння системи сучасного життя, невблаганного механізму, який прирікає мільйони людей на безплідне існування на дні суспільства, і, переповнений відразою до ролі експлуатованого, з усією силою юначого максималізму визначає собі в цій системі місце на вершинах. Вільний від сентиментальних ілюзій, знаючи лише один романтичний жанр — романтику гри, інтриги й політики, він чітко бачить, коли треба докласти всю енергію, кинути на ваги всю мужність, нещадність і волю до перемоги, щоб підпорядкувати собі механізм життя. Він схильний до цього за своєю природою. Володіє тією постійною зосередженістю, тією високою напругою, що характерні для досконало функціонуючих інструментів. Авторка слушно підкреслює, що ціною переваги таких людей стає їхня внутрішня пустка, відсутність почуттів, внутрішня байдужість. Бачимо Люсьяна, гнаного запалом волі вирватися з обмеженості своєї убогої екзистенції, який спритністю, запеклою наполегливістю, щасливою випадковістю досягає успіху за успіхом на шляху до підкорення життя.

Однак допускається істотної помилки. В нетерплячці змити з себе тавро меншовартості, яке вбачає у всіх симптомах й інстинктах сентименталізму, серця та людських слабкостей, він, як виявляється, занадто поспішно викреслює з життєвого рахунку позицію почуття — ще перед тим, як життя дозволить йому пізнати вагу й діапазон цієї струни людської душі. Він прорахувався із мірою сил власної природи, і природа жорстоко мстить йому за це. Біля самої мети, досягнувши того, чого прагнув, на порозі подальших успіхів, він відчуває пустку, розчарування, розпад у самій серцевині своїх прагнень та амбіцій. Пізнає ілюзорність успіхів, внутрішню нікчемність цілей. Приходить відповідь приглушеного почуття. Люсьян закохується у дружину свого приятеля — звичайну жінку, покривджену життям і нещасну; закохується фатальною й нещасливою любов’ю, і вперше в житті кохає без розрахунку, всупереч усім своїм амбіціям, уперше з болісним відчуттям слабкості й нікчемної залежності від коханої істоти. І в цій слабкості, в цій відмові від пихи, у визнанні любовної катастрофи він уперше знаходить повноту щастя. Власне в тому, чого він усе життя соромився, з чим жорстоко боровся в собі — у слабкості, залежності, прийнятті власної поразки приховувалася суть його життя, в ганьбі відкинутої любові містилося джерело його глибокого й гіркого щастя. Оте сильне відчуття трагізму кохання, майже релігійне ставлення до цієї могутньої стихії споріднює авторку цієї досконалої книги із Зоф’єю Налковською, на яку вона багато в чому схожа.

* * *

Це роман про нову жінку. Вона давно передчувалася, її прихід пророкувався, передбачалися форми її існування. Література останніх сорока років з напруженою увагою схиляється над цією ретортою, в якій вона готується й формується з усіх інгредієнтів часу. Намагалися штучно прискорити її розвиток, передчасно вивести її з реторти в комплекс тез та ідей, наказували жити й рухатися цим анімованим рецептам. Анґе Зайдлер обирає інший шлях індукції і спостереження. Вона переконана, що нова жінка вже живе й бореться посеред нас — треба тільки вміти побачити її, відгадати її співчутливим розумінням. Побачити не як виняткове, виплекане на інтелектуальних вершинах явище, а присутнє всюди довкола нас — на бруківці великих міст, де вона, в дешевій елегантності своїх суконь, поспішає молодим, швидким кроком співробітниць великих журналів, фабрик, офісів: у мільйонах осіб ця нова істота без патосу й високих слів бореться за нову форму життя й людської гідності. Ще не розуміючи саму себе, але сміливо довіряючись власним інстинктам, вслухаючись у свою найглибшу сутність, вона прагне дійти усвідомлення самої себе, самовизначення. Елізабет Лєнард — це не манекен, покликаний персоналізувати тези авторки. Анґе Зайдлер будує її із тисячі конкретних деталей, її образ постає в наших очах із тисячі інстинктів та непередбачуваних реакцій, які не поєднуються в жодну позірно суцільну лінію.

Елізабет Лєнард — це живий протест проти будь-яких форм доктринерства й фанатизму, вона хоче жити не заради уявного майбутнього, а сьогодні, тепер, власне у цьому ще неготовому світі, у цьому interim історій, куди закинула її доля, жити на власну відповідальність, найкраще, як тільки вдасться. На противагу чоловічому світові принципів, гасел і слів, вона — запекла реалістка, реалістка за інстинктом, реалістка з глибокою вірою в життя. У прийнятті світу, яким він є, у плеканні свого індивідуального життя й щастя, у палкому бажанні врятувати його всупереч усьому полягає невибагливий, зворушливий, справжній жіночий героїзм цієї нової жінки.

* * *

Іво Андрич — провідний письменник теперішньої Боснії. Читаючи цю збірку новел у старанному перекладі пані Знатович-Щепанської, сповнюємося великою повагою до високого письменницького класу і до масштабу цього автора. На думку приходять найкращі зіставлення, які, однак, не вичерпують його як літературне явище. Ці розповіді про витівників, яничарів, монахів почерпнуті з історичного минулого боснійського люду з XVII—XVIII століть, але їхній історизм особливий. Він далекий від історичного роману пересічного типу, з ерудовано сконструйованим тлом та першоплановою фабулою з шаблонною психологією. Жодних фольклорних цікавинок, жодного кокетування екзотикою й місцевим колоритом. Тут відбулося досконале поглинання історизму людським змістом постатей, часові дистанції тут повністю спожиті потужною актуальністю подій. Історія присутня в цих оповіданнях у такій усередненій, хімічно виведеній формулі, що складається враження, ніби читаємо якісь хроніки сучасних літописців. Цей письменник відмовляється від легкої переваги історичної дистанції, яка дозволяє релятивізувати, пом’якшувати трагізм історії, керуватися іронічним ставленням до минулого. В його оповіданнях панує напружена атмосфера небезпечної, поодинокої актуальності, безвихідного фаталізму. Минуле приваблює його як певна духовна атмосфера, в якій характери дозрівають однозначніше й трагічніше. Його цікавлять люди, які глибоко заплутались у своїй тілесності, у своїй крові, замкнені у пастці своєї індивідуальності, в момент трагічної конфронтації зі своєю долею. Цей надзвичайний поет-наратор з дивовижною інтуїцією та провидінням працює з матеріалом примітивних напружених натур з могутньою тваринністю, найохочіше показує їх у безпорадності й упертості, у трагічному засліпленні їхньої обмеженої індивідуальності.

Першодрук:

„Wiadomości Literackie” 1937, nr 38 [аналіз трьох книг: роману французької авторки єврейського походження, емігрантки з СРСР Ірен Неміровскі (справжнє ім’я: Ірина Неміровська, 1903—1942) за назвою «Кар’єра», перекладеного Й. П. Зайончковським, виданого видавництвом „Rój” (Варшава, 1937); роману німецької письменниці Анґе Зайдлер (?) за назвою «Готель під Прекрасним Сонцем», перекладеного Тадеушем Пшеворським (Варшава, 1937); збірки малих літературних форм сербського письменника, есеїста, лауреата Нобелівської премії (1961) Іво Андрича (1892—1975) за назвою «Новели», перекладеної Марією Знатович-Щепанською, виданої видавництвом „Biblioteka Polska” у серії „Biblioteka Jugosłowiańska” (Варшава, 1937)].

Перевидання:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 159—160.

Книга про кохання

Операції цього автора нагадують кротячу працю. Бреза прокопує підземні проходи у своїй темі, щоб поміж подрібнених грудок землі, в тонкому світлі свічки, крок за кроком, показати внутрішню структуру — надзвичайно близько, виразно й відчутно. Складається враження, що поле зору постійно дуже звужене, але те, що пересувається під променем світла дослідника, — неймовірно виразне, пластичне, ніби побачене крізь лупу. Бреза має особливий дар інтенсивного зосередження на тонкому мотиві нарації. Видається, що решта теми в той момент не існує, і ми, під впливом магії автора, летимо за майстерними рухами його пальців, які виплітають делікатний ланцюг цього предивного мережива.

Ця книга інтригує захопливим ґатунком та густою нарацією, матеріалом, на якому вибудовується мотив авторського монологу. Цей мотив тут особливо вільноплинний, обтяжений і коштовний.

У найглибшому сенсі, будь-яка проза має власну тональність монологу, яка виникає з особливої форми вуст, з притаманної авторові анатомії думки, але властивістю пересічної романної прози є те, що вона так само нетривало зберігає вигляд, наданий їй вустами, як короткочасно вода зберігає форму вуст джерела, і, ледве висловлена, одразу набуває форми западини, в яку вливається, переходячи до світу об’єктивних змістів, випаровується, а значеннєвість тоді вже зростає й формується ніби незалежно від автора.

Така позірна наївність, такий вихід з якогось абсолютного початку є на подив суттєвою властивістю цього монологу. Я неправильно висловлююся, говорячи про позірну наївність. Це суттєва наївність, справжня наївність мистця, захопленого своїм предметом. Це одна з найчарівніших рис цієї книги, це літургія, та мовчазна увага, з якою автор підслуховує струмінь внутрішньої течії, це безголосе шепотіння внутрішнього монологу. Бреза має відвагу надати цій течії властивого їй темпу. Він не піддається теророві жодного оцінювання, нічого не спрощує, щоразу визначає вагу переживань на власних терезах. Широко розплющеними, уважними, захопленими очима дивиться він на цей світ, не розуміючи його, — і кодує, кодує з глибокою, наївною серйозністю, з єдиною лише турботою про точність і вірність. Тому його нарація пливе так повільно й коштовно переобтяжено, тому про, здавалось би, незначні речі говориться тут дуже серйозно, вичерпно і з великою проникливістю. Тому цей монолог рясніє порівняннями й образами.

Як усе, що органічно зростає, обличчя цього монологу не піддається аналізові й опису. До цього монологу входять і та меланхолійна, м’яка тональність прози, шляхетна монотонність висловів, і те безголосе шепотіння, схоже на нічний політ кажана, але й та специфічна діалектика Брези, манера внутрішнього розмірковування — відмінна від Прустової, хоча якоюсь мірою жанрово наближена, і врешті — той відчай, те майже фаталістично пасивне ставлення до життя, без жодного спротиву злу, легке здивування маніфестаціями з власної глибини. Рідко в якого письменника його духовне обличчя збігається з тілесною монолітністю монологу, з артикулюванням думки, рідко хто так повно висловлюється у найдрібнішому елементі! У більш об’єктивних, епічних письменників таке їхнє обличчя увиразнюється у виборі характерів, у типі пейзажу, в тематиці — у Брези воно ані на мить не відокремлюється від свого фізичного тіла, від струменя монологу.

Психологічний аналіз Брези не обмежується констатацією й описом, розвиваючись як свого роду діалектичний процес, як шалено цікава й легка дискусія. Нерідко самі визначення й образи втягують його у своєрідну проблематику. В кількох місцях Бреза піддається цій особливій проблематиці, демонструючи нам спроби ігрової психології, яка відкрито бавиться, пересувається, наче між дзеркалами, посеред фіктивних паралелізмів і парадоксальних протиставлень. Ці спроби, подібно як у Жіроду[16], дуже майстерні. Гадаю, що, покидаючи терени буквальної правди, ця мітологізована психологія сягає художньої істини вже на вищих щаблях. Небезпека довільності, яка в цьому разі загрожує, збільшує ризик, але водночас — і шанс на перемогу. Однак Бреза ближчий до самого себе, коли він так легко не відривається від ґрунту, коли залишається вірним своїй реєструвальній літургійній докладності. Такий монолог Брези, що встановлює новий вид об’єктивізму, новий спосіб поваги й прихильності до внутрішніх процесів, маю за відважний і подекуди революційний вчинок на нашому ґрунті, хоча в цій книзі немає жодного сліду революційного патосу, духу заперечення чи демонстративного новаторства. Це позитивна і шляхетна революційність, невимушена й витончена.

Темою цієї книги є велике «класичне» кохання Ґривалда й Ізи — нещасливе для Ґривалда, бо Іза, втомлена тяжким і складним характером коханця, покидає його і виходить заміж за Дьювальса. Історія цього почуття, яке від самого початку оповіді належить минулому й висвітлюється ретроспективно, своїм масштабом, своєю неординарністю переростає все, що відбувається в цьому середовищі без подій і власного змісту, спраглому незвичайності і звиклому паразитувати на чутках. Тінь цього великого, майже мітичного кохання падає на всі події, постійно мерехтить на горизонті книги. Впізнаємо її в чудових ліричних відступах щоденника Ґривалда, в його випадкових зізнаннях, у легенді, що з пліток і розмов виросла довкола нього. Хоронителем цієї легенди є передовсім автор-наратор, постать-посередник, яку Бреза ставить між читачем і подіями цієї книги — ніби фільтр, ніби призму, крізь яку заламується й координується безпосередня мова фактів.

Натомість у теперішньому часі оповіді відбувається несподіваний і дивний епілог цього кохання, справжнє завершення всієї історії. Бреза показує, як кохання ніби переживає себе, перемагає власну смерть і завдяки своєму безсмертному інстинктові самозбереження відроджується в особі Моска, брата Ізи, дуже схожого на свою сестру.

Цей клінічний випадок, те curiosum почуття — вже як концепція й надзвичайно цікава проблема — показаний з великою майстерністю. Ґривалд, захоплений одиничністю, незрівнянністю цього внутрішнього факту, поглинутий його особливістю, а водночас його змінами, не бачить завчасно готової схеми, яку психопатологія приготувала й визначила для цього почуття; і коливання різних класифікацій й оцінок як у душі героя, так і в оповіді резонуючого автора, становлять кульмінаційний пункт роману. Розвиток цього почуття показаний дуже цікаво, його перипетії та щоразу виразніші маніфестації і симптоми ще незрозумілі для оточення, але вже просякнуті атмосферою підозр і чуток. Бачимо, як у чергових фазах, проілюстрованих низкою чудових епізодів — від досконало, до дрібниць описаного візиту у Ґривалда до неусвідомлених самим героєм ревнощів до Йоасі, — сильніша, завойовницька індивідуальність старшого перемагає пасивну, гнучку натуру симпатичного, але слабкого Моска — аж до блискучої сцени в театрі, коли відкривається кінцевий результат гри: повна капітуляція і психічна залежність подоланого Моска, показана в яскравій і гротескній формі. Якщо можу дозволити собі висловлювати припущення, то в генезі всієї концепції сцена в театрі могла бути основою задуму. Це той «плідний момент» процесу, з якого, наче з кульмінаційного пункту, прокручуючи події назад, можна вивести всю ситуацію, все минуле з усіма його характерами. Ці дві постаті — Ґривалда й Моска — найбільш жваві, найбільш віддалені від традиційних психологічних схем, нові й чудові.

Несподівано цікаву роль відіграє автор — як романний свідок та подієвий доповідач. Якась нестача почуття наказує йому паразитувати на почуттях і переживаннях оточення, особливо палко стежити за їхніми проявами — досконала психологічна передумова для романного резонера й наратора. Завдяки цьому, окрім ролі інтерпретатора випадків, він водночас стає другорядним героєм роману — дещо жалюгідним і сумним.

Це книга про молодість, оповита ароматом юності. Тонким чадом молодості віє від постатей юнаків та дівчат. На сторінках цієї книги лежить тінь Ероса — дуже тонка, провесіння, напоєна запахом перших пролісків, суглинку й лісової води. Ерос керував пером письменника, це він, невпізнаний і мінливий, вібрує у всіх венах і розгалуженнях цієї досконалої прози — первісний Ерос, ще достатевий, який проникає в усі постаті цієї книги та в усі її сірі пейзажі, вітряні й дощові, в усю її сутінкову ауру, п’янку і приголомшливу.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1937, nr. 3—4 [рецензія на роман Тадеуша Брези (1906—1970) за назвою «Адам Ґривалд», виданий Фердинандом Гьосіком (Варшава, 1936)].

Перевидання:

Bruno Schulz, Proza, s. 359—363 [про взаємини Шульца і Брези див., зокрема, інформації Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 156].

«Фердидурке»

У нашій літературі ми вже відвикли від таких шокуючих явищ, від таких ідейних потрясінь, як роман Вітольда Ґомбровича «Фердидурке». Маємо тут справу з незвичною маніфестацією письменницького таланту, з новою та революційною формою й методом оповіді і, врешті, з фундаментальним відкриттям, із захопленням появою нового терену духовних явищ, терену безлюдного й нічийого, де дотепер гуляли лише безвідповідальний жарт, каламбур і нонсенс.

Спробуймо окреслити межу, вказати місце цієї площини, де здійснилося одкровення Ґомбровича. Особливо прикметно, що ця площина, на розміри якої лише тепер вказало нам це незвичне відкриття, раніше не мала назви, не мала своєї власної екзистенції, навіть не була позначена білою плямою на мапі духовного світу.

Дотепер людина бачила і хотіла бачити себе тільки з офіційного боку. Не припускала думки, не брала до уваги, не визнавала того, що у ній існувало поза межами офіційності. Воно вело якесь сирітське життя поза існуванням, поза реальністю, жалюгідне життя неприйнятних і ніколи не записаних смислів. Анафема глупоті, примітивності й нонсенсу перекривали доступ до нього, занадто близька відстань разила сліпотою. Свідомість вимагає певної дистанції й розумових санкцій — усе, занадто близьке й позбавлене цих санкцій, вислизає з-під її впливу.

Тоді, коли тінь людини на сцені своєї свідомості вела офіційне, зріле, апробоване життя — її власна реальність безнадійно поралася з глупотою й дурницею, безпорадно наражалася на химери й непотріб у сфері без назви й території. Тінь привласнила собі всі привілеї існування, тим часом як бездомна реальність людини вела потаємне і приховане життя нелегального співмешканця. Ґомбрович показав, що зрілі й прозорі форми нашої духовної екзистенції є радше pium desiderium, вони живуть у нас певніше як вічно напружена інтенція, ніж як реальність. У реальності ми постійно живемо нижче тієї вершини, у відверто несправедливій і безславній площині, настільки ніякій, що вагаємося, чи вважати її хоча б за якусь видимість екзистенції. Важливим досягненням Ґомбровича було якраз те, що він не вагався визнати цю площину за властиву й архилюдську особливість, що, позбавлену спадщини й дому, він адаптував її до свідомості, визначив її і назвав, — це стало початком чудової кар’єри, яку проклав для неї в літературі цей manager незрілості[17]*.

Так само, як зріла екзистенція людини має свій відповідник у формах та елементах вищої культури, — ця підпільна й неофіційна екзистенція має свій світ відповідників, у якому пересувається й функціонує. З точки зору культури, це якісь відходи й побічні продукти культурних процесів, сфера низинно-культурних змістів, малоосвічених і примітивних, величезний смітник культури, що забруднює її периферії. Цей світ каналів і стоків, ця величезна клоака культури є, однак, первинною субстанцією, цілющим місивом і м’якушем, на якому проростає вся цінність й уся культура. Тут міститься резервуар сильних емоційних напруг, що їх ці низинно-культурні смисли змогли поєднати й накопичити. Наша незрілість (а може, наша життєздатність), пов’язана тисячами вузлів, сплетена тисячма атавізмами з цим другорядним убранством форм, з цією другорядною культурою, вперто триває, прагнучи давно забутого примирення й спільності. Тоді як за лаштунками дорослих, офіційних форм ми віддаємо шану вищим, витонченим цінностям, — наше справжнє життя проходить таємно і без вищого схвалення на цій рідній брудній території, а існуючі в ній емоційні енергії у сотні разів сильніші, ніж ті, що ними розпоряджається малий прошарок офіційності. Ґомбрович показав, що власне тут, на цій зневаженій і непочесній території, плодоносить бурхливе й рясне життя, що життя прекрасно плине без вищих санкцій, що під стократним тиском мерзенності й сорому буяє воно краще, ніж на висотах витонченості.

Ґомбрович скасував унікальне й ізольоване становище смислів у світі психіки, зруйнував міт про їхнє небесне походження і показав їхню зоологічну генеалогію, генеалогію з нижчої сфери, від якої ми з погордою відмежовувалися. Ґомбрович вказав на спорідненість сфер високої й низинної культури, ба більше, — можна припустити, що у сфері низинної культури, у сфері незрілих смислів він бачить модель і прототип загальної цінності, а в механізмі їхнього функціонування, який він геніально відкрив, вбачає ключ до розуміння механізму культури. Раніше людина споглядала себе крізь призму готової й завершеної форми, споглядала себе з парадного, офіційного боку. Не помічала, що коли у своїх прагненнях досягала ідеалу, то насправді сама була до цього вічно неготовою, зіпсутою, полатаною і недовершеною. Вся кравецька жалюгідність її форми, шитої грубими нитками, вислизала з-під її уваги. Ґомбрович показує нам інвентар з боку подвір’я, цього флігелю нашого я — дивовижний інвентар. У салоні на передньому плані все відбувається згідно з етикетом і формально, але в цій кухні нашого я, за лаштунками офіційних подій, ведеться господарство найгіршого ґатунку. Немає таких залишкових, переможених ідеологій, таких паскудних смітникових форм, для яких тут не залишалося б місця і які б не раділи своєму дорученню. Тут у всій своїй злиденності постає структура мітології, насильство, приховане у синтаксичних формах мови, ґвалтування і пограбування слова, сила симетрій і аналогій. Тут розкривається вульгарна механіка наших ідеалів, базована на домінуванні наївної дослівності, на метафоричних фігурах і ординарних імітаціях мовних форм. Ґомбрович — майстер цієї кумедної, карикатурної психічної машинерії, яку вміє довести до раптових зіткнень, до ефектних вибухів у предивному гротескному згущенні.

Як Ґомбрович доводить до грануляції плазмовидні утворення цієї туманної сфери, як проявляє її видимо й відчутно на сцені свого театру, — це таємниця його таланту. Інструмент гротеску, сконструйований ним для цієї мети, гротеску, який відіграє роль лупи, під якою ці видива набувають тілесності, мусить стати предметом спеціального вивчення.

Не на цьому, однак, закінчується ланцюг відкриттів Ґомбровича. Міститься у них ще й глибокий діагноз самої суті культури. Скальпель Ґомбровича витягує на світло і звільняє від пут другорядних затуманюючих мотивів лейтмотив культури, її нерв і корінь. Ґомбрович відкрив і в усій повноті оцінив першочергове значення проблеми форми. Слідом за Ґомбровичем можна сказати, що вся людська культура є системою форм, в яких людина бачить саму себе і в яких постає перед іншою людиною. Людина не переносить своєї наготи, не стикається ані сама з собою, ані зі своїми близькими інакше, ніж за посередництва форм, стилів, масок. Уся людська увага завжди була так сильно зосереджена на застосуванні форм та ієрархій, на маніпуляціях та змінах цінностей, так поглинена суттю справи, що самі ієрархізація, продукування форми опинилися поза будь-якою проблематикою. Заслугою Ґомбровича є те, що ті явища, до яких завжди застосовувася абсолютний і суттєвий підхід, підхід смисловий, він показав з генетичного і процесуального боку. Показав ембріологію форми. Визначив розмаїття і всю шкалу людських ідеологій звів до спільного знаменника, вказавши одну й ту саму людську субстанцію поза всіма їхніми видами. Джерело цього формотворення він помістив у раніше недоступній для ока площині — такій сумнівній, застарілій і огидній, що поєднання цих відокремлених явищ в одному світлі, встановлення між ними знаку рівняння мусимо визнати за справжній дар яснобачення. Нам уже відоме місце, де знаходиться ця лабораторія форм, ця фабрика сублімацій та ієрархій. Ця лабораторія — це клоака незрілості, сфера сорому й ганьби, невідповідностей і недотягувань, жалюгідний смітник культури, наповнений черепами, бридкими ганчірковими й солом’яними ідеологіями, для яких не існує назви у мові культури.

Такі відкриття не відбуваються на второваному й безпечному шляху чистої спекуляції, безстороннього пізнання. Ґомбрович дійшов до цього пізнання через власну патологію. Через кризу дозрівання, болісні процеси недоростань і недотягувань ми всі важче або легше проходимо, виносячи з цих пригод важчі або легші рани, каліцтва й викривлення. У Ґомбровича муки періоду його дозрівання, всі поразки й потрясіння не закінчилися тією чи іншою формою рівноваги, не заспокоїлися у тому чи іншому компромісі, а стали проблемою, дозрілою до самопізнання, розбудили слово й висловлювання.

Позиція Ґомбровича не є позицією стороннього (безстороннього) дослідника, його книга від початку до кінця пронизана полум’яним апостольством, гарячим і войовничим послідовництвом і реформаторством. Це його апостольство є, мабуть, ядром і початком книги, на якій, наче на пні дерева, наросли інші частинки й галуззя. Непросто визначити суть цього апостольства, непросто тому, що тут ідеться не про якийсь окремий погляд, доктрину чи гасло, а про перебудову всього стилю життя, про реформаторство in capite et membris настільки фундаментальне, що дотепер у такій своїй фундаментальності воно ще не існувало. І знову помилявся б той, хто гадав би, що автор виходить з якихось узагальнень та абстракцій. Основна ідея книги настільки конкретна, особиста, жива й палаюча, як тільки можна собі це уявити, і Ґомбрович програмно підкреслює походження свого твору зі своєї особистої, конкретної ситуації. Ґомбрович показує, що будь-які «фундаментальні» й «загальні» мотиви нашої поведінки, будь-які веслування під прапором ідеалів і гасел втілюють не нас цілісних і справжніх, а лише якусь нашу частинку, до того ж випадкову й несуттєву. Ґомбрович протиставляється основному струменеві культури, який полягає в тому, що людина завжди нарікає на якісь окремі свої риси, на ідеології, слова і форми, замість того, щоб жити собою, своїм інтегральним цілим, своїм живим ядром. Людина завжди вважалася недосконалим, неважливим придатком до своєї культурної суті. Ґомбрович намагається повернути цьому співвідношенню властиві пропорції, перевертаючи його догори ногами. Показує, що незрілі, смішні, «розбишакуваті», котрі в низовинах конкретики боремося за свій образ, який не може впоратися зі своєю нікчемністю, ми ближчі до істини, ніж оті обрані, витончені, зрілі й завершені. Тому він повертає нас до нижчих форм, наказує ще раз переглянути, перебороти, переплавити все наше культурне дитинство, увійти у стан дитини — не тому, що в цих ідеологіях, щоразу нижчих, примітивніших й огидніших він бачить порятунок, а тому, що на цьому шляху розвитку, який людина пройшла від стану первинної наївності, вона порозкидала, розтринькала, змарнувала скарб своєї живої конкретики. Усі ці форми, жести й маски обросли людськістю, втілили в собі рештки нещасної, але конкретної та єдино правдивої людської долі, і Ґомбрович відбирає, повертає втрачену власність назад, відкликає її з довгого вигнання й розпорошення. Що більше ті маски, форми й ідеали демаскуються й компрометуються, що вульгарнішим, прозорішим і скандальнішим виявляється їхній механізм, то очевиднішим стає звільнення людини від форм, у яких вона була ув’язнена. Однак ставлення Ґомбровича до форм не є таким прямолінійним і однозначним, як це може випливати з цього викладу. Цей демонолог культури, цей запеклий шукач культурного лицемірства водночас якимось дивним способом запроданий цим формам, закоханий в їхню огидну красу якоюсь патологічною й невиліковною любов’ю. Це любов до людського, смішного, незґрабного і зворушливого у своїй безпорадності створіння, котре не може впоратися з вимогами ненаситної форми. Невідповідності, спотикання й каламбури форми, тортури людини на її прокрустовому ложі збуджують автора і пристрасно захоплюють.

Але який же худий і сухий, який убогий кістяк цієї проблематики, виокремлений з живого організму «Фердидурке». Це заледве один зріз живої й м’язистої маси його тіла, один із тисячі аспектів цього тисячократного створіння. Нарешті ми знаходимо самородний і первинний інтелект, не напханий готовими концепціями. Хоч би де ми занурили руку в м’якуш твору, всюди відчуваємо потужну мускулатуру думки, м’язи й кості атлетичної анатомії, не добудованої ватою й паклею. Ця книга аж лускає від надміру ідей, переливається творчою і бурхливою енергією.

Якими ж є наслідки, що їх Ґомбрович висновує зі своїх проникнень, для життєвої та літературної практики? Ґомбрович легковажить індивідуальною формою, глузує з її карколомних зусиль закорінення у бутті. Жодні родоводи, жодні алібі перед якимось суттєвим і абсолютним форумом не рятують у його очах цю індивідуальну форму. Але цей позитивіст і пошановувач факту все їй вибачає за умови, що вона доведе свою ефективність і успішність, зможе залишитися й утриматися в інтермонадному медіумі, який називаємо репутацією. Тоді форма на якусь мить отримує благословення. Успіх — це найвища інстанція, безапеляційна перевірка будь-якої людської цінності. Ґомбрович незмірно шанує цю інстанцію, хоча знає її склад і субстанцію, знає, що вона є середнім арифметичним суджень ікса та ігрека, ординарним місивом пересічних і обмежених понять Павла та Ґавла. А однак, як доводить Ґомбрович, немає іншої й вищої перевіряючої інстанції, і це вона правом ката виконує вироки над цінністю наших особистих пропозицій, до неї скеровуються наші найприхованіші туги, в ній руйнуються наші ревні прагнення. За всієї бідності своєї поведінки, вона є первнем влади, яка оцінює, і до неї на кінцевій лінії сходяться всі абсолютні критерії й інстанції. Вона нас обмежує й притискає, в неї впирається наша форма, до неї прилягає наш вигляд, який намагаємося надати собі.

Передмова до «Філідора», за всього її позитивістського культу факту, вказує однак на нетривкість цієї ідеології, на її ненадійність, позаяк Ґомбрович її тут обмежує, забирає певні справи з-під її юрисдикції. Ґомбрович не повинен був лякатися своєї однобокості. Кожна велика система мислення однобока, ще й має сміливість бути однобокою. Концесія, до якої Ґомбрович вдається для «першорядних» письменників, — суто формальна, тут не треба вводити подвійного критерію. Винятки, які робить Ґомбрович, послаблюють резерв його теорії також і стосовно фактів, які він віддає під її юрисдикцію. Ґомбрович якраз прагне, щоб особисті мотиви письменника, які схиляють його до писання, — а ними завжди є, за його сміливим твердженням, проблема винесення на загальний суд своєї самості, — перестали бути підпільною, сором’язливою, таємно діючою пружиною його діяльності, що транспонує свою енергію на зовсім чужі й далекі смисли, а просто стали явною темою його творчості. Він прагне до оголення всього механізму твору мистецтва, його зв’язку з автором, разом із цим постулатом пропонуючи суттєве підтвердження цієї можливості, позаяк «Фердидурке» є нічим іншим, як ідеальним прикладом такого твору. Він вважає це єдиним способом виходу із повсюдного й безнадійного лицемірства на шлях зцілення літератури через сильне щеплення реалій. Але що означає «другорядний» письменник? Майстер релятивізму й адепт конкретності, яким є Ґомбрович, не повинен був оперувати такими замкненими категоріями, прирікати на другорядність силою дефініції. Ґомбрович знає, якими шляхами походжають кар’єри великих помислів та діянь, знає, що велич буває результатом щасливої кон’юнктури, збігу внутрішніх та зовнішніх обставин. Тому лояльність Ґомбровича до великих духовних авторитетів людства не потрібно сприймати занадто серйозно. Варто пригадати, не применшуючи безсумнівної оригінальності «Фердидурке», що книжка ця мала попередника, може, навіть невідомого авторові — несвоєчасну і тому непомічену «Палубу» Іжиковського[18]. Може, хоча б тепер ситуація на цьому фланзі фронту дозріла до генерального наступу.

Критик приречений на перенесення дискурсивної прози «Фердидурке» на площину загальнодоступної, популярної мови. Але в цій оголеності, в цьому препаруванні сухого кістяка як же вона втрачає всю свою нескінченну перспективність, багатозначність і метафоричну нестримність, що надає ідеям Ґомбровича виміру мікрокосмосу, універсальної моделі світу й життя!

Першодрук:

„Skamander” 1938, z. 96—98 [рецензія на «Фердидурке» Вітольда Ґомбровича, опубліковану видавництвом „Rój” (Варшава, 1937)].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 398—408.

Зоф’я Налковська на тлі свого нового роману

І

Налковська не належить до письменників, котрі самі обирають предмет своєї творчості. Свобода вибору кожного мистця обмежена — в неї ж вона зведена до мінімуму, майже патологічно стиснута до одного предмета, приречена лише на одну тональність. Метафорично висловлюючись, тут предмет обирає людину. Йдеться про предмет у значенні якоїсь фундаментальної фігури, якоїсь остаточної прасхеми, яка щоразу охоплює новий конкретний зміст, набуває нового тематичного оформлення, по-іншому проблематизується, виявляючись у множинності, яка в ній народжується. Поза сумнівом, відчувається, що тема тут переростає людину, що йдеться про певний первинний, незмінний погляд. Тут патологія — всього лишень інший аспект стабільності, інша назва прокляття призначенням і місією. Зрештою, патологія як основа творчості — це прояв дуже шляхетної спорідненості. Це означає, що боротьба за проблему відбувається в таких глибинах, де для людської душі виникає небезпека, що напруженість і тягар цієї проблеми будуть їй не під силу. Твір, який з таких проваль врятував свою інтегральність, нестиме в собі знак поважності й жаху, що не заважає йому стати елементом взірцевої й загальноприйнятної сфери. Твори Налковської якраз мають ту повноту й розгорнутість загальних образів світу, але з якогось одного боку вони завжди показують обпалену блискавкою стіну, рваний шрам, грізне свідчення і спогад про їхнє мітичне народження.

Розпорошений інтелектуалізм авторки «Межі» — це лише поверхневий шар її природи. Цей дисциплінований, універсально і старанно культивований і загартований у всіх вогнях сучасної думки інструмент є знаряддям компенсації, народженої на ґрунті небезпечної, замінованої, стихійної природи. Таке уважне запобігання інтелекту не захищає авторку перед вічно відкритою спокусою правічних глибин, перед захопленням позакультурною сферою, перед нашіптуванням хаосу. Зустрічаємося тут з автентичним і справжнім струменем тієї дискредитованої шарлатанами, літературно й інтелектуально дискваліфікованої сфери, яку Ніцше назвав діонізійською. Однак будь-які закиди авторці у містифікаціях будуть несправедливими, бо вона робить усе для заспокоєння безформних впливів і несвідомих маніфестацій цієї сфери, для її приглушення і художнього перевтілення. Увесь її просвітлений інтелектом гуманізм не може приховати демонічного первня її природи, невідворотного компромісу з підсвідомим і навмисним — з тим, що ніколи не може бути свідомою частиною людської душі.

Треба віддати авторці належне: попри безсумнівні спокуси оптимізму і раціонального подолання комплексу, вона не намагалася створювати вигляд звитяжної позиції інтелекту. В цьому полягає непохитна вірність, глибока чесність, ірраціональна віра в глибоку істинність ночі, якій вона віддана і яку прославляє в кожному своєму творі. Маємо тут рідкісний і хвилюючий випадок мистецького обов’язку, безапеляційної покірності найсуттєвішому первневі, який стає її найголовнішою місією. Ця ніч, яка загрожує світові Налковської, залишає, однак, певний вільний простір, на мить повертається углиб, даруючи відпочинок і паузу. Цю пауза авторка поспіхом заповнює всією палкістю своєї любові до життя, випромінюванням своєї екстатичної чуттєвості. У попередніх творах Налковської відчувається запаморочливий аромат цієї закоханості в життя, захоплення його багатством, палкої любові до світу. В повістях «Хоукас», «Недобре кохання», в «Романі Терези Геннерт» проривається той весняний ентузіазм, який не вміщається в рамках нарації, той тріумф життя, який захоплює тим більше, що більше він небезпечний, обмежений близьким настанням ночі, приречений на загибель.

Світ Налковської — це жіночий світ. Жіноча партія драми представлена гуманно, просвітлено й прозоро, згідно з людськими нормами життя. У той наскрізь людяний світ вдирається чоловічий первень — незрозумілий, що принципово не надається до аналізу, ірраціональний і ворожий. У ньому Налковська одразу втілює демонізм існування. Робить це ніби сумарно, з якоюсь спеціальною, палкою засліпленістю, вперто відмовляючись від аналізу. Відречення від зрозумілості, стрибок у провалля — це ритуал в її творчості. Момент всепоглинаючої катастрофи, п’янкого вихору розпаду — це її улюблений кульмінаційний пункт. Тут криється динамічний вузол, джерело творчого імпульсу. Але невимовне й безформне слугують, однак, гуманній просвітленості. Попри ілюзію деструктивності, вся творчість Налковської є глибоко конструктивною й цивілізаційною, а з точки зору суттєвої духовної політики вона тим більше заслуговує на похвалу, що існує в надто небезпечному сусідстві з хаосом. Як же тут бути з легкодухими моралізаторськими сумнівами, з несумісним з цією глибиною острахом за цілісність та інтегральність усталеного людського ладу? У цій творчості глибоко моральним є якраз те, що вона постійно має справу з цілком непередбачуваним, з тим, що без жодних гарантій входить в абсолютний ризик, що стихії кидається справжній виклик, відповідь на який приймається навіть тоді, коли стихія цілковито налаштована проти нас. У цьому творі чітко окреслена інгредієнція героїзму і трагічного призначення. Патологічна обтяженість є в цьому разі баластом, який навмисно тягне на дно, дозволяючи функціонувати на цій великій глибині.

II

Книги Налковської, попри їхню різну проблематику, — це колектори емоційності. Певно, на її творчість можна дивитися як на організацію зворушення, як на інженерію емоційності.

Ця сфера для сучасної людини дещо клопітна й неохоче артикульована. Але насправді, якщо наша гідність не загрузне в інтелектуальних і небезпечних автоматизмах, якщо не піддасться мертвому механізмові банальності й мелодрами, то цим ми будемо завдячувати таким письменникам, як Налковська, котрі створюють нові схеми людських реакцій, керованих природною емоційністю.

Зворушливий характер прози Налковської має великий масштаб і широку компетенцію. Письменниця володіє мистецтвом спокусництва, магією примирення, перетягування на свій бік, підкуповування душ — усім тим, чим серед представників людства володіють лише поети. Кохання — це той момент, коли її емоційність стає геніальною і поривається до натхненного польоту. Зрештою, Налковська веде лише жіночу партію діалогу, щоразу наново інструментуючи той концепт жіночого кохання на щоразу вищих щаблях, аж до межі людських можливостей. У ці моменти екстазу авторка втрачає principium individuationis, у неї зникає різниця між стражданням і задоволенням, Аґнєшка переживає щастя Блізбора і Ренати, ніби своє власне, її біль поєднується з їхнім щастям, і в чудовому травневому надвечір’ї, в усій розквітлій весняній природі вона раптом бачить дуже давно приготовлені декорації для тієї найглибшої симфонії. Цілі світи і прірви вміщаються у нерозділеній і втраченій любові! Це отак просто можна сформулювати, але що за величезна несправедливість міститься в цьому, що за антиномія, що за шрам і розрив у лоні буття! Тут криється ключ найглибшої кривди, найглибшої помилки життя стосовно душі, марної, позбавленої сенсу, відкинутої претензії, яка не може відмовитися від себе, тут залишається лише один крок до переступання людської межі, тут є прогалина у природі, крізь яку вривається божевілля, хаос, підступні і безжальні удари зла.

Жіноче кохання в Налковської не має героїчних злетів, перевершень власної суті й переростання своїх меж, як у Жеромського. Воно є всього лише безсиллям душі, пасивно прийнятою катастрофою щастя і страждання, але й ця пасивність — повна й безмежна, ті обійми, відкриті назустріч безмірові поразки, мають свою велич і людську гідність. Спорідненості цих жіночих постатей сягають ще Ґьоте, Юстина з «Межі» є безпосереднім новим утіленням Маргарити з «Фауста». Налковська не знаходить жодного виправдання, жодного бальзаму для тієї невиліковної рани існування. Вона відмовляється від будь-якого втішання, окрім того одного, яке полягає в задоволенні почуття, у глибокому його переживанні й називанні, — але чи мистецтво взагалі може дати щось більше?

III

Твори Зоф’ї Налковської, починаючи від «Графа Еміля», дозрівають до тих узагальнень, до того широкого діапазону, який дозволяє бачити в них перерізи польської реальності на кожному етапі народження вітчизни. Однак таке вплітання в контекст епохи не є для неї кінцевою детермінантою, як, скажімо, у Домбровської, а тільки чимось умовним, що стосується лише біологічного й тілесного боків сутності. Її постаті, показані нібито на конкретному культурно-історичному тлі, перебувають там ніби тільки половиною своєї суті, ніби гостюють там лише на мить. У цьому відчувається цитатність, маскарад, стилістична зумовленість. У письменників, міцно закорінених у якомусь суспільно-побутовому фундаменті, легітимність подій і фактів полягає в допоміжному культурному медіумі, в який вони занурені. У Налковської, яка визволилася з обмеженої побутово-культурної сфери і перейшла до сфери вільної європейської думки, яка прорвалася в порожній ефір «вільних духів», жодна природна гравітація вже не керує справами, не визначає їм єдино правильного і властивого для них місця. Якщо щось залишилося, то це їхня проблемність, їхня завислість у порожнечі, їхня бездомність. Тому життєві справи виростають у Налковської не на ґрунті впевненості і само-собою-зрозумілості, а на ґрунті філософського відкриття — підвішені над глибинами дивовижі існування, заміновані метафізикою.

IV

У мовному плані Налковська доповнює польську прозу новими тональностями й реєстрами, які наближують її до європейської прози, однак роль письменниці полягає радше у зміцненні мовної дисципліни і селекції, у стисканні розпорошених слів у сенсі певного пуританства й умовності, ніж у збагаченні мови. З чудового доробку Жеромського Каден-Бандровський[19] успадкував увесь чуттєвий, матеріальний, звуконаслідувальний матеріал слова, вульгаризми й діалектні фрази, Налковська натомість запозичила в нього чистоту й вишуканість синтаксису, точність виразу, витончену чіткість вислову. Вона ніколи не діє за допомогою маси, скупчення плеоназмів, ураганного вогню словоблудства, в її прозі немає також натхненних спалахів рідного словотворення. Є в ній радше якась терпка стриманість, якась шляхетна вбогість і поміркованість, чітке дозування слова. Небезпекою цієї прози якийсь час була крижана й відірвана від землі прозорість, скляна віртуозність в ізольованій височині, де їй загрожував відрив від живих джерел розмовної мови. Цю небезпеку авторка подолала у своїх останніх романах, покидаючи розріджене повітря вершин на користь більш живильної і менш примхливої, але наповненої суттю прози. Саме такою прозою вона досягла певної класичної і взірцевої повноти висловлювання та повної рівноваги засобів та інтенцій.

V

«Нетерплячі» відкривають новий етап у художній еволюції Налковської. Якщо в «Межі» були помітні певні вагання, то в «Нетерплячих» авторка повертається до самої себе, долає спокуси відхилення від власної лінії, відшкодовує ґрунт художнього інстинкту, значно поглиблюючи свій досвід та експериментальні пошуки. В цьому романі Налковська ще на крок наближається до своєї справжньої суті, знаходить нову формальну платформу, новий стан рівноваги між своїм світом та своїми художніми засобами.

Той, хто має слух до подібних речей, вже в її попередніх творах міг відчути, що індивідуальність, характер, окрема особистість не становлять для Налковської остаточної мети. В центрі її концепції перебуває людська драма, ролі в якій не поділені чітко й заздалегідь — вони певною мірою пересуваються й мерехтливо заміщуються, бо інструментування цієї драми передбачає різноманітні варіанти. Характери слугують у Налковської лише для оркестрування безособистісної драми, вони є поліфонічною партитурою її змісту, який трактується музично. Ця особливість чітко виявляється лише в «Нетерплячих». Тут музичне тло роману широко розбудоване, а мелодія утруднено просочується з множинного, багатоголосого супроводу. Зародки драми проростають тут ніби багатократно, пробують злетіти, прориваються в багатьох одночасних спробах і інтонаціях, повністю заламаних і занедбаних, щоб із тієї множинності паралельних і змінних голосів виринули врешті чіткі контури провідного голосу.

Тематичним відповідником цієї поліфонічної будови є введення родини як повноправного актора драми — розгалуженого клану Шпотавих, у якому від самого початку вимальовується зародок помилкової позиції стосовно долі. Героєм тут від початку виступає не окрема індивідуальність, а ніби колонія якихось істоток, розгалужений кораловий риф, у багатьох місцях і брунькуваннях якого наростає драма, щоб у цій глухій, підземній гравітації прорости врешті в назване, одиничне обличчя, набути індивідуальної форми в цих незрозумілих стосунках Шпотавих із долею.

У сучасній думці в кількох місцях одночасно з’являється переконання, що індивідуальні долі не замикаються самі в собі як самодостатні величини, не створюють самостійного подієвого ланцюга, в якому вони могли би цілковито втілюватися, а що вони вміщають у собі щось більше, ніж свій індивідуальний випадок, виходять поза свої межі якимись алюзіями, належать до вищого розряду, де їхні індивідуальні загострення й кульмінації набувають властивого вираження й сенсу. Монументальну й граничну концепцію у цьому аспекті створив Томас Манн у своїй біблійній трилогії. Тут життя людських поколінь є лише матерією, в якій реалізуються «правічні» історії, котрі ніколи не можуть висловитися абсолютно чітко, доповнюючись у невтомних поправках і повтореннях, аби колись досягнути бажаної повноти. У Налковської така вища реальність утілена в «Нетерплячих» за допомогою певної колективної долі, за допомогою спадковості, імманентного фатуму, який в окремих особистостях незграбно намагається щось вибурмотіти з глухого сенсу чи відсутності сенсу своїх змістів. Але така спадковість у Налковської є таким самим мітом, як вічна реінкарнація «історій» у Манна, вона також має на меті послабити плетиво фактів, зробити його прозорішим і здатним до глибшого випромінювання. Налковська добре знає, що успадкований вплив фатуму не є таким прямолінійним, як марилося натуралістам. Окрім того, вона не вважає, що завдання мистецтва полягає в популяризації наукових тез. Такі тези починають її цікавити лише тоді, коли на краю проблем їхня однозначність розщеплюється, поляризується і створює мерехтливий вихор розгорнутої проблемності. Фатум, який в його тілесній спадковості бачиться як художній анахронізм, у неї набуває художньо ефективнішої форми інфікування пам’яті, обтяжування душі тягарем спогадів. У Якова таке отруєння пам’яті спогадами відбувається на вже второваних помилкових шляхах, неодноразово протоптаних багатьма попередниками і ваблячими до наслідування, воно набуває форми одержимості, майже якоїсь ідентифікації з натовпом його пращурів, показує нам своєрідний внутрішній механізм спадковості, його психологічне спустошення всередині нас, його спотворений привид на екрані свідомості.

VI

У системах теоретичної думки однозначність є вимогою й необхідністю, але твори мистецтва базуються на засадничій багатозначності. Те, що поза твором мистецтва живе й утримується лише роз’єднано як «або — або», у творі мистецтва втрачає свою роз’єднаність й існує у формі «і так, і так», і така позірна помилка в мистецтві є цілком легальною, подібно, як у сонних мареннях. Налковська не вагається будувати багатозначну «художню істину» свого твору на протиставних елементах. Скажімо, вона робить спробу ідентифікації існування людей у спогадах, їхнього уявного, метафоричного існування з їхнім реальним буттям, робить спробу стерти межу між їхніми реальними діями й перипетіями та тими, які відбуваються в історії нашої пам’яті. Але в мистецтві немає чіткого розмежування між тим, про що ми думаємо насправді, та тим, що ми називаємо грою уяви: тягар думок вимірюється виключно мірою їхньої сугестивної, метафоричної сили. Зрештою, існування людей у наших спогадах лише на перший погляд є такою парадоксальною концепцією. Бо ж що ми можемо протиставити цьому існуванню як не об’єктивну істину про людей? Версію? чутки? сімейну легенду? Чи маємо в нашому розпорядженні щось іще? І тут, і там ми обертаємося посеред привидів, ми приречені на маячню епіфеноменів без тіла й консистенції. Для чого пручатися перед наданням їм резерву там, усередині нас самих, де вони так уперто цього домагаються і де їхнє існування справді результативне завдяки магії їхнього спокусництва, завдяки суґестії і бажанню наслідувати, якими вони нас таємно спокушають? Про те, що ця концепція не є пустою вигадкою, свідчить патологічний факт роздвоєння особистості, коли особа з повною переконаністю і зовсім неметафорично наділяє ці феномени, видобуті з пам’яті, реальним життям. Нас уже не здивує, якщо герой роману буде відчувати себе «зліпком» людей, які проходять крізь нього, «збіговиськом», натовпом, який бере штурмом його душу. Поки все відбувається в межах нормальності, це лише можливості, аспекти відчування, метафоричні транспозиції реальності, але насправді всі вони прямують до межевого пункту — до дослівності, до матеріалізації у формі патологічного симптому. Якщо згадаємо, що мистецтво має ту саму тенденцію до матеріалізації метафори, до її утілеснення й оснащення елементами реального життя, то зрозуміємо певні збіги в цих площинах. Близька і зрадницька угода з нічним боком людської душі допомагає тут авторці, дає їй просто в руки такі глибоко двозначні і такі захопливі прийоми. Загалом, треба зазначити, що цей роман є новаторським і сенсаційним не лише у площині змісту, а й у площині використаних у ньому методичних прийомів. Соліпсичні[20] концепції настільки суґестивні, що вони випромінюють світло на сусідні партії книги, створюючи галюцинаційну й фантасмагоричну ауру. Так, ніби йдеться про однорідну матерію, Налковська дозволяє переплітатися інформативним сюжетам із сюжетом внутрішніх вагань Якова. Гадаю, що це новаторство і цей ревізіонізм у контексті самої авторської позиції та фундаментальних категорій нарації є не менш істотним, хоча і складніше відчутним і рідше поціновуваним художнім досягненням, ніж видима, поверхнева винахідливість в царині тематики.

Так само делікатно й суґестивно, як і у випадку проблематизації питань «всередині» і «ззовні», авторка вчинила і з питаннями хронології. Без демонстративної програмності Гакслі («Сліпий в Газі») вона збурює хронологічний порядок оповіді. Це відбувається ледь помітно для читача, демонструючи, що можна уникнути конфлікту з відчуттям об’єктивного часу, якщо автор не провокує його спеціально, і що читач охоче приймає заміну цього об’єктивного часу на суттєву послідовність, ледь зауважуючи, що автор веде його «впоперек» часової лінії. При цьому авторка використовує автоматичну коректуру, за допомогою якої читацька увага сама відновлює змінений часовий порядок, як це, зрештою, відбувається у наших звичайних спогадах. Авторка впорядковує свій матеріал згідно з автономними законами нарації, прямуючи шляхом «випадкових» асоціацій, може, лише для свого суб’єктивного задоволення, але наша рецепція схвалює цю процедуру і приймає її без спротиву, в чому полягає тріумф цього методу і найкраща перевірка його на легальність. Звільнена від механічних часових зв’язків, Налковська відкриває нову закономірність, продиктовану законами співзвучності різних змістів, їхнього взаємного резонансу, приглушень та підсилень. Так їй вдається з різних змістів створити надзвичайно палкі й напружені періоди (скажімо, сцена вмирання Марти, на яку накладається мотив кохання Романа й Ірени, Якова й Теодори). Необхідно зазначити, що тут ідеться не про експериментаторські іграшки, а про глибоку перебудову в самій системі наших досвідів, про факт порушення і релятивізації її принципів, про те, що наслідки такої системи можна паралельно спостерігати в інших галузях сучасної думки.

VII

Зрештою, часовий простір роману скупий: ледве кілька тижнів довкола похорону бабусі Людвіки та хвороби і смерті тітки Марти, а вся розгалуженість роману базується на множинності окремих мотивів цієї багатоперсонажної книги, на їхньому діалектичному розподілі, на доповненнях з минулого, за рахунок якого роман розростається углиб. Таким самим тендітним є фабулярний зв’язок. У сім’ї Шпотавих загалом відбувається щось недобре, кількість нещасних випадків, самогубств і скандалів дещо перевищує нормальну статистику. Кожен персонаж роману тягне за собою важкий клунок минулого і є відкритим стосовно сімейної історії, сягаючи у спогадах до первісного клану Шпотавих, який плентається у повному непорозумінні зі своєю долею. Окрім минулого, яким обтяжена пам’ять героїв, їхню увагу розсіюють різноманітні ще живі пережитки роду, змарновані існування, викинуті на мілину — різні тітки, бабусі, пущені під укіс батьки та явні маньяки. Всю цю галерею недобитків збирає смерть найстаршої з роду Людвіки та її похорон, який стає своєрідним фабулярним вузлом роману; авторка переміщає перед нами ці ревю поразок і життєвих руїн, з любов’ю показує залишкові механізми, кульгаві реакції, за допомогою яких ці людські рештки якось пристосувалися до життя.

VIII

Яків уже не вперше з’являється у творчості Налковської. Як повержений дух, котрий постійно домагається свого втілення, він багатократно реінкарнувався, кожного разу у трохи іншій іпостасі, демонструючи різні родинні риси свого типу — був Блізбором, Омським, графом Емілем, був «фатальним чоловіком», чоловічим сфінксом, аж поки у постаті Якова не потрапив під лупу, яка відкрила його внутрішню сутність. Яків — це підданий аналізові Блізбор, зведений до складових елементів, позбавлений німбу, показаний у справжній людській сутності. Але аналіз до кінця не вдався, не міг вдатися — серцевина постаті спротивилася йому. Для авторки «Недоброго кохання» в цьому випадку існує певна нездоланна межа, певне табу, за межі якого її творчість уже ніколи не вийде, позаяк саме з нього черпає свій початок і імпульс, у ньому знаходить свій творчий центр, довкола якого — мусимо пристати на це — поширюється темрява й таємниця, б’ють мітичні блискавиці…

Головною рисою Якова є його ворожість і недовіра до самого себе. Результатом цього є його помилкова позиція щодо людей, засаднича ненависть до будь-кого. Такі люди принципово приречені на кохання, призначені до так званого великого кохання, яке стає найбільшим дивом їхнього життя. Вся їхня історія незмінно прямує до кохання як єдино можливого розв’язання, як визволення від прокляття жаху і приниження, що спустошують їхні душі. Вони є вродженими коханцями. Їхня непродуктивність, сліпа заплутаність у самих собі, їхня безвихідь зосереджує всі сили їхньої душі на любові, в якій вони стають геніальними. Налковська підкреслює, що вони стають згубними для партнера, що живляться вони їжею, даною їм хаосом. Вони й самі є ніби шматками хаосу, що хотів олюднитися на мить. У цьому полягає ще одна транскрипція головного міту Налковської.

Вирішення конфлікту в «Недоброму коханні» ще до певної міри було випадковим, не пов’язаним із трагічним характером героя. Закохатися в іншу, змінити предмет любові — це може кожен. У «Нетерплячих» кохання Якова помирає від своєї власної хвороби, помирає від інтоксикації. Не припиняючи бути єдиною закоханістю, воно перетворюється на ненависть. Як же ненависть не мала б охопити і Теодори, якщо вона вже стала його частиною, якщо вона добровільно взяла участь в його засудженні і проклятті? Єдиним закидом, який той лютий на самого себе чоловік жбурляє в обличчя своїй коханій, є те, що вона перестала бути для нього блаженною іншістю, власним зітханням, що піддалася його любові. Чи вона не ошукала його й не зрадила ганебно, коли спричинила, що він, намагаючись утекти від самого себе, знову знайшов себе в ній?

У момент остаточного розрахунку із самим собою Яків замислюється над недосяжним дивом нормальності. Це, однак, позитивістська номенклатура того, що католики називають дивом ласки. Таємниця Якова — це, насправді, таємниця неприйняття відібраної ласки. В людини, позбавленої ласки, все мусить бути погано, всі шляхи ведуть її до нещастя. Нетерплячість Якова і всіх інших самогубців — це спраглість своєї власної долі, поспіх, з яким вони прямують до свого фатуму, прагнення приречених до здійснення того, що повинне бути здійсненим. Знову з’являється головна теза Налковської про самопоглинання існування, про самознищення. Фундаментальним прообразом цієї творчості є охоплений полум’ям фенікс, який злітає, обраний світлом, щоби спопелитися у власному вогні. Отой момент екстазу знищення з точки зору психічної механіки є виправданням і метою всієї творчої праці.

IX

Поруч із Яковом, іншим центром роману є Теодора. Якщо аурою Якова скуте все місто із задушливими парками і злими долями людей, то аурою Теодори є Вершня — світ світлих вод і відкритого неба, блаженна рослинність і спокій природи. Теодора задумана як корелят злого кохання Якова і як його контраст. Тому авторка обмежилася найпростішими контурами, кількома дотиками пензля, які надають їй форму радше вегетативного життя. Налковська наділила героїню чаром пасивності, красою жертви, беззахисного очікування долі й несвідомого виходу назустріч своєму фатуму.

На тлі багатьох, легко поєднуваних між собою, буденних, розпорошених справ, розкиданих у просторі книги, із сірої тканини повсякденних доль мимоволі виокремлюється мотив Якова і Теодори, представлений дещо опукліше. Мусимо захоплюватися майстерністю режисування тієї нараційної маси, взаємного накладання тих нескінченних мотивів, епізодів, нібито сухих зв’язків, погаслих ефектів і завершень у невидимій тканині, в непоказному, але наскрізь шляхетному прядиві. Камерна вишуканість скорочень і формул, що ніби мимохіть містять у собі зріле зерно досвіду і спостереження — сяє тут своїми скромними тріумфами.

X

Окремої уваги заслуговує сон про Теодору.

Завдяки незаперечним зв’язкам із темною, позасонячною півкулею життя, Налковська легко переходить межі нормальності, наче у довірену і близьку площину, проникає у світ граничних відчуттів, сомнамбулічних досвідів, наднормальних станів. Тоді, як майже всі подібні спроби в літературі виявляються менш чи більш вдалими фальсифікаціями, що паразитують на повній відсутності контролю у цій сфері, то новини і чутки, які Налковська переносить з тієї темної царини, позначені абсолютною автентичністю. Вона є єдиним письменником, принаймні у польській літературі, чию поетичну експертизу з цього нічного космосу потрібно сприймати серйозно, і котра незрозумілі тексти цієї царини захопливо перекладає поетичною мовою. Стани Марусі у «Вужах і трояндах», божевілля Юстини з «Межі», одержимість Якова у «Нетерплячих» — це пронизливі документи спілкування зі справжнім психічним потойбіччям. До цієї ж сфери потрібно залучити і сон про Теодору.

Це справді витвір письменницької алхімії, не розплутаний у сум’ятті його сонної аури, сомнамбулічного трансу, медіальної стенограми нонсенсів, з якого хочеться видобути якесь тисячократно завуальоване, спотворене ясновидіння, — гадаю, що цей твір далеко позаду залишає аналогічні прийоми у творах Пруста (сни про померлу бабусю). Безсилля і скутість, глухе затамування сну, під покровом якого відбувається ця жалюгідна і пропаща справа — все це не можна було передати більш переконливо. Хотілося б сказати, що саме тут розкодовано таємний шифр сновидінь, віднайдено ключ до його справжньої ідіоми.

XI

У творчості Налковської, яку надійний інстинкт завжди остерігав від переступання межі власної компетенції, «Нетерплячі» є фазою остаточного усвідомлення авторкою її засобів і можливостей.

Цілковито підкоряючись власним закономірностям, цей твір водночас отримує своєрідну остаточну санкцію на досконалість: нескінченна зовнішня перспектива — через ілюзію поступового зникнення у периферіях, і внутрішня — через нескінченну низку віддзеркалень і можливих інтерпретацій, за допомогою яких ця перспектива поляризується і зникає на краю своєї проблематики.

Через спроби послабити усталені системи досвіду, головні категорії нарації разом із намаганням подолати їх, через порушення комплексу, дотичного до підсвідомого та граничних сфер душі, ця повість суголосна з прагненнями, які нуртують у сучасній європейській літературі.

Першодрук:

„Skamander” 1939, nr. 108—110 [рецензія на роман «Нетерплячі» Зоф’ї Налковської (1884—1954), виданий книжницею „Atlas” (Львів, 1939)].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Opowiadania…, s. 408—425 [на тему взаємин Шульца і Налковської див. також інформацію Єжи Фіцовського: Bruno Schulz, Księga listów, s. 151—154].

Народжуються легенди

Легенда — це орган визнання величі, реакція людського духу на велич.

Коли йдеться про людей звичайного виміру і про вчинки й події звичайні, достатньо психології, прагматизму, реалістичних методів історії. Тим ключем ми відмикаємо день сьогоднішній, і багато хто вважає, що той ключ відмикає все. Це віра малих епох. Позитивізм — це релігія часів, які у своєму розвитку не зазнали величі. Бо ж у площині світу велич розсіяна скупо, як вкраплення дорогоцінного металу в кубомилях глухого каміння. Невіра у велич — вроджена риса людського духу. Існує в нас такий собі дух нікчемності, який роздрібнює, підриває, підгризає, розсвердлює на уламки, аж поки не роздрібнить, не рознесе на крихти, не прориє скелю величі… Такий вигляд має невтомна, запальна, підпільна праця, яку виконує нікчемність.

Щоб зрозуміти, людина мусить поменшати. Пристрасть до розуміння, асиміляції є елементарною силою, автоматичною функцією людськості. Так вона прогризається крізь велич, знищуючи її. Історія повна мурашників і смітників — застиглих курганів величі.

Психологія — це пересічність, це віра в однорідність, у сіре право мурашки. Коли XIX століття поглинуло останню велику людину, настала епоха психології, як сонячний і безкінечно нудний день. Людство зітхнуло з полегшенням. Воно присягнуло самому собі не народжувати більше великих людей. Відмовилося від їхнього існування. Настала реставрація нікчемності. З полегшенням було повернуто колишні права пересічності, відновлено принцип зрозумілості, раціоналізму. Усю територію життя було поділено, пошматовано, поставлено під контроль. Проголошувалася неможливість величі, повідомлялося про її непотрібність. Висувалася ідея безособистісного історичного процесу, з цифрами та статистикою. У них шукали ключ до розуміння історії.

Тому, коли поволі, непомітно виросла серед нас мовчазна велич і коли, мов тихі блискавиці, розбіглися перші звістки про неї, — першим рефлексом маси було протиставитися, замкнутися перед цією величчю, відібрати в неї її заслуги.

Людська маса чинить опір тим, хто веде її до величі. Особливо тоді, коли та велич гордує спокушанням, не пестить, не лестить, не обіцяє.

Щоб її витримати, треба її покохати. А хто може зважитися на таку жертовну, невзаємну, полум’яну й патетичну любов? Хто може взяти на себе її навіки пригнічуючий тягар?

* * *

З уторгненням величі в аннали історії призупиняються права звичайних процесів. Психологія і раціоналізм, ці інструменти применшення й розуміння, стоять, наче прибиті цвяхами, — непридатні й розірвані. Інтелект дає задній хід і оголошує капітуляцію.

Права величі несумісні з методами щоденного мислення. Розум, який хоче їх пізнати, мусить повернутися до глибших резервів, і його тимчасовою конструкцією, давно перевіреним прийомом стає легенда. Це заголовок, перша провіденційна назва роману, який виношує людство. Визначаються межі святої території, на якій буде зведено святині і святилища, акрополь нації — і біля входу на ці терени встановлюється табличка з написом: легенда.

* * *

Суть величі виражається великими антиноміями. Ми стаємо перед низкою антиномій, суперечностей і неосяжностей. Але відчуваємо, що лише з боку розуму вони забезпечені знаком заперечення. З якогось іншого, невідомого боку ці заперечення вирішуються як найвища відповідність, правильність і позитивність. У нашій людській мові ми мусимо їх ризиковано конструювати, ставлячи знак „ні” і підкріплюючи самими запереченнями. Цю єдину, неподільну, як ніщо інше на світі, цілісну річ, ми мусимо ділити на антитези, незграбно намагаючись інтегрувати ці частини в цілість.

Як може одиниця бути ширшою і глибшою від нації і вміщати націю в собі? Як може син нації бути її батьком і творцем? Що це: воля до влади, надлюдська амбіція, узурпація — чи аскетична покора, самозреченість, цілковита жертовність? Чи погорда до людей і пихатість, чи, може, найчуйніша любов та обожнювання їх? Самодостатня, задивлена у свою велич самотність, чи найвища солідарність зі спільнотою? Невігластво чи витонченість? Відчуваємо, що ці антонімічні пари, за якимись глибшими законами, взаємно ворогують, але водночас формують якусь найвищу суму. Відкривається величезне pensum, перед політиками, істориками, стратегами й моралістами ставиться величезне завдання. Спеціалісти поділяться цим плацдармом, розберуть собі по ділянці, і своїми ґеодезичними інструментами мірятимуть уздовж і вшир ці надлюдські виміри.

* * *

Наполеон усім єством входив у власні діяння, перевтілювався в них, розчинявсь у своїх вчинках. Він володів якоюсь найвищою здатністю вкладати весь свій потенціал у категорії справ — дорешти. До енергії функціонального в певний момент він додавав себе і керував перебігом подій. Він був силою природи поміж іншими її силами.

Але той Великий був більший, ніж його вчинки.

Він не вміщався у жодному з них. Залишався поза ними — величезний і нерозгаданий. Він не витрачав дорешти своїх резервів. Неначе заощаджував їх для чогось більшого. Його сила, ядро його сутності залишалося незужитим. Ним він розлігся над Польщею, мов хмара, і лежить так і надалі.

Його історична роль тільки-но починається.

Наполеон був увесь присутністю і миттєвістю, як пречудовий феєрверк, що має тільки одне призначення: вибухнути до кінця. Для Іншого ж діяння не було справою остаточною. Неохоче, тяжкою й лінивою рукою він випускав їх з-під плаща тоді, коли інакше вже не можна було вчинити: діяння зразкові. Важливішою для нього була моральна сила, що стояла за вчинками. Він нашкріб її з нації. Він заклав основу капіталу залізної влади. Спочатку в собі. Від цього він ріс на очах у всіх, вбирав у себе велич. Він розмістив її в собі як у найбезпечнішому місці. Він будував пам’ятник. Нарешті, коли завершив формувати свою велич, котрогось дня він просто пішов, непомітно, безмовно, так, ніби то було щось неважливе, залишивши замість себе її — велич, яка вже завжди буде мати його риси.

Наполеон репрезентував тільки себе. Він одягнув на себе історію, наче королівський плащ, зробив з неї чудову панахидну пісню для своєї кар’єри. Одним із його сильних моментів було те, що він не мав традиції, не був обтяжений минулим.

Інший вийшов із підпілля історії, з могил, з минулого. Він був вагітний мріями пророків, затуманений мареннями поетів, обтяжений мучеництвами поколінь. Він увесь був продовженням історії. Він тягнув за собою минуле, як величезний плащ, розміром із усю Польщу.

Його обличчя, може, й було за життя обличчям індивідуальної людини. Зрозуміло, що ті, хто був поблизу Нього, знали Його усмішку й насупленість, миттєві проблиски на його обличчі. На відстані часу індивідуальні риси щоразу більше губляться, стають туманними і пропускають крізь себе якесь випромінювання рис більших, масштабніших, які містять у собі сотні проминулих облич.

Помираючи, входячи у вічність, оте обличчя занурюється у спогади, мандрує лавами облич, — щоразу блідіше, просторіше, аж нарешті з нашарувань тих інших облич укладається на ньому й застигає остаточною маскою обличчя Польщі — вже назавжди.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1935, nr. 22 [нарис, написаний після смерті Юзефа Пілсудського].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Powstają legendy. Trzy szkice wokół Piłsudskiego, wstęp i opracowanie Stanislaw Rosiek, Kraków 1993, s. 19—26; там само, ст. 3—16 (Mit jako wódz), а також ст. 45—50 (Nota wydawcy) див. коментар та пояснення.

«Воля трагічна»

Складно повірити, що лише рік минув після того, як відійшов від нас чоловік, чия духовна постать, ніби печать, викарбувалася на краєвиді Епохи. Не стало з ним також і мантії часу, яку він скинув, але зберігся в ній формат його торсу. Видається, що зміна зачепила самі права перспективи, що якийсь потужний патос віддаленості збільшує дистанцію, видовжує промені у зворотному напрямку, розширює далечінь часу так, ніби година, яка плекає його в собі, розрослася до тягаря, яким він її розпирав ізсередини. Час, який своїм впливом монументалізує, затирає дрібні деталі, був тут непотрібний. Він здійнявся у повітря слідом за тим, хто відходив, по-орлиному злетів угору в напрямку його віддалення, і впав безсило, ніби вдарився об вічність. Отак перейшов він одразу з історії до легенди, ніби з кімнати до кімнати.

Чим є історія? Хто з належною проникливістю пізнав таємниці її ласки, секрет її прихильності? Нам невідома та містерія, яка розігрується віч-на-віч між нею та героєм, нам невідомо, які між ними відбуваються залаштунковості й таємниці. Чи є то таємниця коханої та обраного? Як же багато зайвих перераховує вона з байдужістю, повз скількох проходить, навіть не глянувши, як над нечитаними сторінками книги, аж нарешті затримається біля одного — раптом сповнена уважності й палкості. Тамтих зуживає прудко й побіжно — стільки в них є тривання, скільки подиху в тому однісінькому слові, яке змогли викрикнути у відповідь на її питання. Бо вистачило їх заледве на одне-єдине слово, всього їхнього життя вистачило заледве на один звук у вірші її загадки. Але ті, інші, приходять зі своєї глибини з готовою відповіддю. Усім своїм життям вони доростали до того питання, йшли йому назустріч — і раптом перекривають йому дорогу широко, як стіна. Вони одразу вже дорослі і повнолітні, так, ніби старші від самої історії. Звідти випливає сила і безпомилковість їхніх діянь, звідти випливає їхня велика, надзвичайна повноважність. Що ж дивного в тому, що вони збурюють мітичні лігвища, хоча й постають з тієї самої, що й вони, сповненої мороку батьківщини.

Це романтичне повір’я, що, мовляв, те, що має ожити в поезії, мусить померти в житті. Міт Пілсудського був готовий вже за його життя. Він висів несформований у повітрі, входив і виходив разом із зітханням із грудей. Це був міт потенційний, міт-стихія, сама лише несформована динаміка для великої легенди. Блискавиці з тієї хмари то тут, то там перепліталися зиґзаґами, але нікого не було стати на те, щоби висповідати ту хмару, скропити її безіменну електричність, витиснути з неї історичну суть, перевести у сенс й у слово те, що було в ній неартикульованим стократним шумом. Це завдання чекало на свого поета, судженого йому поета. Мусив він себе почувати настільки сильно врослим у той міт, настільки сильно виплеканим в його корінні, щоби могти позичити йому свої вуста без побоювань, що фальш, що брехня, що власне мале слово могло би вкрастися у те натхненне свідчення й пророкування. Дивитися у те на все небо велике обличчя міту і читати з нього, і виворожити, і вимріяти все, що в ньому безіменно марене! Витягнути його обережно разом з корінням із лона хмари, впіймати в пастки слів те, що переливалося у тих потенційних зарядах, у тій незв’язаній, помилковій електричності, а разом з тим не перервати пуповини міту, не замкнути його передчасно у форму однозначну й вимірювану! Бо дно міту мусить, — якщо хочемо, щоби залишилося воно живим, — комунікувати з незрозумілим і передсловесним, мусить залягати корінням у темній мітичній вітчизні. Темнота міту і гостра виразність актуальної історії: між Сциллою і Харибдою, між тих рифів мусив поет провести своє судно.

І зробив це, бо міт лежить перед нами у завершеному стані — досягнення незвичайне і велике: «Воля трагічна» Казімєжа Вєжинського.

* * *

Чи це випадково, що поет тріумфальної молодості взяв на себе тягар цього виклику, того «суспільного замовлення», що відчув їх як найособистіше доручення і покликання? Вєжинський є у своїй поетичній генерації тим, хто найсильніше пов’язаний зі своєю молодістю, для кого вона була не лише однією з епох життя, подоланою і закритою після того, як проминула, а великою програмою, маніфестом, за який він узяв на себе повну відповідальність своїм життям і творчістю. Його творчість — це виконання заповіту тієї молодості, яку він прожив повніше, тріумфальніше, зразковіше за інших. Ми бачимо, як рік за роком він переносить у зрілість, у повний розквіт те, що було в ній провіщенням, універсальним, біологічним збуренням, як рік за роком він наповнює й насичує барвою те, що було ескізом, як ярус за ярусом тієї геніальної молодості вростають в обов’язковий і зразковий, репрезентативний творчий вияв.

Сп’яніння свободою, відчуття розкошування від повернення собі у володіння її квітучого тіла! Вєжинський переживає повернення до історичної реальності біологічними категоріями, власним тілом, відшкодованими відчуттями. Входження колективного з примарних сфер позаісторичного існування у живу кров і м’ясо історичного життя набирає тут форми загальної ейфорії, якогось перехлюпування поза свої береги і межі. Біологія є тут символом, транспозицією історичної дійсності. У мікрокосмосі тієї репрезентативної і пречудової молодості свій вираз віднаходить величезний історичний факт: воскресіння державного буття, вираз тимчасовий, поки що оманливий і мерехтливий. Це один бік медалі: крилатий геній свободи, сп’янілий від повернення власного тіла. Минуло двадцять років, перш ніж поет вирізьбив її зворотний бік, перш ніж викував у ній знову обличчя волі, але вже зовсім інше обличчя.

Предивна ота паралель долі поета й історії колективного міту. Ми знаємо, як той міт прищепився на першій молодості тих, тоді двадцятилітніх, як на той ґрунт сердець та ентузіазмів він впав, наче молоде збіжжя. Без тієї молодості не було би Пілсудського. Та молодість його вимріяла, вигадала, вийшла назустріч його величі. Тоді це була ще імлиста магма міту, сповнена світанковістю і весною, заплутана у власному розквіті, загублена у власній гущавині, яка ще тоді не читала у собі ясно і ще тоді була сповнена щасливими непорозуміннями, розтоплена у власному розвихренні, у власній універсальній експансії. І міт той дозріває разом із поетом, дистилюється під тиском життя, його пізнань і проникнень, вбирає в себе замислення і гіркоту досвідів, губить пелюстку за пелюсточкою та розбурхана, палаюча квітка мегаломанічних претензій, входить у своє ядро, у плід, повний сконцентрованої поживності й сили. Згіркнув і затвердів він за той час, умістив у собі всю терпку й сумну мудрість епохи. Так поет визволився від одержимості власного молодістю, довершив і реалізував міт покоління, дав йому ім’я, під яким той міт перейде до нащадків як голос нашого покоління. Хто би міг припустити, що плід тієї молодості настільки гіркий і трагічний, молодості, яка тріумфально почалася під знаком «Весни і вина», що таким було її справжнє ядро. Радісне шаленство екстазу змінюється на грізну трагічну волю, безмежний біологічний оптимізм дає задній хід, повертаючись на найвужчі, звідусіль уразливі, трагічні позиції.

У «Волі трагічній» не лише дозрів до остаточної форми міт наших часів, а й поет дістався своєї найвіддаленішої мети. Велич героя, яку він звів на тій верхівці творчості, він виростив власними засобами. Для неї він дозрів і зміцнів до найвищої своєї сили, для неї заощадив у собі й зібрав докупи ту силу слова й думки, яка дозволила йому дорівнятися величі теми, стати відповідним їй. Звідти випливає внутрішнє право і покликання Вєжинського, тому, коли від імені героя він говорить у першій особі, то це не звучить як узурпація. Ця ідентифікація, те злиття героя і поета є тут легальним і правомірним. Немає у цій поемі жодного фальшивого вірша. На все поетові вистачило покриття, внутрішньої субстанції: він вибудував велич героя зі своєї власної пророчої величі.

* * *

Ще раз повертається велика фатальність історії Польщі, типова і трагічна ситуація її історії: особистість на голову переросла століття, геній любові і піклування пожирається нікчемністю. Те велике осамітнення, глушина довкола величі, патос тієї любові, яка водночас є ненавистю («що в Польщі любов означає стільки само, скільки й ненависть»), проводить поета крізь низку варіантів, крізь етапи тієї великої біографії і замикає ті етапи — кожен із них — в якусь монументальну ситуацію, в якесь баладне скорочення.

Поет висновує з себе дивну матерію, особливу поетичну тканину, з якої прядуться ті напівмітичні історії. Тут, мабуть, міститься центр ваги мистецького діяння Вєжинського — у глибині свого натхнення він видистилював той аліас, знайшов у собі ту субстанцію, ту поетичну реальність з її власними правилами, яка розвивається у власному духовному просторі, що таким чином реалізував поетичне тіло міту.

Предивною алхімією слова він створив поетичний вимір, мітичну дійсність, у якій зовнішня хроніка подій невидимо переходить у свій глибший сенс, у якій мерехтливо проникають одне в одне історичний факт та історіософія, зовнішні події переплітаються з ліричною, внутрішньою своєю кантиленою. Поки що ми ще не маємо знарядь та органів для здійснення стислого, теоретичного охоплення сутності поетичної дійсності, її розмаїтих ґатунків, для визначення їхньої семантики, їхньої структури та синтаксису. Що ж тоді можемо про неї сказати? Вона відбувається і діє в якомусь власному просторі, наполовину ніби в мітичному пейзажі, наполовину у внутрішньому пейзажі героя, розпостертому на всю Польщу. Герой пантеїстично розчиняється в історичному пейзажі, розмінюється на інциденти, війни і тріумфи, і знову збирається в собі, формується в особисте обличчя, в Духа історії, в сумну, зраджену і самотню людину. Вєжинський створив тіло цього міту, велике й туманне, надособистісне і трансцендентне, яке містить у собі героя, Польщу, її долю та історичне обличчя тієї долі, застигле у монументальному мітичниму портреті. Він підхоплює і вплітає у наші часи велику лінію романтичної поезії, будує і передає майбутньому ту, можливо, єдину в сучасній історії постать історичного міту.

Дивна річ: найсучасніша історія з її вібруючим актуальністю криком без спротиву вкладається під пером поета в цю баладну форму, входить у те мітичне лігвище, як у своє природне річище. Тільки поет-провісник міг відкрити вуста тим справам так, щоб вони промовили ніби власним голосом. Тільки поет настільки репрезентативний, настільки пов’язаний духом зі спільнотою міг здійнятися до такої універсальної і простої тональності, віднайти таку анонімність вислову, так глибоко зійти до лігвищ мови і на їхньому дні знайти ту остаточну об’єктивність, звільнену від будь-якої віртуозності порожнечі, що наділяє ті вірші якоюсь вічністю, чимось універсально обов’язковим і зразковим. Складається враження, ніби поет лише звільнив щось уже готове, що століттями чекало у глибинах мови, що він ніби лише вдарив Мойсеєвим жезлом у правду — і викликав появу її джерельних уст. Складається враження, що у глибині мови, з її мудрості і підземних резервів він видобував найглибші істини Епохи. Виглядає так, ніби ці істини без участі поета формулювалися у своє найвище й остаточне висловлювання, що потрясає до глибини. Від тієї чудової риторики виникає дивне відлуння, ніби оманлива луна. Зразковість тих остаточних формулювань спричиняє те, що ми піддаємося дивній ілюзії, ніби ми вже їх десь чули. У багатьох місцях спершу видається, що поет використав якісь існуючі звороти, що цитує якісь віковічні формули польськості. Він так глибоко проник у дух мови, так дорешти злився з ним, що потік його натхненних слів виливається у форми ніби приготовані, у двійникові форми прислів’їв та народних зворотів. Лише вірш Міцкевича має в собі ту універсальність, є так само природно зрослий, так із глибин польських ідіом започаткований і такий же монументальний.

Такі поеми, як «Ніч нації», «Вітчизна хохолів», «Палац», «Бельведер», містять найвищі істини, до яких піднеслася історична свідомість Епохи. Вєжинський продовжує тут велику лінію польської літератури, що тягнеться від Скарґи до Виспянського. Видається, що ці вірші ніби ширяться луною у порожнечі, під темними склепіннями, у трансцендентному просторі — настільки потужним є їхній резонанс, настільки вони монументальні й мармурові. В інших, як, скажімо, «Сулеювек», «Самотність» — їхня риторика стихає, стає елегійною, занурюється у сутінковий, ліричний пейзаж, пейзаж дивно поглиблений і метафізичний, так, ніби це духовний пейзаж Польщі. Цей пейзаж, наче темне й імлисте тло, непомітно проникає в усі вірші поеми. Це пейзаж, наскрізь просякнутий історією, оповитий історіями, тяжкий від минулого — втілена есенція польськості.

Першодрук:

„Tygodnik Literacki” 1936, nr 27 [аналіз поетичної збірки Казімєжа Вєжинського (1894—1969) за назвою «Воля трагічна» («Wolność tragiczna»), виданої книжницею „Atlas” (Львів-Варшава, 1936)].

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Powstają legendy…, s. 27—28; див. також вказівку до попереднього тексту.

«Під Бельведером»

Великі справи історії, її великі діяння відбуваються у своєрідній передслівній, позаслівній історичній тиші. Велика мить творення, грім сили і волі, який пронизав тіло народу — все те, що сьогодні називаємо іменем Пілсудського — у своєму перебігу, у своїй актуальності було неартикульованим, позбавленим вислову, цілковито зануреним у біологію, у стихію, у веґетативне збурення. Готове слово, романтичне слово поезії, дискредитоване, позбавлене звитяжності, стократно відсторонене реальністю — замовкло, притихло, всмокталося у дно. Духовна революція відроджуваної нації відбувалася в атмосфері презирливого ставлення до слова, в атмосфері неурочистій, антиромантичній та антиінтелектуальній. Та диспропорційність артикульованого слова, та його безпорадність перед надмірною реальністю мала глибоке обґрунтування. Духовне перетворення того „польського анабазису”, раптове диво пострілоподібного діяння, несподівана, неймовірна дозрілість до чину втілилася в людині, набула найзагадковішої, одиничної, сфінксової форми могутньої особистості. У цьому факті відобразилася ніби глибока іронія історії. Велика історична мить, очікувана цілою ерою поезії, запальних замисленостей і роїнь, мить, спотворена вже наперед і навсібіч, передбачена і стократно прокалькульована — виринула вже нарешті — коли настала — ніби поза тією великою ідеологією, як неосяжна сила природи, з усією загадковістю, непередбачуваністю, ірраціоналізмом великого індивіда. Так, ніби життя прагнуло задокументувати свою вічну іншість, відмінний і ворожий до всіх ідеологій метод історичних звершень.

Але ці беззмістовні вершини діяння не бувають надто тривалими. Слово, вибухово розірване неосяжним фактом, безпорадне слово знову збирається докупи, намагається заново організуватися, легалізувати те ірраціональне і злочинне, накладене на нього як величезний штраф, як завдання понад силу, намагається досягти компромісу з вічно невимовним.

Велика заслуга книги Кадена полягає в тому, що вона йде слідом за неосяжним фактом — називаючи, пророкуючи, надаючи ім’я тому, що сталося. Книга Кадена є історією облоги, атак і штурмів слова на бастіони і труд великого факту. Майстер слова очолює ці марші й демарші з різних боків, веде їх із фантазією, з притаманним великому здобувачеві розмахом ідеї та слова.

Розділи цієї книги мають ще виразніший характер якихось поривів і маневрів, якоїсь військової акції через те, що це документи великих миттєвостей, народжених із актуальних обставин — ця книга є свого роду щоденником історика, котрий описує факти і зміст цих фактів на великих маршрутах історії. Ті відгадування й осягнення не є продуктами приватних роздумів чи ліричних контемпляцій — вони подиктовані вимогами історичного моменту, обов’язковістю публічного звітування, місією перекладу на дохідливу і загальнозрозумілу мову тих справ, що дозріли до свідомості. Той контакт із повсякденністю, налаштованість на акустику багатократного, анонімного натовпу надає таким промовам тону певної монументальності, тону свідомої відповідальності — тону абсолютно зразкового.

І тут слід підкреслити, що Каден досягає цього, не жертвуючи нічим з інтимності свого стану зворушеності, ані нічим також з езотеричності своїх відгадок. Його слово є так само приватне й інтимне, як і всеосяжне і взірцеве.

З цієї книги стає цілковито зрозумілим, наскільки багатоплановим, багатовимірним, а водночас однорідним творінням є велика людина, наскільки таємничим і незбагненним явищем є особистість. Усвідомлюємо, що часом наймення людини може бути приводом, за яким ховається щось більше; що часом титул людини є вивіскою, під якою великі й безіменні сили історії домовляються про randez-vous для обговорення історично незабутніх починань. Ніби на магічному портреті, Каден показує, як історія отілеснюється, входить у плоть і кров людини, розгалужується в інтимній, зворушливій людськості. А вже через мить індивідуальні риси розходяться і розкомплектовуються у тому портреті, і з глибини виринає грізне й неосяжне обличчя історії. Та захоплива двоїстість виступає на сторінках цієї книги з дивовижною переконливістю, з наочністю вірогідного свідчення. Це вірогідні вісті з того дивного пограниччя, де людина стає мітом, а міт людиною. Ідентифікація людини і справи сягає ступеня такої повноти, що вчинки переходять в наділене тілом характерознавство, і про ті діяння, про ту характерологію автор говорить, вдаючись не до термінів ретроспекції, а до динамічних термінів витворюваної, живої історії. Тому ця книга є не тільки мемуарами про великого державного мужа, а і внеском до кодексу витворюваної історії, словником сучасного відродження нації, вокабуляром творчих сил історії.

«Графічне оформлення» п. Ґірса і п. Барча просто неможливе для прийняття.

Першодрук:

„Tygodnik Literacki” 1936, nr. 30 [нотатки про однойменну книгу Юліуша Каден-Бандровськоґо (1885—1944), видану Головною Військовою Книгарнею у Варшаві, 1936].

Перевидання:

Bruno Schulz, Powstają legendy…, s. 39—44.

Еґґа ван Гаардт[21]

Вона мешкає в холодному, охайному місті, повному кам’яних будівель, садів, сецесійного бароко й орнаментованих огорож. Одягається з індивідуальною елегантністю, дещо з артистичним покроєм, тісно затягуючи сукню на вузенькій талії широким шкіряним ременем. У тій її ефектній одежі, на струнких ніжках, з витонченою голівкою, обриси якої час від часу розпливаються, аби врешті замкнутися в ідеальний вироподібний модільянівський овал — її можна було би прийняти за молоденького ефеба. Як чарівно ходить той витончений хлоп’ячий ельф з якогось Шекспірового твору. Той її пречарівний біг хотілось би взяти на долоню з тією ніжністю, з якою зимової пори вмощуєш на долоні щойно народжений сонцем промінчик на вікні. Нехай би отак по руках вбігла в саму душу, як у краєвид. Бо де ж є та сцена, той театр, до якого вона, промениста, рине з поспіхом, по нескінченних і нескінченно зламистих сходах, з усім її єством, перетвореним на суцільну посмішку, місію, завдання — де ж, як не в нашій душі? Ось де її сцена. Ось де той театр, в якому вона виступає. Ось вона вже грає там свою роль, ось уже увійшла в акцію, ось уже, схоплена в тенета фабули, розсипає по всьому простору сцени арабески своєї гри з тисячократно повторюваними примхами, в яких розбризкується на вершинах еволюції.

Чи Еґґа є людиною? Що ж означає «людина», та нескінченна форма, в яку можна вкласти все? Це означає, що все матеріалізувалося, на мить вклалося в рамці, погодилося на акуратну компактність. Але у просторах, окреслених тими межами, достатньо місця на всі неба, на всі пекла. Чи ж не були древні мудрішими, коли ставили акцент не на формі, а на змістові? На тому змісті, який розносив на шматки людську форму й охоплював мітологію на всій її протяжності. Ті древні, які всюди бачили народжуваних богів. Тож ким ти єси, Еґґо, пригадай же собі?

У відповідь на це запитання тільки ідеальний овал її брів по-сильфічному здіймається догори, а блиск її очей стає замріяним і сповненим туману. Чи ж можна виразніше сказати, ким вона є, з якого світу, ніж сказати, що вона є посмішкою, яка у своїй нищівній солодкості твердіша за камінь? Такою посмішкою єретики відповідали на катування інквізиторів, з нею вони витримували тяжкі муки.

Що ж із того, що Еґґа не повністю замкнена у своїй формі, що може вільно відпливати до цілості, повертатися до стихії. Так, Еґґа знає більше, ніж коли-небудь мала змогу про щось довідатися, бо вона є учасницею прапервнів. У її присутності речі самі виявляють себе: мовчазна шафа по роках мовчання починає стукати, столик викалатує калічне слово. Навіщо ви мучите Еґґу, навіщо втягаєте її в людські заплутані справи, у товариські імпрези і факти? Чи ви не бачите, що їй тісно у тих загальнозвичностях? Коли вона сама, то кров її танцює, фантастично розгалужується у ній і міниться, ніби тремтливий маяк невизначеної величини, що вібрує усіма своїми частинами. Щойно той маяк відокремиться від її тіла, замкне коло, як вона одразу стає обпаленою, одразу розпадається, наче спалений вогнем листок паперу, змертвілий на чорну арабеску. Чи розумієте ви мову полум’я, палку й пронизливу, сповнену переконливості? Вона промовляє всією своєю сутністю, всім своїм тілом формується в те, про що хоче сказати, втрачає форму за формою, обриси за обрисами — в запальній плинномовності, в маніакальному виринанні, в тисячах плеоназмів. Може, Еґґа є Саламандрою. В алебастрі її голови горить білий пломінь, її овал ясніє із заплющеними очима.

Саме тому мистецтво Еґґи є таким місячним, як кров у протоках жил. Вона охоплює екран не поглядом, а ясновидячою рукою, замінним органом, оком сліпця. Хто бачив руку Еґґи, той зрозуміє, що очі їй непотрібні. Дерево її жил, семикратно розгалужене, роїться створіннями, як дерево життя, в якому мандрують креатури. У тропізмах своєї крові Еґґа має всі нюанси творення, всі різновиди ритму. Як із Ноєвого Ковчега, парами виходять із неї створіння, бо з глибини своєї крові вона виартикульовує весь реєстр Раю Божого. Вона вгризається у безбарвну, чорну матерію, ще раз роздирає її на світло й тінь, і на прузі чорноти розтріпуються й розриваються ті променисті фрагменти темноти, поглинуті ясністю.

Ти нещаслива, Еґґо? Заклопотана тим, що всі ще не осягнули, не зрозуміли Твого чудового чорно-білого мережива, арабесок і орнаменту, якого я ніде і ні в кого не зустрічав, якого досі ще не створило жодне мистецтво, і яким Ти приховуєш, закриваєш, ніби сором’язливою чи захисною маскою, Твої трагічні, синтетичні, очищені від будь-якої примарності й непотрібного баласту дрібних деталей — витвори. Їхній синтез настільки неминучий і неповторний, їхній рух, їхня боротьба настільки послідовна і необхідна, що Ти, — як Тобі це тільки властиво, — об’єднуєш чудовий сублімат форми із субліматом висловлювання, — і тільки орнамент слугує мантією для Твоїх витворів, у яку Ти дбайливо їх зодягаєш, щоб не занадто кричали вони болем і мукою. Бо не є Твоє мистецтво веселим. Ти реалізувала Норвідову тугу краси.

Ти нещаслива від того, що не всі спромоглися осягнути? Від того, що для декого та страва, яку ти готуєш, видається нездоровою?

Чи ж не Ти мені колись так розумно пояснювала про призвичаєність як послідовний замінник розуміння? Тож тим, які не хочуть розуміти, які не хочуть мислити або яким мислення видається неїстівним, — залиши Твою чудову й чарівливу посмішку, і облиш отой чинник, який неухильно продукує призвичаєність. Залиши собі час. Він Тобі допоможе. Він дасть Тобі перемогу, якщо Тобі на цьому залежить. Але для когось, хто так, як Ти, є улюбленцем богів, знайшов своє власне вираження в мистецтві, без прецедентів, без попередників, хто так, як Ти, продерся крізь чагарі, гущавину й небезпеки традиції і спромігся заясніти власною красою, хто так, як Ти, буде ревно наслідуваний, — а потім переслідуваний натовпом паразитів, які захочуть пожирувати на крихтах Твого мистецтва, — для Тебе, — кажу Тобі, — перемога має бути байдужою. Бо Ти вже перемогла. Ти дала своєму суспільству максимальну данину: своє власне, нічим не зіпсоване — я.

Ну, то й що, що вони не можуть пережити того, що Ти не користуєшся відблисками людського примітиву, що Твоє мистецтво позначене загальнолюдськими, а не виключно регіональними рисами, що ані природа, ані фотографія не є Твоїм учителем? Прецінь, у такому разі ми б мусили відцуратися мистецтва Сходу, і Єгипту, і Мексики, і Готики, в якому Ти закорінена, та і врешті — того славного народного примітиву, який любить понасміхатися з природи. Зачекай, Еґґо — час усе залагодить, а Твоїм щастям є чарівна весна Твого життя.

У тому кам’яному місті, вибрукованому під тиском атлетично нагромадженого бароко, ти живеш злоякісністю своєї крові. Знаєш круті і звивисті шляхи лихоманки. Що ж би Ти сказала, Еґґо, якби опинилася в моєму краєвиді, під низьким і розлогим небом, схожим на вовну стад баранчиків, серед лагідних кольорів і повівань нашого клімату? Тут зорі розгортають свою сумну нескінченність одразу за останнім парканом. Тут за ближнім краєм обрію краєвид кольорово спадає до Балкан. Може, тут — на лінії зникаючого ритму між сузір’ями неба, — розплющились би Твої очі, і може, вдень видима кольоровість світу увійшла б у них. Може б, Ти переконалася і погодилася замешкати трохи на поверхні, подихати кольоровим небом, виринути з підземних протоків крові.

Першодрук:

„Tygodnik Ilustrowany” 1938, nr. 40.

Перевидання, зокрема:

Bruno Schulz, Proza, s. 402—412 [на тему цього тексту див. розлогий коментар Єжи Фіцовського у кн.: Bruno Schulz, Księga listów, s. 180].

Голоси преси

Не шукаючи визнання світу, працює (у Дрогобичі) з бенедиктинською, радісною і сконцентрованою пристрастю дивний мистець, закоханий у легенди давніх століть, заслуханий у гомін минулого; розгрібаючи старі документи, риючись у міському архіві, досліджуючи поблідлий чорнильний слід костельних реєстрів, пан Ляхович у своїх візіях переживає минуле міста.

Пан Ляхович старанно вивчав старі польські служебники, літургійні книги та кодекси і так глибоко вжився у стиль тих творів мистецтва ілюмінації, що прийняв його як свій власний. Пан Ляхович має безпомилковий, декораційний смак майстра. Гармонізація тексту, орнаменту й образу досягається ним інстинктивно, без найменшого зусилля. Видається, ніби мистець цей наштовхнув(ся) в собі на багату жилу винахідництва, перехлюпування якої через вінця йому ледве вдається стримати. Це, поза сумнівом, — незвичайне явище епігонства, або мистецького атавізму, реінкарнація старого ілюмінаційного мистецтва та його повернення у сьогодення.

У наш час нервовості, випадковості й поспіху таке явище є винятковим.

Пан Ляхович повинен здобути собі ім’я у сучасній польській графіці; на своєму полі він, здається, не має конкуренції. Сподіваємося, що наше місто не дозволить собі змарнувати нагоду придбати цю справді монументальну роботу, оповиту історією рідного міста.

Першодрук:

„Przegląd Podkarpacia” 1934, nr 12 [аналіз робіт дрогобицького художника-аматора Фелікса Ляховича].

Перевидання:

Jerzy Ficowski, Okolice…, s. 40; там само, s. 40—41 (Pod patronatem profesora Schulza, czyli Drohobycz Feliksa Lachowicza) див. розгалуженіший коментар; автор серед іншого подає, що текст був передрукований у каталозі виставки праць мистця.

Цивілізації первинні та цив.[ілізаціі] похідні

Повнота і природність замість спеціальності і штучності

Середньовіччя, аскетизм, виняткова духовність. Потойбіччя.

Данте і Гомер. Земне буття і тимчасовість. Поняття смерті.

Сократ, прочитати 56 Паскаль. Неспокій, грізність вічності.

Метафізичне почуття. Європейські мови та грецька мова.

Абстрактність, вторинність, переносний зміст нашої мови. ст. 58

готові звороти і формули. Більш-менш. Факти й суцільні поняття.

Метафори зрозумілі, живі і важливі. Мова інтелігента і хлопа.

У греків є одна універсальна мова. Коріння чуттєвості ближчі

у греків. 60, Освіта і сучасне виховання греків.

Ерудиція.

У мистецтві:

Збереження духовної рівноваги — розростання нервів.

Цікавість, збудженість, амбіції. Експансія, маньєризм

подолання меж. Бетховен [sic], Фауст. Вишуканість

Бальзак: гротеск проміжків, мономанія, надмірний

розвиток однієї риси. Простота грецького мистецтва.: Софокл —

Шекспір. Неефективність — невиразність.

Скульптура як утілення центрального значення тіла.

69.

Першодрук:

Bruno Schulz 1892—1942…, s. 151; там само див. коментр Єжи Яжембського і факсиміле [текст написаний рукою письменника на картці, знайденій у II томі «Філософії і мистецтва» Іполита Тена, виданого (вдруге) у перекладі Антонія Сиґетинського Польською Книгарнею Бернарда Полонецького (Львів, 1911); цю книгу Шульц позичив під час війни Мар’янові Яхимовичу (за Войцехом Хмужинським: Bruno Schulz 1892—1942… s. 297, поз. кат. 541); нотатка Шульца була написана після 1930 року; збережено оригінальне графічне оформлення].

Слово від перекладача

Збірка літературно-критичних, культурологічних, теоретико-літературних і почасти філософських текстів Бруно Шульца була підготовлена й опрацьована проф. Малґожатою Кітовською-Лисяк (Люблінський Католицький Університет) і лише одного разу видана в Польщі: Schulz Bruno, Szkice krytyczne / opracowanie i posłowie Małgorzata Kitowska-Łysiak. — Lublin: Wyd. UMCS, 2000. — 138 s.

До збірки ввійшли всі тексти Бруно Шульца, які він створив поза обширом stricte літератури і які свідчать про те, що сьогодні цього мистця слід сприймати і досліджувати не лише як відомого й поціновуваного в усьому світі письменника й художника, а також як визначного теоретика й філософа літератури. Це дуже важливий аспект спадщини Шульца, який переважно проходить повз увагу шульцологів, але відкриває ще один, надзвичайно важливий аспект його творчості, котрий визначає перспективу Шульца у феноменологічно-герменевтичному та інших теоретико-літературних і філософських контекстах поряд із Рікером, Гайдеґґером, Інґарденом, Беньяміном, Левінасом, Бартом та іншими видатними мислителями минулого століття, чиї ідеї були дотичними до теорії інтерпретації й рецепції літературного тексту та до літературної герменевтики.

Пропоноване українське видання теоретико-літературних текстів Шульца, що увійшли до збірки «Літературно-критичні нариси», має на меті зробити їх доступними українському читачеві та українським літературознавцям і гуманітаріям. Українська рецепція Шульца є сьогодні вельми розпорошена і практично не сформована як цілісність, надто рано говорити також про українську шульцологію. Все це пов’язано головно з відсутністю українських перекладів цілісного корпусу текстів Шульца, до якого належать його літературні твори, епістолярії та згадані літературно-критичні тексти. З огляду на це народився задум професійної підготовки та публікації в окремих книгах українських перекладів усіх трьох частин літературної спадщини Бруно Шульца.

Ініціатором видання українських перекладів творів Шульца є Полоністичний науково-інформаційний центр імені Ігоря Менька Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка — організатор Міжнародного Фестивалю Бруно Шульца у Дрогобичі, який від 2004 року щодва роки відбувається в місті Шульца, збираючи поціновувачів, дослідників та інтерпретаторів творчості цього видатного дрогобичанина з різних галузей науки, мистецтва і культури з багатьох країн світу.

З П’ятим Міжнародним Фестивалем Бруно Шульца у Дрогобичі (вересень, 2012) пов’язане втілення ідеї видання трьох книг українських перекладів текстів Шульца: «Цинамонові крамниці», «Санаторій під клепсидрою» та оповідання, що не ввійшли до цих двох циклів (у новому перекладі Юрія Андруховича), «Книга листів» (у перекладі Андрія Павлишина) та презентовані у цій книзі «Літературно-критичні нариси».

Книжкове видання українських перекладів теоретико-літературних та філософських текстів Бруно Шульца — це внесок Видавництва й Перекладача у сучасну українську гуманітаристику, натхненний ідеєю долучення українських гуманітаріїв до світового шульцологічного дискурсу та розширення контексту української рецепції автора «Цинамонових крамниць».

Тексти, що увійшли до збірки «Літературно-критичні нариси», містять філософські та історико-культурні рефлексії Бруно Шульца; інтерпретації сучасної йому польської міжвоєнної літератури та текстів з інших європейських літератур; роздуми про філософську систему першої половини XX століття; міркування про догми й дилеми сучасної йому історії та культури; дискусії про сенс і призначення літературної творчості; автоінтерпретації власних текстів та критичні й філософські оцінки найновіших текстів з тодішнього літературного дискурсу. Цілісність «Літературно-критичних нарисів» створює ще недосліджений образ Бруно Шульца як видатного мислителя, теоретика і літературного критика, а також мистця, який втілив власний філософський проект літературної творчості, а також її рецепції-інтерпретації.

Віра Меньок

Іменний покажчик

А

Аммерс-Кюллєр, Йо (Йоганна) ван 8, 92, 93, 94

Андрич, Іво 112, 113

Арагон, Луї 67, 68, 69, 70, 71

Б

Бальзак, Оноре де 165

Барабаш, Анна 108

Барабаші 108

Бартосік Марта 5, 6, 11, 12

Барч, Болеслав 158

Бейлін, Кароліна 92

Бернанос, Жорж 86, 102

Бетховен, Людвіг ван 165

Бжозовський, Станіслав 69

Бойєр, Йоган 92

Брамс, Йоганнес 54

Бреґман, Петер 91

Бреза, Тадеуш 8, 115, 116, 117, 119

Брехт, Бертольд 99, 100

Брод, Макс 33, 36

Бронєвський, Владислав 100

Бродніцький Єжи 159

В

Венґленська, Анна 42

Вєжинський, Казімєж 150, 151, 152, 153, 154, 155

Виспянський, Станіслав 155

Віктор, Зенон 85

Віт, Юліуш (фактично: Вітковер) 72, 73, 74, 75, 76

Віткевич, Станіслав Іґнаци (творив під псевдонімом Віткаци) 28, 32, 40, 65

Вольф, Роберт 76

Г

Гаардт, Еґґа ван 12, 159

Гайне, Гайнріх 46

Гакслі, Олдос 66, 138

Гамсун, Кнут 81, 82

Гомер 165

Гофман, Ернст Теодор Амадей 104

Гьосік, Фердинанд 119

Ґ

Ґебетнер, Густав 76

Ґірс, Анатоль 158

Ґьоте, Йоган Вольфґанґ фон 29, 132

Ґомбрович, Вітольд 5, 8, 22, 27, 120, 121, 122, 123, 124, 125, 126, 127, 128

Д

Данте Аліґ’єрі 165

Джойс, Джеймс 86

Домбровська, Марія 133

Е

Ебермайєр, Еріх 92

Ж

Жеромський, Стефан 132, 134

Жіонó, Жан 95, 96

Жіроду, Жан 117

З

Забіндовський, Тадеуш 80

Зайдлер, Анґе 111, 112, 113

Знатович-Щепанська, Марія 112, 114

I

Іжиковський, Кароль 128

Й

Йокаї, Мор 17

К

Каден-Бандровський, Юліуш 134, 157, 158

Кафка, Франц 33, 34, 35, 36, 86

Келлерман, Бернгард 81, 82

Кітовська-Лисяк, Малґожата 12

Клодель, Поль 86

Константен-Вейєр, Моріс 107

Кунцевичева, Марія 44, 45, 46, 47, 48, 49, 53, 54, 57, 58, 62

Л

Ляхович, Фелікс 164

М

Майрінк, Густав (справжнє прізвище: Майєр) 103

Манн, Томас 31, 135, 136

Меєрш, Максенс ван дер 98

Меньок, Віра 16, 168

Мілле, Жан-Франсуа 83

Міхаеліс, Карін 58, 59, 60, 62, 63

Міцкевич, Адам 154

Моріак, Франсуа 83, 84, 85, 86, 87, 88

Н

Налковська, Зоф’я 8, 111, 129, 130, 131, 132, 133, 134, 135, 136, 138, 140, 141, 142, 143

Неміровска, Ірена (початково Неміровская, Іріна — відома як Неміровскі, Ірен) 113

Ніцше, Фрідріх 130

Норвід, Ципріан Каміль 161

О

Остензо, Марта 77, 78

П

Панас, Владислав 6

Паскаль, Блез 165

Пілсудський, Юзеф 5, 6,10, 148, 150, 152, 156

Плів’єр, Теодор 79, 80

Полонецький, Бернард 165

Пруст, Марсель 116, 143

Пшеворський, Тадеуш 113

Пшеворський, Якуб 71, 105

Р

Рембрандт (повне ім’я: Рембрандт Гарменсзоон ван Рейн) 48

Роґович, Вацлав 71, 102

Росєк, Станіслав 6

С

Сиґетинський, Антоній 165

Скарґа, Петро 155

Сократ 165

Софокл 165

Стренґ, Генрик (творив під псевдонімом Марек Влодарський) 41

Т

Тарновський, Марцель 92, 96, 100, 105

Тен, Іполіт 10, 165

У

Уіларс, Роді 77

Ф

Фіцовський, Єжи 6, 11, 15, 27, 32, 37, 42, 119, 143, 163

Фоґель, Дебора 38, 41, 42

Форк 88

Франк, Леонгард 103, 104, 105

Фройд, Зиґмунд 65, 121

Фрухтман, Міхал 80

Фрюлінґ, Болеслав Яцек 82, 92

Фьольдеш, Йолян 108, 109

X

Хмужинський, Войцех 10, 78, 165

Ц

Центнершвер, Ружа 94

Цеткін, Клара 71

Ш

Шекспір 159, 165

Шелінська, Юзефіна 37

Шіллєй, Режьо 109

Шлеґель, Ауґуст Вільгельм 90

Шуберт, Франц Петер 46

Шульц, Бруно 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 16, 27, 28, 32, 37, 42, 119, 121, 143, 159, 165

Ю

Юлінська, Зоф’я 63

Я

Яжембський, Єжи 6, 7, 10, 12, 165

Яхимович, Мар’ян 10, 165

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, помічених і виправлених верстальником електронної версії

С. 52: Як пояснити, що така егоїстка без любові, позбавлена доброти й розуміння, яка нікому не потурає, всім жбурляє в очі гірку правду, що ця істота, яка ніколи ні про кого не дбала, — повсюдно викликає ентузіазм, заледве вирішить вийти зі своєї прекрасної самотності, що їй вистачає однієї лише привітної усмішки, щоб у відповідь зустріти захоплено [розпостерті] => розпростерті обійми.

С. 87: Це вбивство людської потвори заради захисту власного життя, в якому Ґрадер відчуває себе ледь не інструментом у руках Божої [справделивості] => справедливості, однак перевершило міру зла, зламало зашкарублість цього природженого злочинця.

С. 90: Юлія ван Асвельд, відома письменниця, вже [двацять] => двадцять років живе у відносно щасливому шлюбі з паном ван Асвельдом.

С. 93: Тези, які пропонує авторка, а також безпроблемна прямолінійність [їхньго] => їхнього розв’язання належать до репертуару безповоротно застарілих ідилічних часів.

С. 100: По суті, відкритий бандитизм є більш чесним і менш шкідливим, тому колишній опришок, а нинішній торговець містер Махіт відчуває моральну відразу, погоджуючись на підписання [котрактів] => контрактів.

С. 104: При цьому Франк припускається помилки, якої не змогли уникнути багато сучасних [псиьменників] => письменників, з їхньою чарівністю і фантастикою.

С. 108: Ці емігранти не можуть асимілюватися, [розчинится] => розчинитися у паризькому середовищі.

С. 121: Завдяки цьому він впустив промінь гуманізуючого гумору у сферу, яка дотепер не піддавалася жодному [вивченю] => вивченню з боку знання про людський дух.

С. 121: У салоні на передньому плані все відбувається згідно з етикетом і формально, але в цій кухні нашого я, за лаштунками офіційних подій, ведеться [гоподарство] => господарство найгіршого ґатунку.

С. 133: Її постаті, показані нібито на [конкретому] => конкретному культурно-історичному тлі, перебувають там ніби тільки половиною своєї суті, ніби гостюють там лише на мить.

С. 133: Тематичним відповідником цієї поліфонічної будови є [введеня] => введення родини як повноправного актора драми — розгалуженого клану Шпотавих, у якому від самого початку вимальовується зародок помилкової позиції стосовно долі.

С. 140: Для авторки «Недоброго [коханя] => кохання» в цьому випадку існує певна нездоланна межа, певне табу, за межі якого її творчість уже ніколи не вийде, позаяк саме з нього черпає свій початок і імпульс, у ньому знаходить свій творчий центр, довкола якого — мусимо пристати на це — поширюється темрява й таємниця, б’ють мітичні блискавиці…

С. 145: Ми стаємо перед низкою [антономій] => антиномій, суперечностей і неосяжностей.

С. 146: Відчуваємо, що ці антонімічні пари, за якимись глибшими законами, взаємно ворогують, але водночас [формуюють] => формують якусь найвищу суму.

Примечания

1

Мор Йокаї (1825—1904) — угорський письменник-романіст, одна з найбільш впливових постатей в угорській літературі XIX століття [тут і далі — посилання перекладача Віри Меньок].

2

Макс Брод (1884—1968) — німецькомовний чеський письменник, біограф Франца Кафки.

3

Ідеться про Станіслава Іґнаци Віткевича, про його трагічне самогубство.

4

Станіслав Бжозовський (1878—1911) — польський філософ, письменник, публіцист, театральний і літературний критик доби Молодої Польщі.

5

Ориґінальна назва повісті німецького письменника Теодора Плів'єра (1892—1955) (Theodor Otto Richard Plievier — до 1933 року: Plivier) Des Kaisers Kulis. Кулі — носильник у Південній та Східній Азії, який переносив вантажі чи людей у паланкінах (засіб пересування, крісло-ноші, закріплене на двох жердинах, яке переносили носильники).

6

Кнут Гамсун (1859—1952) — норвезький письменник, лауреат Нобелівської премії з літератури 1920 року.

7

Жан-Франсуа Мілле (1814—1875) — видатний французький художник, автор майстерних композицій, пейзажів, портретів.

8

Поль Клодель (1868—1955) — французький поет, драматург, есеїст, відомий релігійний письменник.

9

Жорж Бернанос (1888—1948) — французький письменник, переконаний римський католик і монархіст.

10

Християнія (Вільне місто Християнія) — частково самокерована, неофіційна «держава всередині держави», розташована в данській столиці Копенгагені, має особливий напівлегальний статус у Данії і часткову незалежність.

11

Воґези — гірський масив на північному сході Франції, що становить західну межу Верхньорейнської низовини.

12

Ґонкурівська премія — французька літературна премія, яку присуджують авторам на відзначення прозових творів, написаних французькою мовою. Премія присуджується щорічно з 1903 року за рішенням Ґонкурівської академії, до складу якої входять відомі французькі літератори.

13

Англо-бурська (або просто бурська) війна — військові конфлікти на півдні Африки (нинішня територія ПАР) між Британською імперією та бурськими республіками, серед яких виокремлюють два: 1880—1881 роки та 1899—1902 роки.

14

Густав Майрінк (справжнє прізвище Майєр) (1850—1900) — німецький філолог і балканіст.

15

Волапюк — «мова світу», штучна мова, створена у 1879 році німецьким католицьким священиком Йоганом Мартіном Шлеєром; значно менш поширена, ніж есперанто.

16

Жан Жіроду (1882—1944) — французький новеліст, есеїст, драматург та дипломат.

17

Аналогія до фройдизму виникає сама собою, але якщо Фройд, відкривши площину підсвідомості, зробив з неї психолочічний curiosum, ізольований острів, чиї незрозумілі маніфестації та окрему, парадоксальну логіку виразно відокремив, ніби за ґратами патології, від фону нормальних явищ, то Ґомбрович скерував свій погляд якраз на ці ніби-то нормальні та зрілі процеси і відкрив, що їхні легальність і правдивість є оптичним обманом нашої свідомості, яка сама, будучи результатом певної дресури, приймає тільки адекватні собі смисли, водночас не сприймаючи елементів незрілості, що оточують своїм паводком тьмяну лагуну офіційних смислів. Площина, про яку йдеться, не підпадає під жодну категорію офіційного знання, ми не маємо жодного органу для її розпізнання. Тут Ґомбрович здійснив геніальний трюк. Використав психічний апарат, що зазвичай слугує запобіжним клапаном, ізолятором для захисту тендітної будови офіційності від тиску підземного хаосу: комізм, конвульсії сміху, шокуюча узурпація та претензії цієї стихійної бовтанки — і на цьому, як на найближчому відповіднику цій проблематичній площині, прищепив новий орган бачення та реєстрування цих речей. Ґротеск Ґомбровича є не що інше як орган опору та відрази, пристосований до пізнавальної мети. Фройд показав невелику частину того підземного світу, доступну методам психолога, якими нейтралізував деструкційний вплив абсурду й нонсенсу. Залишається він однак на рівні наукової серйозності. Але загальний наступ на ці сфери міг вдатися тільки через цілковитий крах та відмову від позицій серйозності, через відкриття простору для стихії сміху, для необмежного вторгнення комізму. Виявляється, що в самій науковій серйозності, у цій достойній позі дослідника крився головний сумнів, який не давав дозволу на ґрунтовну деконспірацію механізму мислення. Офіціоз та лицемірство, сполохані демаскуванням, сховалися у серйозності дослідницької пози. Це була банальна гра, яку Ґомбрович ліквідував, з нечуваною сміливістю ламаючи бар’єри серйозності. Йому вдалося перетворити знаряддя деструкції на конструктивний орган. Завдяки цьому він впустив промінь гуманізуючого гумору у сферу, яка дотепер не піддавалася жодному вивченню з боку знання про людський дух. [Примітка Бруно Шульца].

18

Кароль Іжиковський (1873—1944) — польський літературний критик, поет, прозаїк, драматург, теоретик кінематографа, перекладач. «Pałuba» (повна назва «Pałuba. Sny Marii Dunin») експериментальна повість Кароля Іжиковського (Львів, 1903). Слово «pałuba» означає: незграбна лялька або фігурка, щось на зразок манекена.

19

Юліуш Каден-Бандровський (1885—1944) — польський прозаїк і публіцист.

20

Від: соліпсизм (від лат. solus — «єдиний» та лат. ipse — «сам») — радикальна філософська позиція, яка визнає одиничну індивідуальну свідомість як єдину й незаперечну реальність, відкидаючи при цьому об’єктивну реальність довкілля. Іноді цей термін вживається в етичному значенні як крайній еґоцентризм.

21

Еґґа ван Гаардт (1912—1944) — вважалася невизначеною особою; художниця, яка займалася графікою, образотворчим мистецтвом, скульптурою; ілюстраторка оповідання Бруно Шульца «Комета». У вересні 1939 року покинула Польщу разом зі своїм чоловіком, суддею з Познаня, Єжи Бродніцьким (1907—1980). Мала виставки своїх робіт як до війни, так і після прибуття до Єрусалима, де передчасно померла. Після її смерті Бродніцький виїхав до Парижа, аби там під прізвищем Ґеорґ ван Гаардт зробити собі кар’єру художника-абстракціоніста. Заявляв, що це він був автором усього художнього доробку Еґґи, що, однак, не є переконливим фактом; див. більше на цю тему: Małgorzata Kitowska-Łysiak, Kim byłaś Eggo?, w: у цієї ж авторки: Schulzowskie marginalia, Wydawnictwo KUL, Lublin 2007.

Content

Бруно Шульц
Літературно-критичні нариси
Опрацювання та передмова — Малґожата Кітовська-Лисяк

Шульц-критик

Exposé про «Цинамонові крамниці» Бруно Шульца

У майстернях польських письменників і вчених

Мітологізація дійсності

До Вітольда Ґомбровича

Бруно Шульц до Ст. І. Віткевича

Післямова до польського перекладу «Процесу» Франца Кафки

«Акації квітнуть»

Нова книга Кунцевичевої

Анексія підсвідомості (Зауваги про «Чужоземку» Кунцевичевої)

Біля спільної мети (Марія Кунцевичева і Карін Міхаеліс)

Мандрівки скептика

Дзвони в Базелі

Новий поет

Патріархальна Америка

«Носильники кайзера»

Роман про приязнь

Мати і син

«Чорні ангели» Моріака

Три перекладені романи

Роман Йо ван Аммерс-Кюллер

«Отава» Жіонó

Мученицьке життя малої Деніс

«Тригрошовий роман»

Роман про сільського пароха

«Супутники снів»

У пустелях Канади

Емігрантська епопея

Перекладна проза

Книга про кохання

«Фердидурке»

Зоф’я Налковська на тлі свого нового роману

Народжуються легенди

«Воля трагічна»

«Під Бельведером»

Еґґа ван Гаардт

Голоси преси

Цивілізації первинні та цив. похідні

Слово від перекладача

Іменний покажчик

Примітки до електронної версії

Примечания