Rodāri Džanni

Dželsomīno melu zemē

DŽELSOMĪNO MELU ZEMĒ

DŽANNI RODĀRI

MANAI MEITAI PAULAI UN VISIEM CITIEM BĒRNIEM

I

Dželsomīno iet uz skolu, Atbild braši, izsit logu.

Šo stāstu par Dželsomīno man pastāstīja viņš pats. Kamēr noklausījos to līdz beigām, ausis pavisam aizkrita, kaut gan tajās bija sabāzts vesels puskilograms vates. Dželsomīno balss ir tik skanīga, ka to var sadzirdēt desmit tūkstošu metru augstumā virs jūras līmeņa (un Dželsomīno galvas) arī reaktīvo lidmašīnu pasažieri pat tādā gadījumā, ja viņš runā pusbalsī.

Tagad Dželsomīno ir slavens tenors, kas pazīstams no viena Zemes pola līdz otram, viņam ir pieņemts skanīgs, pat pārāk skanīgs mākslinieka vārds, kuru nav vērts te minēt, — to jūs simtiem reižu esat lasījuši avīzēs. Dželsomīno jeb Jasmīns ir viņa zēna gadu vārds, un tā mēs viņu sauksim šajā stāstā.

Tātad — reiz dzīvoja kāds zēns, augumā varbūt pat drusku sīkāks nekā citi, bet jau tā pirmie kliedzieni liecināja, ka viņš ir varenas balss īpašnieks.

Kad Dželsomīno piedzima, visi ciema iedzīvotāji piecēlās nakts vidū, jo bija pārliecināti, ka viņus modina fabriku sirēnas, saukdamas uz darbu; patiesībā tikai raudāja Dželsomīno, izmēģinādams balsi, kā mēdz darīt visi tikko piedzimuši bērni. Par laimi, Dželsomīno drīz vien iemācījās gulēt no vakara līdz pašam rītam, kā mēdz darīt visi pieklājīgi ļaudis, atskaitot žurnālistus un naktssargus. Pirmo rīta brēcienu viņš laida vaļā tieši septiņos — īstajā brīdī, kad ļaudis gribēja, lai viņus pamodina uz darbu. Sirēnas nebija vairs vajadzīgas, un tās sarūsēja.

Sešu gadu vecumā Dželsomīno sāka iet skolā. Skolotājs pārbaudīja visus skolēnus pēc vārdiem un, nonācis līdz burtam «d», sauca:

— Dželsomīno!

— Es! — pacilāti atsaucās jaunais skolēns.

Atskanēja sprādziens, bira drumstalas — tāfele bija sašķīdusi tūkstoš gabaliņos.

— Kurš iesvieda akmeni tāfelē? — jautāja skolotājs, stiepdams roku pēc rīkstes.

Neviens neatbildēja.

— Pārbaudīšu tālāk, — sacīja skolotājs.

Patiesībā viņš atsāka pārbaudi atkal no burta «a», piemetinādams katram vārdam jautājumu:

— Vai tu sviedi akmeni?

— Es ne! Es ne! — zēni nobijušies atbildēja.

Kad skolotājs nonāca līdz burtam «d», arī Dželsomīno piecēlās un vaļsirdīgi atbildēja:

— Es ne, skolotāja…

Vārdu «kungs» viņš vairs nepaguva izrunāt: logu stikliem pienāca tāds pats gals kā tāfelei. Šoreiz skolotājs bija stingri turējis acis vaļā un varēja būt drošs, ka neviens no viņa četrdesmit skolēniem nebija nekā sviedis.

«Tas būs bijis kāds no ārienes,» viņš nolēma, «kāds no tiem zeņķiem, kas nenāk vis skolā, bet staigā apkārt, putnu ligzdiņas postīdams. Es viņu saķeršu, saņemšu aiz auss un aizvedīšu uz policiju.»

Ar to visi šārīta notikumi beidzās. Otrā dienā skolotājs tāpat izsauca skolēnus pēc vārdiem un atkal nonāca līdz Dželsomīno.

— Es! — atbildēja mūsu varonis un lepni pavērās apkārt — viņš taču bija skolnieks.

— Tarr-tarr-tarr! — atsaucās logs.

Tikai pirms pusstundas skolas apkalpotājs bija ielicis jaunus stiklus, un tie visi atkal izbira pagalmā.

— Savādi, — sacīja skolotājs, — visas nelaimes notiek vienmer tieši tad, kad esmu nonācis līdz tavam vārdam. Nu es saprotu, mans bērns: tev ir pārāk skaļa balss, kas satricina gaisu ka ciklonā. Ja negribam izputināt skolu un pašvaldību, tev turpmāk vajadzēs runāt pusbalsī. Labi?

Dželsomīno, apmulsis un aiz kauna piesarcis, mēģināja protestēt:

— Bet, skolotāja kungs, es taču neko…

— Tarr-tarr-tarr! — atsaucās jaunā tāfele, ko skolas apkalpotājs tikko bija atnesis no veikala.

— Lūk, pierādījums, — noteica skolotājs. Ieraudzījis pār nabaga Dželsomīno vaigiem rīam asaras, viņš nokāpa no katedras, piegāja pie zēna un tēvišķīgi uzlika viņam roku uz galvas:

— Dēliņ, klausies, ko teikšu: tāda balss tev var sagādāt briesmīgu nelaimi vai arī slavenu nākotni. Pagaidām būs labāk, ja tu savu balsi liksi lietā iespējami mazāk. Bez tam klusēšana ir derīgs tikums.

Kopš tās dienas Dželsomīno sākās elles mokas: skolā, lai nenotiktu vēl kāda nelaime, viņš vienmēr turēja mutē ievīstītu kabatas lakatiņu, bet balss skanēja arī šim klusinātājam cauri tik stipri, ka skolas biedriem vajadzēja aizbāzt ausis. Skolotājs jautāja viņam pēc iespējas mazāk. Vispār Dželsomīno bija loti labs skolnieks, un skolotājs bija pārliecināts, ka viņš vienmēr zina pareizo atbildi. Mājās pēc pirmā starpgadījuma (pie galda, stāstot par notikumiem skolā, viņš bija saplēsis divpadsmit glāzes) bija stingri noliegts atvērt muti.

Lai atvieglotu sirdi, viņam vajadzēja iet ārā, tālu prom no ciema uz ezermalas mežiem un laukiem. Kad viņš jau jutās drošs, ka ir viens pats un atrodas pietiekamā attālumā no dzimtā ciema logiem, viņš nogūlās, piespieda seju pie zemes un sāka dziedāt. Pēc brītiņa zeme nodrebēja; kurmji, kāpuri, skudras — visi dzīvnieki, kas dzīvo zem zemes, muka prom kilometriem tālu, domādami, ka sākas zemestrīce.

Tikai vienu reizi Dželsomīno piemirsa savu parasto piesardzību. Bija svētdiena, un stadionā notika svarīgas futbola sacīkstes. Dželsomīno nebija liels futbola entuziasts, tomēr spēles laikā arī viņam pamazām iesila asinis. Kadā momentā viņa ciema komanda, savu piekritēju jūsmīgo saucienu uzmundrināta, pārgāja uzbrukumā. (Es lāgā nezinu, ko nozīmē «pāriet uzbrukumā», jo no futbola nekā nesaprotu; es atkārtoju tos pašus vārdus, ar kādiem man atstāstīja šo gadījumu pats Dželsomīno, jūs tos noteikti sapratīsiet, ja lasāt sporta avīzes.)

— Sadod! Sadod! — kliedza entuziasti.

— Sadod! — kliedza arī Dželsomīno pilnā balsī.

Tieši tajā brīdī labais malējais padeva bumbu centra uzbrucējam, bet tā pusceļā pēkšņi, neredzama spēka vadīta, mainīja virzienu un ielidoja pretējās puses vārtos.

— Vārti! — auroja pūlis.

— Kas par sitienu! — kāds iesaucās. — Vai jūs redzējāt, kā tas bija notēmēts? Aprēķināts līdz milimetram. Viņam ir zelta kājas.

Bet Dželsomīno atjedzies saprata, ko viņš bija izdarījis. «Nav šaubu,» viņš domāja, «vārtus iesitu es ar savu balsi. Man ir jācieš klusu, citādi — par ko tad pārvērtīsies sports? Nē, tas par maz, man jāiesit vārti arī otrai pusei, lai būtu vienlīdzīgi.»

Otrajā puslaikā tiešām pienāca izdevīgs brīdis. Kad pretinieka komanda pārgāja uzbrukumā, Dželsomīno iekliedzās un iedzina bumbu savējo vārtos. Protams, viņš to darīja ar lielām sirdssāpēm. Pat pēc tik ilgiem gadiem atstāstot man šo notikumu, Dželsomīno pie bilda:

— Labāk toreiz būtu nogriezis sev pirkstu, nekā iesitis šos vārtus, bet tas bija mans pienākums.

— Cits tavā vietā vienmēr būtu palīdzējis uzvarēt savai komandai.

Kāds cits gan, bet Dželsomīno nekad — viņš bija taisnīgs, ar skaidru sirdi. Tā viņš auga, kamēr kļuva jauneklis, atklāti sakot, ne visai liela auguma — drīzāk sīks nekā slaids, drīzāk tievs nekā resns, tieši atbilstošs savam vārdam Dželsomīno — Jasmīns. Ja viņam bijis kāds cits vārds, varbūt viņš būtu saliecies trijos likumos zem šā vārda smaguma.

No skolnieka viņš jau bija izaudzis par zemnieku; tāds arī paliktu un nebūtu par viņu jāraksta īpašs stāsts, ja neatgaditos šie nepati kamie piedzīvojumi, kas jums drīz kļūs zināmi.

II

Kaimiņi lai nezina, Bumbierus kas birdina!

Kādu rītu Dželsomīno gāja uz savu tīrumu un ieraudzīja, ka bumbieri ir nogatavojušies. Bumbieri tā dara: nesaka ne vārda, briest, briest, tad kādu rītu jūs paraugāties un redzat, ka tie jau gatavi; tad ir pienācis laiks ievākt bumbieru ražu.

«Žēl gan,» Dželsomīno pie sevis noteica, «ka nepaņēmu līdzi kāpnes. Iešu atpakaļ uz māju un atnesīšu arī kārti, ar ko papurināt augšējos zarus.»

Bet te viņam iešāvās prātā cita doma, tāds kā untums. «Kā būtu, ja pamēģinatu ar balsi?» viņš iedomājās.

Un — pa pusei nopietni, pa pusei jokojot — viņš nostājās zem koka un iesaucās:

— Lejā!

— Dim-dum dum! Dim-dum dum! — atsaucās bumbieru simti, noripodami viņam pie kājām.

Dželsomīno piegāja pie otra koka un darīja tāpat. Katru reizi, kad viņš iesaucas: «Lejā!» — bumbieri raisījās vajā no zariem, it kā tie būtu karājušies tikai tāpēc, lai gaidītu šo rīkojumu, un tūlīt krita zemē. Dželsomīno bija ļoti apmierināts.

«Aiztaupītas pūles,» viņš nodomāja. «Žēl, ka es agrāk neiedomājos izmantot kāpņu un kārts vietā balsi.»

Kamēr Dželsomīno apstaigāja savu augļu dārzu, viņu ieraudzīja kaimiņš, kas pašlaik ar kapli apstrādāja savu zemes gabalu, — viņš berzēja acis, knieba sev degunā, vairākas reizes skatījās un, kad bija pārliecinājies, ka nesapņo, skrēja pasaukt sievu. — Nāc paskaties tu arī, — viņš sacīja drebēdams. — Dželsomīno noteikti ir burvis.

Sieva palūkojās lin nokrita ceļos, iesaukdamās:

— Viņš ir svētais!

— Es tev saku, ka viņš ir burvis!

— Bet es saku, ka viņš ir svētais!

Līdz šai dienai vīrs ar sievu bija dzīvojuši diezgan saticīgi, bet tagad vīrs paķēra kapli, sieva — lāpstu, lai ar ieročiem rokās katrs aizstāvētu savu pārliecību; tad pēkšņi virs ierosināja:

— Iesim pasauksim kaimiņus! Lai arī viņi paskatās un izsaka savas domas.

Izdevība aizskriet pasaukt ļaudis un brītiņu patenkot uzvarēja sievas pretestību, un viņa nolika lāpstu. Vēl nebija pienācis vakars, kad viss ciems jau zināja notikumu un ļaudis bija sadalījušies divās grupās: vieni apgalvoja, ka Dželsomīno ir svētais, otri uzskatīja viņu par burvi. Diskusijas viļņi cēlās arvien augstāk — it ka būtu uzpūtis ziemeļvējš. Izraisījās arī strīdi, bija ievainotie, bet, par laimi, vieglā formā: viens, piemēram, apdedzinājās ar pīpistrīda karstumā viņš bija iegrūdis mutē tās otru galu. Policisti nezināja, ko iesākt, un tāpēc nedarīja nekā — staigāja no vienas grupas pie otras, sludinādami mieru un lēnprātību.

Vislielākie fanātiķi devās tieši uz Dželsomīno zemes gabalu: vieni — tāpēc, lai paņemtu līdzi zemes piciņu kā relikviju, jo uzskatīja šo zemi par svētītu, otri — tāpēc, lai tur visu izpostītu, jo uzskatīja šo zemi par apburtu. Dželsomīno, redzēdams ļaudis skrienam, nodomāja, ka izcēlies kaut kur ugungrēks, tāpēc paķēra spaini, lai palīdzētu noslāpēt liesmas. Bet ļaudis palika stāvam viņa durvju priekšā, un Dželsomīno dzirdēja, ko par viņu runā:

— Tur viņš ir, tur viņš ir!

— Viņš ir svētais.

— Kas par svēto! Viņš ir burvis, viņam ir arī spainis buršanai! Paskatieties!

— Dieva dēļ, nostāsimies tālāk. Ja viņš visu to uzgāž mums virsū, mēs esam pagalam.

— Ko visu?

— Vai tad jūs neredzat? Tas ir elles piķis — ja tas tiek kur virsū, tad izdedzina visu cauri un neviens ārsts to vairs nevar aizlipināt ciet.

— Viņš ir svētais, viņš ir svētais!

— Mēs tevi redzējām, Dželsomīno: tu pavēli augļiem nogatavoties, un tie ir gatavi, tu pavēli krist zemē, un tie krīt.

— Vai jūs visi esat jukuši? — jautāja Dželsomīno. — Tur vainīga tikai mana balss. Tā rada tādu pašu gaisa satricinājumu kā ciklons.

— Tiešām, tiešām! To mēs zinām, — iespiedzās kāda sieviete. — Tu ar savu balsi dari brīnumus.

— Kas par brīnumiem! Tās ir burvības.

Dželsomīno dusmīgi nosvieda zemē spaini un iegāja iekšā, aizšaudams durvju aizbīdni.

«Mans miers pagalam,» viņš prātoja. «Es nevarēšu paspert ne soli, lai ļaudis man neskrietu pakaļ. Katru vakaru par mani vien runās un biedēs ar mani bērnus, stāstīdami, ka esmu burvis. Labāk iešu no šejienes prom. Galu galā ko tad lai es šajā apvidū daru? Mani vecāki miruši, vistuvākie draugi krituši karā. Iešu plašajā pasaulē un meklēšu laimi ar savu balsi. Ir taču ļaudis, kam maksā par dziedāšanu; tas gan ir savādi, nevienam taču nevajadzētu maksāt, ja viņš kaut ko dara sava prieka pēc, piemēram, dzied, bet tā tas nu ir. Varbūt arī man izdosies tapt par dziedoni.»

Tā nolēmis, Dželsomīno sabāza savas mantiņas mugursomā un devās prom. Ļaudis sačukstēdamies atbrīvoja viņam ceļu. Dželsomīno ne uz vienu nepaskatījās. Viņš raudzījās taisni uz priekšu un nesacīja neko. Nogājis krietnu gabalu, viņš tomēr pagriezās atpakaļ, lai pēdējo reizi palūkotos uz savu māju.

Ļaudis stāvēja vēl turpat un rādīja uz viņu ar pirkstiem, it ka viņš būtu spoks.

«Tagad es viņiem parādīšu pienācīgu joku,» nolēma Dželsomīno.

Ievilcis plaušās gaisu, viņš nokliedza, cik skaļi vien jaudāja:

— Palieciet sveiki!

Šī atvadu sveiciena iedarbība bija tūlīt redzama: vīriešiem negaidīta vēja brāzma norāva cepures no galvas, kādai vecai kundzei galvas virsa bija kļuvusi gludāka par olas čaumalu — viņa skrēja pakaļ savai parūkai, ko bija nolaupījis lielais pūtiens.

— Sveiki, sveiki! — Dželsomīno atkārtoja, smiedamies no visas sirds par pirmo nebēdnību savā mūžā.

Spēcīgās balss strāva lika visām cepurēm un parūkam salidot kopā; tās viena barā pacēlās gaisā kā gājputni un pēc pāris mirkļiem pazuda. Vēlāk kļuva zināms, ka cepures nokritušas vairāku kilometru atstatumā, dažas aizlidojušas pat robežai pāri.

Arī Dželsomīno nedaudz dienas vēlāk pārgāja robežu un nokļuva visdīvainākajā pasaules malā.

III

Kā ir radies Klibiķītis, Drīz jūs visi zināsiet.

Pirmais priekšmets, ko Dželsomīno atrada dīvainajā zemē, bija sudraba naudas gabals. Tas mirdzēja zemē pie ietves labi redzamā vietā.

«Savādi,» nodomāja Dželsomīno, «kāpēc neviens to nav pievācis. Es jau gan nelaidīšu garām izdevību. Mani nelielie naudas krājumi izbeidzās vakarvakarā, un šodien vēl neesmu iebāzis mutē ne kumosa maizes. Vispirms tomēr apvaicāšos, vai kāds nav to pazaudējis.»

Dželsomīno piegāja klāt nelielam ļaužu pulciņam, kas sačukstēdamies viņu novēroja, un rādīja tiem savu naudas gabalu.

— Varbūt kāds no jums, kungi, to ir pazaudējis? — viņš jautāja čukstus, lai neizbiedētu svešos cilvēkus.

— Ej prom, — sekoja atbilde, — un labāk nerādi šo naudu, ja negribi iedzīvoties nepatikšanās!

— Ļoti atvainojos, — Dželsomīno nokaunējies murmināja un tūlīt virzījās prom uz to pusi, kur veikala izkārtne solīja «Pārtiku un dažādas citas preces».

Veikala skatlogā šķiņķa un marmelades kārbiņu vietā bija saliktas burtnīcu kaudzes, krāsaino zīmuļu kastītes un tintes pudeles.

«Tās laikam būs «dažādas citas preces»,» Dželsomīno nodomāja un pašapzinīgi iegāja veikalā.

— Labvakar, — tirgotājs svinīgi sveicināja.

«Patiesību sakot,» prātoja Dželsomīno, «es vēl neesmu dzirdējis zvanam pusdienas laiku. Bet tas taču nav svarīgi.»

Viņš apvaicājās kā parasti pusbalsī (normālām ausīm tomēr pārāk skaļi):

— Vai es varētu dabūt maizi?

— Protams, cienījamais kungs. Cik jūs vēlaties? Vienu pudelīti vai divas? Sarkanu vai melnu?

— Melnu gan ne, — atbildēja Dželsomīno. — Vai jūs patiešām maizi pārdodat pudelītēs?

Tirgotājs skaļi iesmējās:

— Kā jūs gribat, lai mēs to pārdotu? Varbūt pie jums to griež šķēlēs? Palūkojiet, palūkojiet, cik mums ir jauka maize!

Tā runādams, pārdevējs rādīja plauktu, uz kura stāvēja tintes pudelītes visdažādākās krāsās, sakārtotas tikpat kā kareivji ierindā. Bet visa veikalā neredzēja nekā ēdama — nevienas siera kripatiņas, nevienas ābola miziņas.

«Vai viņš nav jucis?» domāja Dželsomīno. «Labāk būs, ja runāšu viņam pa prātam.»

— Patiešām, lieliska maize, — viņš sacīja, rādīdams uz sarkanas tintes pudelīti.

— Patiesi? — vaicāja tirgotājs, starodams priekā par dzirdēto atzinību. — Tā ir vislabākā zaļā maize, kāda vien ir bijusi pardošanā.

— Zaļā?

— Protams. Atvainojiet, varbūt jūs lāgā neredzat?

Dželsomīno nešaubījās, ka viņš redz pudeli sarkanas tintes, un meklēja iemeslu, kā ar godu tikt ārā, lai varētu pameklēt kādu tirgotāju, kas nav tik traks. Pēkšņi viņam ienāca prātā laba ideja.

— Paklausieties, — viņš sacīja, — maizi nopirkt es atnākšu vēlāk. Vai jūs man tagad neparādītu veikalu, kur var nopirkt labu tinti?

— Zināms, — atbildēja tirgotājs ar mūžam svinīgo smaidu. — Tepat pretī atrodas vislabākais pilsētas rakstāmlietu veikals.

Pretējās puses skatlogā bija izlikti ļoti pievilcīgi maizes klaipi, tortes, kūkas, makaroni, siera grēdas, desu un cīsiņu virknes.

«Tieši tā, kā es domāju,» noteica Dželsomīno, «šis tirgotājs nebija pie pilna prāta un sauca maizi par tinti, bet tinti par maizi. Te man būs vieglāk sarunāties.»

Viņš iegāja veikalā un palūdza puskilo maizes.

— Maizi? — pārdevējs pakalpīgi pārjautāja. — Jūs būsiet kļūdījies. Maizi pārdod veikalā, kas atrodas tieši pretī. Mēs, kā redzat, tirgojamies tikai ar rakstāmpiederumiem.

To sacīdams, viņš ar lepnu, plašu rokas vēzienu norādīja uz visām pārtikas preču bagātībām.

«Tagad es saprotu,» noteica pie sevis Dželsomīno, «šajā zemē jārunā ačgārni. Ja sauksi maizi par maizi, tevi neviens nesapratīs.»

— Dodiet man puskilo tintes, — viņš sacīja pārdevējam, kurš tūlīt nosvēra viņam puskilo maizes un iesaiņoja to pēc visiem likumiem.

— Es gribētu drusciņ arī no tā, — piebilda Dželsomīno, rādīdams uz siera gabalu, bet neuzdrošinādamies to nosaukt vārdā.

— Drusku dzēšamgumijas? — jautāja pārdevējs. — Tūlīt, kungs.

Viņš nogrieza krietnu šķēli siera, nosvēra un iesaiņoja.

Dželsomīno atviegloti nopūtās un nosvieda uz letes nesen atrasto sudraba naudas gabalu.

Pārdevējs paskatījās uz naudu, kādu brīdi to papētīja, vairākas reizes pasvaidīja pa leti, pārbaudīdams skaņu, aplūkoja ar palielināmo stiklu, mēģināja pārkost un pēdīgi atdeva Dželsomīno atpakaļ ar nevīžīgu kustību un saltu piezīmi:

— Jaunais cilvēk, jūsu naudas gabals diemžēl ir īsts.

— Jo labāk, — Dželsomīno pašapzinīgi smaidīja.

— Jo labāk… ko tu neteiksi! Es jums vēlreiz saku, ka naudas gabals ir īsts, es to nevaru ņemt pretī. Pazūdiet no manam acīm un ejiet, kur deguns rāda! Sakiet vēl paldies, jaunais cilvēk, ka man pašlaik nav patikas iet ārā un saukt policistu. Vai jūs nezināt, kas draud īstas naudas izplatītājam? Cietums.

— Bet es…

— Nepaceliet balsi, es neesmu kurls. Ejiet vien prom! Kad jūs atgriezīsieties ar viltotu naudas gabalu, varēsiet saņemt pirkumu. Redziet, es nemaz netīšu sainīšus vaļā. Tie atradīsies tepat maliņā. Norunāts? Ar labvakaru!

Dželsomīno iebāza mutē dūri, lai nebūtu jākliedz. Kamēr viņš nostaigaja dažus metrus lielo atstarpi starp leti un veikala durvīm, viņam bija šāda saruna pašam ar savu balsi:

Balss. Vai tu gribi, lai es iesaucos «Ā!» un sadauzu viņam visu skatlogu?

Dželsomīno. Dieva dēļ, nedari to. Es tikko esmu ieradies šajā zemē, un man jau viss ačgārni vien iet.

Balss. Man vajag izvēdināties, lai nevajadzētu eksplodēt. Tu esi mans saimnieks, un tev jāzina, ka to lai izdara.

Dželsomīno. Pacieties drusciņ, kamēr izejam no šā vājprātīgā cilvēka veikala. Es negribu padarīt viņu par nabagu. Šajā zemē notiek kaut kas nesaprotams.

Balss. Pasteidzies, jo es vairs nevaru ciest. Tūliņ, tūliņ iekliegšos… tūliņ visu izpostīšu…

Dželsomīno saka skriet un iegriezās kādā nomaļā, ne visai platā ieliņā. Tur viņš atri paraudzījās atpakaļ — neviena nebija. Izrāvis dūri no mutes, viņš palaida pavisam mazu saucienu, lai atbrīvotos no iekšējā niknuma. Bija dzirdams, ka saplīst ielas laterna un kāda puķu vāze nokrīt no palodzes uz ietves. Dželsomīno nopūtas:

Kad man būs nauda, es ar pasta pārvedumu atlīdzināšu pilsētas valdei par saplēsto laternu un balkonā nolikšu citu puķu vāzi. Vai vairāk nekas nav sadauzīts?

— Vairāk nekas, — kāds atbildēja smalkā balstiņā, visu laiku klepodams.

Dželsomīno meklēja balstiņas īpašnieku un ieraudzīja kaķi vai vismaz kaut ko tādu, kas no tālienes varētu līdzināties kaķim. Teiksim vispirms, ka tas bija pavisam sarkans, tik koši sarkans kā magone, ar trim kājām, bet, galvenais, — viņš bija tikai kaķa kontūra, līdzīga zīmējumiem, ar kādiem bērni medz sašvīkāt sienas.

— Runājošs kaķis? — brīnījās Dželsomīno.

— Es esmu drusku īpatnējs kaķis, tas tiesa. Es, piemēram, protu arī lasīt un rakstīt. Esmu taču skolas krīta dēls.

— Kā dēls?

— Mani uz šīs sienas uzzīmēja kāda meitene ar krīta gabalu, ko bija nočiepusi skolā. Tā kā tobrīd tuvojās policists un meitene muka prom, tad steigā viņa paguva man uzzīmēt tikai trīs kājas. Tāpēc esmu klibs un nolēmu sev dot vārdu — Klibiķītis. Es drusciņ klepoju, jo siena bija diezgan mitra un es uz tās pavadīju visus ziemas mēnešus.

Dželsomīno apskatīja sienu: tur bija palicis tikai Klibiķīša attēla nospiedums, it kā zīmējums būtu no apmetuma noplēsts.

— Kā tu varēji nolekt zemē? — jautāja Dželsomīno.

— Man jāpateicas tavai balsij, — atbildēja Klibiķītis. — Ja tu būtu iekliedzies drusciņ skaļāk, sienā rastos robs un tā būtu nelaime. Bet tā nenotika, un tā bija mana laime. Ak, cik jauki ir staigāt apkārt pa pasauli, kaut arī tikai uz trim kājām! Tev taču ir tikai divas kājas un tomēr pietiek, vai ne?

— Tā jau ir, — Dželsomīno piekrita. — Bet man to pašu ir par daudz: bijusi man tikai viena kāja, es nebūtu aizgājis no mājām.

— Tu neesi visai priecīgs, — piezīmēja Klibiķītis. — Kas tev noticis?

Kamēr Dželsomīno gribēja sākt stāstīt par savām nedienām, pa ielu aizgāja kaķis uz četrām īstam kājām, bet viņš laikam bija iegrimis domās, jo pat nepagriezās, lai palūkotos uz mūsu draugiem.

— Ņau, — viņam uzsauca Klibiķītis. Kaķu valodā šis vārds nozīmē — sveiks.

Kaķis apstājās. Viņš izskatījās izbrīnījies, drīzāk pat sašutis.

— Mani sauc Klibiķītis. Un tevi? — apvaicājās kaķis — zīmējums.

Īstais kaķis, kā likās, šaubījās, vai atbildēt vai ne. Tad negribīgi nomurmināja:

— Mans vārds ir Fido.

— Ko viņš teica? — jautāja Dželsomīno, kas, protams, nekā nesaprata.

— Viņu saucot Fido.

— Vai tad tas nav suņa vārds?

— Neapšaubāmi.

— Nekā nesaprotu, — sacīja Dželsomīno. — Vispirms rakstāmlietu pārdevējs, kas gribēja iedot man tinti maizes vietā, tagad kaķis ar suņa vārdu.

— Mīļais draugs, — paskaidroja Klibiķītis, — šis kaķis domā, ka viņš ir suns. Vai gribi paklausīties? — Klibiķītis pagriezās pret kaķi un sirsnīgi sveicināja:

— Fido, ņau!

— Vau, vau, — kaķis saniknots atbildēja. — Kaunies! Ņaud tikai kaķi.

— Bet es taču esmu kaķis, — sacija Klibiķītis, — kaut arī man ir tikai trīs kājas, kas uzzīmētas ar sarkanu krītu.

— Tu esi mūsu rases negods! Tu esi melis, ej projām! Es negribu vairs tērēt laiku, ar tevi runājot. Turklāt sāk līt, labāk skriešu mājās un paņemšu lietussargu.

Kaķis aizgaja, reizēm pagriezdamies atpakaļ un ieriedamies.

— Ko viņš teica? — jautāja Dželsomīno.

— Viņš teica, ka līstot.

Dželsomīno paskatījās debesīs: virs namu jumtiem spīdēja tik spoža saule kā vēl nekad, un mākonīti nevarētu saskatīt pat ar jūras tālskati.

Cerēsim, ka visi negaisi šajā zemē būs tādi paši kā šodien. Man liekas, ka esmu nokļuvis kādā ačgārnību pasaulē.

Mīļais Dželsomīno, tu gluži vienkārši esi nokļuvis Melu zemē. Te visi, likuma spiesti, melo. Nelaime, ja kāds pasaka patiesību: lielos naudas sodus maksājot, jāatdod arī kažoks, pat ar visu asti. Klibiķītis, kas no sava novērošanas posteņa uz sienas bija ieguvis tik daudz zināšanu, tagad varēja sniegt Dželsomīno sīkus paskaidro jumus par Melu zemi.

IV

Par Melu zemi stāstiņš īss, Ko pavēstīja Klibiķīt's.

— Tev jāzina, — iesāka Klibiķītis…

Es saīsināšu viņa stāstu, lai jums nebūtu jāzaudē pārak daudz laika. Stāsts ir šāds.

Jau sen pirms Dželsomīno ierašanās šajā savādajā zemē te no jūras bija ieceļojis izveicīgs un uzņēmīgs pirāts, vārdā Džakomone — Lielais Jēkabs, pietiekami liels un drukns vīrs, lai spētu panest tādu vārdu nesalīcis, un pietiekami vecs, lai sāktu ilgoties pēc kārtīgākā dzīvesveida.

«Nu jaunība ir pagājusi,» viņš esot sacījis. «Man ir apnicis braukāt pa jūrām. Labāk okupēšu kādu saliņu un mainīšu profesiju. Protams, es neaizmirsīšu arī pārējos juras laupītājus: iecelšu viņus par majordomiem, kambarsulaiņiem, zirgu puišiem un izsūtāmiem, tā ka viņiem nevajadzēs žēloties par savu vadoni.»

Ar šādu nodomu viņš sāka meklēt sev saliņu, bet neviena nebija pa prātam — visas likās pārāk mazas. Kas atbilda viņa gaumei, tā nepatika citiem bandas dalībniekiem. Viens gribēja, lai būtu upe, kur varētu makšķerēt foreles, bet upes nebija. Otrs gribēja kino, cits — banku, kur varētu noguldīt salaupīto naudu uz procentiem.

— Kāpēc mēs nevaram ieņemt kaut ko labāku nekā saliņa?

Galu galā viņi okupēja veselu valsti ar lielu pilsētu, kurā bija teātru un banku papilnam, ar daudzām upēm, kurās varēja makšķerēt foreles un svētdienās vizināties laivā. Un tik tālu nebija nekā sevišķa — tas gadās diezgan bieži, ka šo vai kādu citu zemi kādā pasaules malā okupē pirātu banda. Kad zeme bija ieņemta, Džakomone nolēma: viņam derētu pārmainīt vārdu un saukties tagad par Džakomoni Pirmo, bet savus ļaudis pārdēvēt par admirāļiem, kambarkungiem, galminiekiem un ugunsdzēsēju priekšniekiem.

Protams, Džakomone izdeva arī likumu, saskaņā ar kuru visiem vajadzēja saukt viņu par «Jūsu Augstību», pretējā gadījumā tika nogriezta mēle. Lai būtu drošs, ka nevienam neienāks prātā pateikt par viņu patiesību, viņš saviem ministriem pavēlēja reformēt vārdnīcu.

— Nepieciešams pārmainīt visus vārdus, — viņš paskaidroja. — Vārds pirāts, piemēram, nozīmēs — godavīrs. Tātad, ja ļaudis runās, ka esmu pirāts, — ko tad viņi sacīs jaunajā valodā? Ka esmu godavīrs.

— Zvēram pie visām valzivīm, mūsu uzbrukumu lieciniecēm! — sajūsmā kliedza ministri. — Tā ir brīnišķīga ideja, ko vajadzētu uzrakstīt un pielikt pie sienas rāmītī.

— Vai visiem skaidrs? — turpināja Džakomone. — Tālāk: pārmainiet nosaukumus visiem priekšmetiem, dzīvniekiem un personām. Sāksim ar to, ka no rīta «labrīta» vietā vajadzēs teikt «ar labu nakti» — tā visi mani uzticamie pavalstnieki sāks dienu ar meliem. Protams, kad ies gulēt, vajadzēs sacīt — «labdien».

— Lieliski, — iesaucās viens no ministriem. — Tad nevajadzēs vis sacīt «cik jūs labi izskatāties», bet varēs teikt «purns, kas prasās pēc dūres!».

Pēc vārdnīcas reformas tika izdots likums, kas padarīja melošanu par obligātu, un tad izcēlās neaprakstāmas jukas.

Sākumā ļaudis bieži kļūdījās. Gāja, piemēram, pirkt maizi pie maiznieka, aizmirstot, ka tagad maiznieki pārdeva burtnīcas un zīmuļus, bet maize bija jāpērk pie rakstāmpiederumu tirgotāja. Vai arī, ejot pa apstādījumiem, cilvēki raudzījās uz puķēm un nopūtas:

— Cik skaistas rozes!

Tūliņ no krūmiem izlēca ārā kāds no karaļa Džakomones policistiem ar sagatavotiem rokudzelžiem.

— Vareni, vareni! Jūs esat izdarījis noziegumu, vai jūs to zināt? Kā jums nāk prātā «burkānus» saukt par «rozēm»?

— Lūdzu piedošanu, — murmināja nelaimīgais un steidzīgi sāka slavēt citas apstādījumu puķes.

— Cik skaistas nātres, — viņš jūsmoja, rādīdams uz atraitnītēm.

— Nē, nē, mani vairs nepiemānīsiet. Jūs pārkāpumu jau esat izdarījis. Vajadzēs pavadīt kādu laiciņu cietumā un pavingrināties melošanā.

Un tas, kas notika skolās, nav nemaz aprakstāms! Džakomone bija licis samainīt visus skaitļus reizināšanas tabulā. Lai saskaitītu, vajadzēja atņemt. Lai dalītu, vajadzēja reizināt. Skolotāji paši vairs neprata izlabot kļūdas aritmētikas uzdevumos. Sliņķiem bija tīrā laime: jo vairāk viņiem bija kļūdu, jo vairāk varēja cerēt uz labu atzīmi.

Un sacerējumi?

Varat iedomāties, kas iznāk, ja visi vārdi ir ačgārni. Kāds skolēns, piemēram, saņēma viltota zelta medaļu kā godalgu par sacerējumu «Skaista diena»:

Vakar lija. Cik patīkami bija pastaigāties lietū, kas gāza ar pilieniem. Ļaudis beidzot varēja atstāt mājās lietussargus un mēteļus un varēja staigāt krekla piedurknēs. Man netīk, ja spīd saule: jāsēž mājās, lai neizmirktu, visa nakts jāpavada, skatoties saules staros, kas skumji slēpjas uz durvju dakstiņiem.

Lai varētu pienācīgi novērtēt sacerējumu, ņemiet vērā, ka šajā valodā durvju dakstiņi nozīmē logu rūtis.

Pietiks. Tagad jūs zināt, par ko ir runa. Melu zemē pat visiem dzīvniekiem vajadzēja iemācīties melot: suņi ņaudēja, kaķi rēja, zirgi māva, un lauvam zooloģiskā dārza krātiņā lika pīkstēt, jo viņu rūkšana bija iedalīta pelei.

Vienīgi zivis ūdeni un putni gaisā varēja nospļauties par karaļa Džakomones likumiem: zivis tāpēc, ka vienmēr ir mēmas un neviens tas nevar piespiest melot, putni tāpēc, ka suņu ķērāji nevarēja tos notvert. Putni turpināja dziedāt katrs savā balsī, un ik reizi cilvēki noraudzījās uz tiem ar skumjām.

Jūs laimīgie, — ļaudis nopūtās, — neviens jums nevar uzlikt sodu.

Klausīdamies Klibiķīša stāstā, Dželsomīno kļuva arvien bēdīgāks.

«Kā es varēšu dzīvot šajā zemē?» viņš domāja. «Ja man kādreiz paspruks patiess vārds, manu pārlieku skaļo balsi tūlīt dzirdēs visi Džakomones policisti. Mana balss turklāt ir tīk dumpīga, ka nez vai es spēšu noturēt to mierā.»

— Tā, — nobeidza Klibiķītis, — tagad tu zini visu. Vai tu gribi vēl ko zināt? Man gribas ēst.

— Man arī. Es gandrīz biju to aizmirsis.

— Izsalkums ir vienīgais, ko nevar aizmirst. No laika tas nebīstas, gluži otrādi, jo ilgāks laiks pagajis, jo lielāks ir izsalkums. Vispirms gan es gribētu atstāt mazu sveicienu šai sienai, kuras gūsteknis tik ilgi esmu bijis.

Klibiķītis ar savu sarkanā krīta kāju uzrakstīja uz sienas sava nospieduma vidū: ŅAU, LAI DZĪVO BRĪVĪBA!

Atrast kaut ko ēdamu nebija viegli.

Visu laiku, kamēr viņi staigāja pa pilsētu, Dželsomīno cītīgi lūkojās uz zemi, cerēdams ieraudzīt kādu viltotu naudas gabalu. Klibiķītis turpretim vēroja gājējus, it kā meklēdams kādu paziņu.

— Tur viņa nāk, — viņš beidzot noteica, rādīdams uz kādu vecu kundzi, kas ar sainīti rokās steidzīgi soļoja pa ietvi.

— Kas tā tāda?

— Tā ir krustmāte Kukurūzvālīte, kaķu aizgādne. Katru vakaru viņa atnes sainīti ar ēdienu paliekām klejotājiem kaķiem, kas klīst gar Džakomones pils parka mūriem.

Krustmāte Kukurūzvālīte bija tieva, gandrīz divus metrus gara vecenīte, kas turējās ļoti taisni un izskatījās visai stingra. Paskatoties uz viņu, varētu teikt, ka tā ir viena no tām dāmām, kas mēdz uzbrukt kaķiem ar slotaskatu. īstenībā — pēc Klibiķīša vārdiem — bija gluži otrādi.

Viņai sekodami, Dželsomīno ar savu biedru nonāca kādā laukumiņā, aiz kura bija redzams parka žogs — asi robots mūris, apkaisīts ar pudeļu šķembām. Kāds desmits diezgan noplukušu un izkāmējušu kaķu saņēma Kukurūzvālīti ar nesaskanīgu riešanu.

Stulbeņi, — izgrūda Klibiķītis. — Tu redzēsi, ka es tūliņ ievedīšu kārtību.

Tajā mirkli, kad krustmāte Kukurūzvālīte atraisīja savu sainīti un nolika tā saturu blakus ietvei, Klibiķītis iejaucās barā un nokliedza spiedzīgu «ŅAU!».

Kaķi, kas ņaudēja, nevis rēja, šīs zemes kaķi nebija paraduši redzēt. Aiz liela pārsteiguma visi kaķi sastinga uz vietas ar atplestām mutēm. Klibiķītis paķēra zobos divas mencu galvas un pāris lēcienos atradās jau uz parka žoga, pārlīda tam pāri un iemuka krūmos.

Dželsomīno pavērās apkārt — viņš arī būtu labprāt lēcis pāri mūrim, bet krustmāte Kukurūzvālīte skatījās uz viņu aizdomu pilna.

«Man negribētos, ka viņa saceļ trauksmi,» viņš domāja. Izlikdamies par nejaušu garāmgājēju, kas iet savās gaitās, viņš nogriezās pa citu ceļu.

Kad pirmais pārsteiguma brīdis bija garām, kaķi sāka riet, ieķērušies svārkos Kukurūzvālītei, kas, patiesību sakot, bija vēl vairāk izbrīnījusies nekā viņi. Beidzot vecenīte nopūtās, izdalīja kaķiem pēdējās ēdiena atliekas, pameta vēlreiz acis uz mūri, aiz kura bija nozudis Klibiķītis, un gāja atpakaļ uz mājām.

Tikko Dželsomīno nogriezās aiz ielas stūra, viņš atrada ilgi meklēto viltoto naudas gabalu un varēja beidzot nopirkt maizi un sieru (vai, kā te mēdza teikt, «pudelīti tintes un gabalu dzēšamgumijas»).

Nakts pienāca drīz, Dželsomīno bija noguris, nāca miegs. Atradis kādā mājā vaļējas durvis, viņš ielīda pagrabā un apgūlās uz ogļu kaudzes.

V

Klibiķītis visu redz: Džakomonem parūka.

Kamēr Dželsomīno gulēja (nenojauzdams, ka tieši miegā viņu pārsteigs jauna liksta, par kuru pastāstīsim vēlāk), sekosim pa Klibiķīša trīs sarkano ķepiņu pēdām. Mencu galvas un plekstes mugura viņam garšoja lieliski. Tā bija pirmā reize, kad viņš bāza ko mutē: līdz šim, dzīvojot uz sienas, viņam nekad nebija iegribējies ēst. Tā bija arī pirmā reize, kad kaķis naktī atradās karaliskajā parkā. «Žēl, ka te nav arī Dželsomīno,» Klibiķītis nodomaja. «Viņš varētu nodziedāt serenādi karalim Džakomonem, saplēsdams visus logus.»

Kaķītis pacēla galvu, palūkojās uz pili un pašā pēdējā stāvā ieraudzīja veselu rindu apgaismotu logu.

«Karalis Džakomone iet gulēt,» viņš apsvēra. «Tādu skatu nedrīkst palaist garām.»

Kā jau kaķis, viņš veikli rāpās augšā no viena stāva uz otru, kamēr nokļuva līdz milzīgai zālei, kas, izrādījās, bija Viņa Augstības guļamistabas priekštelpa.

Divas nebeidzamas kambarsulaiņu, apkalpotāju, kambarkungu, admirāļu, ministru un citu augstmaņu rindas dziļi klanījās, kad gāja garām Džakomone — liels, resns un tik neglīts, ka bail. Ļoti skaisti bija tikai viņa biezie, garie, oranždzeltenie cirtainie mati un violetais naktskrekls ar izšūtu vārdu uz krūtīm.

Viņam garāmejot, visi noliecās un čukstēja:

— Labrīt, Jūsu Augstība! Lai jums šī diena laimīga. Karali!

Laiku pa laikam Džakomone apstajas, lai nožāvātos, un katru reizi viens no galminiekiem tūlīt pieklājīgi aizlika viņam roku mutei priekšā. Tad Džakomone gāja tālāk ņurdēdams:

— Šorīt man nemaz negribas gulēt. Es jūtos žirgts kā pumpuriņš.

Protams, viņš gribēja teikt pavisam pretējo, bet, likdams melot citiem, viņš pierada veikli melot arī pats un bija pirmais, kas saviem meliem ticēja.

— Jūsu Augstībai ir varens purns, kas prasās pēc dūres, — palocīdamies sacīja viens no ministriem.

Džakomone pablenza uz viņu ar niknu aci, bet laikus atcerejās šo vardu nozīmi — ka viņš izskatās brīnišķīgi, tāpēc pasmaidīja, nožāvājās, pagriezās atpakaļ un ar rokas mājienu atsveicinājās no augstmaņu bara, pacēla naktskrekla apmali un iegaja guļamistabā.

Klibiķītis pārvietojās uz nākamo palodzi, lai varētu turpināt novērošanu.

Viņa Augstība Džakomone, tikko bija palicis viens, pieskrēja pie spoguļa un sāka sukāt savus skaistos oranždzeltenos matus ar zelta suku.

«Viņš ļoti rūpējas par saviem matiem,» sprieda Klibiķītis, «un tas ir prātīgi, mati patiešam ir skaisti. Kā tas varēja notikt, ka cilvēks ar tik skaistiem matiem top par jūras laupītāju? Viņam va jadzēja kļūt par gleznotāju vai mūziķi.»

Šajā brīdī Džakomone nolika suku, uzmanīgi satvēra pie deniņiem divus matu kušķus, un — viens, divi, trīs! — ar vienu vienīgu rokas kustību karaļa galva tapa gluda kā poda dibens. Neviens indiānis nevarētu tik ātri noskalpēt savu ienaidnieku.

— Parūka! — Klibiķītis apstulbis izdvesa.

Skaistie oranždzeltenie mati bija tikai parūka, zem kuras atradas Viņa Augstības neglītā, sarkanādainā galva ar pumpām un puniem, kurus Džakomone aptaustīja, sērīgi nopūzdamies. Tad viņš atvēra skapi, un Klibiķītis, kas savas acis bija atvēris vēl platākas, ieraudzīja veselu parūku kolekciju visādās krāsās: zeltainas, zilas, melnas, — sasukātas simtiem dažādos veidos. Džakomonem, kas atklātībā parādījās vienmēr tikai oranždzeltenajā parūkā, privātajā dzīvē, tas ir, gultā, patika mainīt parūkas, lai apmierinātu savus sirdsēstus par pliko pauri. Nebūtu gan nekāda iemesla kaunēties par to, ka viņam izkrituši visi mati, jo gandrīz visiem cilvēkiem zināmā vecumā mati kļūst arvien retāki. Bet tāds nu bija Džakomone — viņš nevarēja samierināties ar to, ka uz viņa galvas nav matu.

Klibiķīša acu priekšā Viņa Augstība izmēģināja citu pēc citas vairākus desmitus parūku, pastaigādamies spoguļa priekšā, lai patīksminātos: viņš apskatīja sevi no priekšas, no sāniem, ar otra spogulīša palīdzību aplūkoja pakausi — tāpat kā primadonna, iedama uz skatuves. Beidzot viņš atrada parūku pēc savas gaumes. Tā bija violeta, tādā pašā tonī kā naktskrekls. Viņš uzmauca parūku uz plikās galvas, iekāpa gultā un nodzēsa gaismu.

Vēl kādu pusstundiņu Klibiķītis pavadīja, ložņādams gar karaļa pils logiem, tā apmierinot savu ziņkārību. Šāda nodarbība gan nav piemērota labi audzinātam cilvēkam: ja nav pieklājīgi klausīties aiz durvīm, vai tad, pēc jūsu domām, apmierināt ziņkārību pie logiem ir pieklājīgak? Nevajag arī aizmirst, ka jums tas nekad neizdotos, jo jūs neesat ne kaķi, ne akrobāti. Klibiķītim sevišķi iepatikās viens no kambarkungiem, kas pirms gulētiešanas nometa galma apģērbu, izsvaidīdams pa visām malām mežģīnes, ordeņus un ieročus. Vai varat iedomāties, ko viņš pēc tam uzvilka mugurā? Savu veco juras laupītāja apģērbu: līdz ceļiem uzrotītas bikses, rūtainu kreklu un melnu apsēju pār labo aci. Tādā tērpā vecais pirāts kāpa nevis gultā, bet uzrausās uz baldahīna jumta, kas atradas virs gultas: viņš laikam bija noilgojies pēc visaugstākajiem mastiem. Beigās viņš vēl aizdedza aplipušu pīpi un uzvilka tik kāru dūmu, ka Klibiķītis tikko noturējās neieklepojies.

«Redzi nu, cik liels ir patiesības spēks!» noteica pie sevis mūsu izlūks. «Pat vecais jūras laupītājs jūtas labāk savās īstajās drēbēs.»

Klibiķītis nolēma, ka būtu liela neapdomība pārgulēt nakti parkā, kur viņu varēja pārsteigt kāds no sargiem. Tāpēc viņš griezās atpakaļ, pārlīda pāri mūrim un novēlās zemē pilsētas galvenajā laukumā, tieši tajā, kur vienmēr sapulcējās tauta, lai noklausītos Džakomones runas. Klibiķītis skatījās apkart, meklēdams mierīgu vietiņu, kur pārlaist nakti, taču labajā kājā viņš sajuta savādu niezi.

«Brīnums,» viņš klusu bubināja, «vai tad Viņa Augstība būtu pielaidis man blusas? Vai arī vecais jūras laupītājs?»

Niezēšanas cēlonis bija pavisam cits: ķepa niezēja, ja tā var teikt, nevis no ārpuses, bet no iekšienes. Klibiķītis rūpīgi izpētīja savu kāju, bet no blusām nebija ne vēsts.

«Saprotu gan,» viņš noteica, «tā ir vajadzība rakstīt uz sienas. Atceros, ka vakarvakarā tāpat niezēja, kad ar Dželsomīno palīdzību man izdevās norausties uz šīs zemes. Atstāšu vēstījumu melu karalim.»

Viņš uzmanīgi tuvojās karaļa pils fasādei, vērodams, vai sargi nemanās viņu notvert. Bet sargi, kā jau ačgārnību zeme pieklājas, gulēja un kraca. I^aiku pa laikam sardzes kaprālis gāja pārbaudīt, vai kāds no sargiem nav pamodies.

«Jo labāk,» nopriecājās Klibiķītis un ar savu sarkanā krīta ķepu, protams, ar labo, uzrakstīja uz karaļa pils sienas tieši blakus galvenajām durvīm:

KARALIM DZAKOMONEM IR PARŪKA!

«Šis uzraksts te ir ļoti piemērots,» viņš nolēma, kad bija to pamatīgi aplūkojis. «Tagad vajadzētu uzrakstīt arī otrā durvju pusē.»

Stundas ceturkšņa laikā viņš šo uzrakstu bija atkārtojis apmēram simt reižu un beigās bija tik noguris kā skolnieks, kas divas reizes pārrakstījis kļūdu labojumu.

— Bet tagad čučēt!

Tieši laukuma vidū atradās marmora kolonna, izgreznota ar vēsturisku notikumu attēlojumiem, kas saistījās ar Džakomones vārdu. Protams, tie visi bija izdomāti. Tur bija Džakomone, kas izdala savu mantu trūkumcietējiem; Džakomone, kas uzvar ienaidniekus; Džakomone, kas izgudro lietussargu, lai pasargātu savus pavalstniekus no lietus. Kolonnas galā bija pietiekami daudz vietas, lai kaķis, kam ir tikai trīs kājas, tur varētu patverties no briesmām un nosnausties. Turēdamies aiz skulptūrām, Klibiķītis uzrāpās augšā, ērti ierīkojās paša kapiteļa vidū, aptina asti ap zibeņnovedēju, lai nenokristu, un aizmiga, iekams bija paguvis aizvērt acis.

VI

Neveiksmīgās runas beigas Klibiķītis nokļūst sprukās.

Rītausmā Klibiķīti pamodināja it kā ūdenskrituma krākšana.

«Vai tad sākušies ūdensplūdi, kamēr es gulēju?» viņš noraizējies jautāja. Pārliecies pār kolonnas malu, Klibiķītis redzēja, ka laukumu pārpildījis nemierīgi dūcošs ļaužu pūlis. Viņam nevajadzēja daudz laika, lai aptvertu, ka cilvēki sapulcējušies, gribēdami izlasīt viņa rakstīto vēstījumu uz karaļa pils fasādes:

KARALIM DZAKOMONEM IR PARŪKA!

Melu zemē katra vismazākā patiesība sacēla lielāku troksni nekā atombumba. Ļaudis plūda šurp pa visiem ceļiem, jo viņus bija ieinteresējuši skaļi izsaucieni un smiekli. Jaunpienākušie vispirms domāja, ka svin kādus svētkus.

— Kas noticis? Vai esam uzvarējuši kāda karā?

— Nē, daudz svarīgākas ziņas!

— Vai Viņa Augstībai piedzimis dēls?

— Ne, vēl svarīgākas!

— Nu tad droši vien ir atcelti nodokļi.

Beidzot arī jaunpienākušie izlasīja Klibiķīša vēstījumu un sāka smieties. Kliedzieni un smiekli pamodināja karali Džakomoni, kas savā violetajā naktskreklā vēl atradās gultā. Valdnieks pieskrēja pie loga un, rokas berzēdams, priecājās:

— Cik jauki! Lūk, kā tauta mani mīl! Vesels pūlis ir atnācis novēlēt man labunakti. Ātri, ātri, galminieki, kambarkungi, admirāļi, nāciet atnesiet man apmetni un scepteri! Es iziešu uz balkona un teikšu runu.

Galminieki, patiesību sakot, lāgā neuzticējās tautai.

— Aizsūtīsim vispirms kādu, lai paskatās, kas īsti noticis.

— Jūsu Augstība, un ja nu revolūcija?

— Kā, vai tad jūs neredzat, cik viņi priecīgi?

— Protams. Bet kāpēc tad viņi ir tik priecīgi?

— Tas ir skaidrs: tāpēc, ka es pēc maza brītiņa teikšu runu. Kur mans sekretārs?

— Te es esmu, Karali.

Džakomones sekretārs vienmer nēsāja padusē smagu portfeli, pilnu ar sagatavotām runām. Tur bija visāda veida runas: pamācošas, aizkustinošas, uzjautrinošas — un visas no pirmās līdz pēdējai melu pilnas. Sekretārs atvēra portfeli un izvilka piezīmju burtnīcu, no kuras nolasīja priekšā virsrakstu:

— Runa par rīsu biezputras audzēšanu.

— Nē, nē, par ēdamlietām nevajag! Kāds var atcerēties, ka viņam gribas ēst, un tad klausīsies manī ar nepatiku.

— Runa par šūpuļzirdziņa izgudrošanu, — sekretārs nolasīja vēl vienu virsrakstu.

— Tas derētu. Visi zina, ka šūpuļzirdziņus esmu izgudrojis es. Kamēr es vēl nebiju karalis, šūpuļzirdziņi nemaz īsti nešūpojās.

— Jūsu Augstība, ir arī runa par matu krāsu.

— Lieliski, tieši to es vēlos, — iesaucās Džakomone, glāstīdams parūku. Viņš paķēra piezīmju burtnīcu un izskrēja uz balkona. Parādoties Viņa Augstībai, pūlī sacēlās kaut kas tāds, ko varēja noturēt vai nu par aplausu, vai arī smieklu vētru. Dažs labs galminieks, kas tautai lāgā neuzticējās, noprata, ka tie ir smiekli, un viņu neuzticība kļuva vēl lielāka. Džakomone turpretim uztvēra šo kņadu par aplausu vētru, ar smaidu pateicas saviem pavalstniekiem un saka lasīt runu. Neiedomājieties, ka jūs te varēsiet izlasīt šo runu. Vienalga, jūs neko no tās nesaprastu, jo viss bija sacīts ačgārni. Es jums šo runu pārtulkošu un īsi atstāstīšu, paļaudamies uz Dželsomīno atmiņu.

Tātad karalis Džakomone sacīja apmēram tā:

— Kas ir galva bez matiem? Tas ir dārzs bez puķēm.

Bravo! — kliedza ļaudis. — Tas tiesa! Tā ir patiesība!

Vārds «patiesība» pamodināja aizdomas arī tajos galminiekos, kuri nebija tik aizdomu pilni. Bet Džakomone mierīgi turpināja savu runu:

Kamēr es vēl nebiju kļuvis par šīs zemes karali, ļaudis plūca sev matus aiz izmisuma. Pilsoņi cits pēc cita tapa plikgalvji, un frizieri palika bez darba.

— Bravo! — iesaucas kāds pilsonis. — Lai dzīvo frizieri un frizētas parūkas!

Džakomone uz mirkli samulsis apstājās. Parūku pieminēšana satrauca viņu līdz sirds dziļumiem. Tomēr, izkliedējis aizdomas, viņš turpināja runāt:

— Pilsoņi, tagad es jums pateikšu, kāpēc oranždzelteni mati ir skaistāki par zaļiem matiem.

Šajā brīdī kāds aizelsies galminieks pavilka Džakomoni aiz piedurknes un iečukstēja viņam kaut ko ausī:

— Jūsu Augstība, noticis kaut kas šausmīgs.

— Runā!

— Vispirms apsoliet, ka jūs neliksiet man nogriezt mēli, ja es pateikšu patiesību.

— Apsolu.

— Kāds ir uzrakstījis uz sienām, ka jūs valkājot parūku, un tāpēc ļaudis smejas.

Džakomonem aiz pārsteiguma lapiņas ar uzrakstīto runu izkrita no rokām, aizplivinājās pāri pūlim un nonāca zēnu nagos. Ja Džakomonem pasacītu, ka aizdegusies karaļa pils, viņš nebūtu vairāk noskaities kā tagad. Vispirms viņš pavēlēja žandarmiem aiztriekt ļaudis no laukuma. Tad viņš lika nogriezt mēli galminiekam, kas bija nokāpis lejā iegūt informāciju un bija atnesis viņam šo ziņu. Nabaga vīrs, viņš steigā bija lūdzis saudzēt mēli, bet bija aizmirsis, ka vajadzēja lūgt saudzēt degunu, ja gribēja glābt mēli. Tad — visļaunākajā gadījumā — viņam būtu nogriezuši degunu, bet mēle būtu palikusi vesela. Ar to vēl Džakomones dusmas nebija rimušās. Visā valstī tika izplatīts uzsaukums ar solījumu izmaksāt simttūkstoš viltotu dālderu tam, kurš paziņotu, kas ir šā apvainojošā uzraksta autors. Karaļa pils laukumā, tieši kolonnas pakājē, uzstādīja giljotīnu, kas jebkuru brīdi varēja nocirst galvu neapdomīgajam rakstītājam.

— Ak tētīt! — iesaucās Klibiķītis, kāpdamies atpakaļ uz kapiteļa vidu un taustīdams kaklu. — Es nezinu, kā Melu zemes valodā sauc bailes, bet, ja tās sauc par drosmi, tad man pašlaik ir ārkārtīgi daudz drosmes.

Drošības pēc viņš visu dienu palika tupam savā slēptuvē. Vakarpusē, kad varēja būt daudzmaz drošs, ka nav gaidāmas nekādas nepatīkamas sadursmes, viņš nošļūca no kolonnas zemē, bet, iekams spēra soli, simt reižu paskatījās visapkārt. Tikko viņš atradās jau uz zemes, pakaļkājas tūlīt gribēja skriet, bet labā priekšējā atkal sāka nejēdzīgi niezēt.

— Lai atbrīvotos no niezēšanas, — ņurdēja Klibiķītis, — man vajadzēs kaut kur uzrakstīt ko nepatīkamu par karali Džakomoni. Tā kā esmu piedzimis uz sienas, man acīmredzot nekas cits neatliks ka pavadīt mūžu, apķēpājot sienas ar krītu gan pa labi, gan pa kreisi.

Te, starp citu, es neredzu nevienas sienas. Nekas, uzrakstīšu tur augšā.

Klibiķītis ņēma un uzrakstīja uz pašas giljotīnas ar savas ķepiņas sarkano krītu jaunu vēstījumu karalim Džakomonem, kas bija izteikts šādi:

TĀ IR SKAIDRA PATIESĪBA: PLIKPAURIS IR MAJESTĀTE.

Niezēšana pārgaja, bet Klibiķītis noraizējies ievēroja, ka viņa labā kāja par dažiem milimetriem sarukusi īsāka.

— Man jau tā trūkst vienas kājas, — viņš ņurdēja. — Ja es vēl vienu izrakstīšu pa sienām, ar ko tad staigāšu?

Pagaidām palīdzēšu es, — atskanēja kāda balss viņam aiz muguras.

Būtu bijusi tikai balss, Klibiķītis varētu aizbēgt. Bet balsij bija arī divas stipras rokas un cietas delnas, kas viņu sagrāba ciet, un glābiņa vairs nebija. Rokas un balss piederēja kādai pavecai kalsnai un stingrai kundzei, kas bija gandrīz divus metrus gara.

— Krustmāte Kukurūzvālīte!

— Es gan, — nošņāca vecā kundze. — Un tu nāksi man līdzi! Es tev rādīšu, kā čiept maniem kaķīšiem vakariņas un ķēpāt sienas ar krītu!

Klibiķītis bez pretošanās ļāva sevi krustmātei Kukurūzvālītei ietīt apmetnī, vēl jo vairāk tāpēc, ka pils durvīs parādījās vairāki žandarmi.

«Labi, ka krustmāte Kukurūzvālīte ieradās pirmā,» viņš nodomāja. «Labāk nokļūt viņas nekā Džakomones rokās.»

VII

Klibiķītis nebaidās, Grib, lai kaķi ņaudēt sāk.

Krustmāte Kukurūzvālīte aiznesa Klibiķīti mājās un piešuva viņu pie atzveltnes krēsla. Jā gan, piešuva ar adatu un diegu, it kā viņš būtu izšuvuma paraugs, ko piediedz galdautam, un vēl aizmeta divkāršu mezglu, lai šuve neizirtu.

— Krustmāte Kukurūzvālīte, — Klibiķītis uzjautrināts sacīja, — jūs vismaz varētu izvēlēties zilu diegu, kas vairāk pieskanētu manai krāsai. Šis oranžais diegs ir šausmīgs. Tas man atgādina Džakomones parūku.

— Ne jau par parūkām mums jārunā, — atbildēja krustmāte Kukurūzvālīte. — Galvenais, lai tu tupētu mierā un neizbēgtu kā tovakar. Tu esi savāds kustonis, un es no tevis gaidu varenus darbus.

— Esmu tikai kaķis, — pazemīgi atbildēja Klibiķītis.

— Tu esi kaķis, kas ņaud: mūsu laikos tādu ir maz, pareizāk sakot, nav nemaz. Kaķi sākuši riet kā suņi, kas viņiem, protams, lāgā neizdodas, jo nav dzimuši riešanai. Es mīlu kaķus, nevis suņus. Man mājās ir septiņi kaķi. Viņi guļ virtuvē zem ūdensizlietnes. Tiklīdz šie ver muti vaļā, man gribas dzīt tos ārā. Simtiem reižu esmu mēģinājusi iemācīt viņus ņaudēt, bet viņi mani neklausa.

Klibiķītis sāka just simpātijas pret šo veco kundzi, kura neapšaubāmi izglāba viņu no policistiem un kurai bija apriebušies rejoši kaķi.

— Lai nu paliek kaķi, — runāja tālāk krustmāte. — Par tiem domāsim rīt. Šovakar mums kas cits darāms.

Piegājusi pie maza skapīša, viņa izņēma grāmatu un parādīja Klibiķītim virsrakstu — «Apcerējums par tīrību».

— Un tagad, — paziņoja krustmāte Kukurūzvālīte, iekārtodamās otrā atzveltnes krēslā Klibiķītim pretī, — es tev izlasīšu visu grāmatu no pirmās nodaļas līdz pēdējai.

— Cik tur lappušu, krustmāmiņ?

— Nav daudz, tikai astoņsimt divdesmit četras, ieskaitot satura rādītāju — to es nelasīšu, pažēlošu tevi. Pirmā nodaļa: kāpēc nevajag rakstīt savu vārdu uz sienām. Vārds ir liels dārgums, ar to nedrīkst mētāties. Uzgleznojiet skaistu gleznu un parakstiet to ar savu vārdu. Izveidojiet skaistu skulptūru — jūsu vārds uz pjedestāla būs īstā vietā! Izgudrojiet labu mašīnu, un jums būs tiesības nosaukt to savā vārdā. Tikai tie, kas nedara nekā laba un neatrod piemērotākas vietas, kur likt savu vārdu, raksta to uz sienām…

— Tas tiesa, — taisnojās Klibiķītis. — Tomēr es uz sienām nerakstīju savu, bet gan karaļa Džakomones vārdu.

— Sēdi klusu un klausies! Otrā nodaļa: kāpēc nevajag rakstīt uz sienām savu draugu vārdus…

— Man ir tikai viens vienīgs draugs, — iebilda Klibiķītis, — un to pašu esmu pazaudējis. Man negribas klausīties šo nodaļu, jo tā mani padara grūtsirdīgu…

— Tu būsi spiests to noklausīties, jo netiksi nekur prom.

Šajā brīdī ieskanējās zvans un krustmāte Kukurūzvālīte gaja atvērt durvis. Ienāca gadus desmit veca meitene; ka tā bija meitene, to varēja noprast pēc «zirgastes», citādi viņu varētu noturēt arī par zēnu, jo tā valkāja kovbojbikses un rūtainu virskreklu.

— Romoleta! — iesaucās Klibiķītis neizsakāmi pārsteigts.

Meitene domīgi viņu nopētīja.

— No kura laika mēs esam pazīstami?

— Kā tad ne, — runāja tālāk Klibiķītis. — Es gandrīz varētu saukt tevi par mammu. Vai mana krāsa tev neko neatgādina?

— Atgādina gan, — atbildēja Romoleta, — krīta gabaliņu, ko es skolā reiz aizņēmos no kastītes pie tāfeles.

— Aizņēmies? — pārjautāja krustmāte Kukurūzvālīte. — Un skolotāja to zināja?

— Es nepaguvu viņai pasacīt, — paskaidroja Romoleta. — Tūliņ bija zvans uz pusdienas pārtraukumu.

— Ļoti jauki, — noteica Klibiķītis, — var gandrīz sacīt, ka es esmu šā krīta gabaliņa dēls. Tāpēc arī esmu izglītots kaķis: protu runāt, lasīt, rakstīt un rēķināt. Katrā ziņā es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu mani būtu uzzīmējusi ar visām četrām kājām. Bet arī tāpat esmu apmierināts.

— Es arī esmu priecīga, tevi atkal satikdama, — smaidīja Romoleta. — Tev laikam ir daudz man ko stāstīt.

— Te visi ir ļoti apmierināti, — metās starpā krustmāte Kukurūzvālīte, — tikai es ne. Kā liekas, jums abiem nepieciešams iemācīties to, kas rakstīts manā grāmatā. Romoleta, sēdies tur!

Meitene piebīdīja krēslu tuvāk un, nometusi kurpes tālu nost, saritinājās uz tā ar visām kājām. Krustmāte Kukurūzvālīte atsāka lasīt trešo nodaļu, kurā bija paskaidrots, kāpēc nevajag rakstīt uz sienām vārdus, kas apvaino garāmgājējus. Klibiķītis un Romoleta klausījās ļoti uzmanīgi: Klibiķītis tāpēc, ka bija piešūts un nekā cita nevarēja iesākt. Romoleta turpretim to darīja ar sevišķu aprēķinu. To liecināja viņas izskats, un drīz jūs paši par to pārliecināsieties.

Tikusi līdz devītajai nodaļai, krustmāte Kukurūzvālīte sāka žāvāties. Sākumā viņa nožāvājās reizes divas, kamēr izlasīja vienu lappusi. Pamazām žāvas uzmācās arvien biežāk un biežāk: trīs reizes, četras, tad jau pēc katrām divām rindiņām… tad pie katras rindiņas… pie katra vārda… Beidzot nāca viens sevišķi garš žāvājiens, un, kad atkal aizvērās mute, reizē aizvērās arī lādzīgās kundzes acis.

— Tā ir vienmēr, — paskaidroja Romoleta, — tiek līdz pusgrāmatai un aizmieg.

— Un tagad mums jāgaida, kamēr viņa pamodīsies? — jautāja Klibiķītis. — Mani viņa piešuvusi tik cieši, ka es nemaz nevarētu atplest muti, ja iedomātos nožāvāties. Bez tam man steidzīgi jāuzmeklē draugs, ko neesmu redzējis jau kopš vakarvakara.

— To es nokārtošu, — pasacīja Romoleta.

Klusi un veikli viņa ar šķērītēm pārgrieza diegus. Klibiķītis izstaipījās, nolēca zemē, lai izpurinātu kājas, un atviegloti uzelpoja.

— Ātrāk, — čukstēja Romoleta, — iesim caur virtuvi!

Virtuvē bija elles tumsa, tikai vienā stūrī, apmēram tur, kur varētu atrasties izlietne, mirgoja četrpadsmit zaļas uguntiņas.

— Es jūtu kaķu smaku, — sacīja Klibiķītis. — Pareizāk sakot, jūtu septiņu kaķu smaku.

— Tie ir krustmātes kaķi.

No izlietnes puses iespurdzās septiņas balsis.

— Brālīt, — kāds teica, — tu esi ne vien klibs, bet arī akls! Vai tad neredzi, ka mēs esam suņi, tāpat kā tu?

— Ak, jūs melīgie kaķi, — iesaucās Klibiķītis, noskaizdamies ne pa jokam. — Jūsu laime, ka nevaru kavēties, citādi es ar nagiem iemācītu jūs ņaudēt. Krustmāte Kukurūzvālīte man vēl paldies pasacītu.

— Vau, — korī norēja visi septiņi kaķi.

Klibiķītis aizkliboja pāri virtuvei un nosēdās pretī saviem septiņiem radagabaliem.

— Ņau, — viņš izaicinoši ieņaudējās.

Septiņiem inčiem kļuva pavisam nelabi ap dūšu.

Vai jūs dzirdējāt? — ierunājās vismazākais. — Viņš patiešām prot ņaudēt!

— Jā, tīri labi, ņemot verā, ka viņš ir suns.

— Ņau, — atkārtoja Klibiķītis, — ņau, ņau, ņau!

Viņš droši vien uzstājas raidlugās par skaņu atdarinātāju, — prātoja visvecākais no septiņiem kaķiem. — Viņā nav ko klausīties. Viņš tikai gaida aplausus.

— Ņau, — vēlreiz ieņaudējās Klibiķītis.

— Patiesību sakot, — saka ņurdēt kāds cits no septiņiem kaķiem, — arī es labprāt tā ņaudētu. Ja gribat zināt, man jau ir apnicis riet. Rejot mani katru reizi pārņem tādas bailes, ka spalva saceļas.

— Ak, tu muļķīt! — sacīja Klibiķītis. — Kāpēc tad tev ir bailes? Tas tāpēc, ka tu esi kaķis, nevis suns.

Tagad, ludzu, mani neapvainot. Pietiek ar to, ka mēs tevī klausāmies. Ej nu sazini, kas tu tāds esi!

— Esmu kaķis, tāpat kā jūs..

— Vienalga, suns vai kaķis, bet ņaudēt man patiktu.

Tad pamēģini, — mudināja Klibiķītis. — Zināsi, kā tas ir. Tev mutē būs vēl saldāka garša nekā…

Nekā pieniņam, ko dod krustmāte Kukurūzvālīte? — jautāja vismazākais no septiņiem.

— Simtreiz saldāka.

— Es tīri tā kā gribētu pamēģināt, — sacīja mazais.

Ņau, ņau, — iedrošinādams ņaudēja Klibiķītis. — Brālīši kaķīši, esiet drosmīgi, mācieties ņaudēt!

Kamēr Romoleta smējās, vēderu turēdama, vismazākais no septiņiem inčiem palaida klusu, nedrošu ņaudienu. Otrs viņam piebalsoja jau stiprāk, tad korim pievienojās trešais, un pēc kāda mirkļa jau visi septiņi kaķi ņaudēja kā septiņas vijoles Klibiķīša skaļās balss vadībā.

— Kā jums patīk?

— Tiešām, salda garša!

— Saldāka nekā piens ar cukuru!

— Starp citu, — Romoleta iesaucās, — jūs uzmodināsiet krustmāti Kukurūzvālīti. Klibiķīti, ejam prom!

Brīdinājums nāca par vēlu. Krustmāte Kukurūzvālīte bija pamodusies un parādījās durvīs. Nokrakšķēja slēdzis, un parādījās vecās kundzes seja, pār kuru tecēja laimes asaru strautiņi.

— Mani mincīši! Beidzot, beidzot!

Klibiķītis ar Romoletu jau bija izskrējuši pagalmā. Septiņi inči uz brīdi apjuka: skatījās gan uz savu saimnieci, ņaudēdami bez atelpas un nezinādami, ko lai domā par šiem strautiņiem, kas plūda no acīm, gan arī raudzījās uz durvīm un galu galā izšķīrās. Cits aiz cita rindiņā viņi pa atvērtajām durvīm iztipināja pagalmā, ne uz brīdi nepārtraukdami ņaudēšanu.

Krustmāte Kukurūzvālīte skatījās, asaras slaucīdama.

— Mani drošulīši! Drošulīši! — viņa atkartoja bez mitas.

Kaķi viņai atbildēja: — Ņau! Ņau!

Bet šim neparastajam skatam bija arī kāds neredzams liecinieksmājas saimnieks Kalimera kungs, kas skopumā bija nogājis tik tālu, ka pats dzīvoja bēniņos, lai varētu izīrēt visu māju līdz pēdējam stāvam un līdz pēdējai istabiņai. Tas bija nepatīkams pretīga izskata cilvēks, kas atgādināja spiegu. Vairākas reizes viņš bija liedzis krustmātei Kukurūzvālītei turēt mājās kustoņus, bet vecā kundze, protams, viņā neklausījās.

— Es maksāju īri, — viņa mēdza sacīt, — turklāt vēl lielu. Es pieņemu savās mājās, ko gribu.

Kalimers lielu daļu laika pavadīja, novērodams no sava bēniņu loga, ko dara citi. Tā viņš šajā vakarā ieraudzīja kaķus, izdzirda tos ņaudam un dzirdēja arī, ka krustmāte Kukurūzvālīte skaļā balsī viņus slavēja, atkārtodama: mani drošulīši, mani drošulīši.

— Ak tā gan, — noteica Kalimers, rokas berzēdams. — Lūk, kāpēc šī vecā ragana staigā apkārt, vākdama kopā klaidoņus suņus! Lai iemācītu viņus ņaudēt! Šoreiz es viņu pārmācīšu. Tūlīt uzrakstīšu vēstuli ministram.

Aizvēris lodziņu, Kalimers paņēma papīru, tinti un spalvu un sāka rakstīt:

Ministra kungs!

Notiek neticamas lietas, kas ir smags pārbaudījums pilsoņu pacietībai. Kundze krustmāte Kukurūzvālīte ir izdarījusi to un to un tā tālāk un tā tālāk.

Paraksts: kāds melu draugs.

Viņš ielika vēstuli aploksnē un skrēja uz pastu. Kā par nelaimi, tieši tajā brīdī, kad Kalimers nāca atpakaļ no pasta, Romoleta ar Klibiķīti bija apstājušies uz ielas, lai pastrādātu to, par ko varētu izpelnīties atkal kādu desmit nodaļu noklausīšanos no krustmātes Kukurūzvālītes grāmatas. Jūs jau zināt, ka Klibiķītim reižu reizēm sākās īpatnēja nieze, kuru nevarēja apturēt nekā citādi, kā tikai rakstot uz sienām. Klibiķītis pašlaik darīja to, ko pieprasīja viņa nieze, bet Romoleta skatījās uz viņu ar skaudību, jo viņai ne bija kabatā pat ne kripatiņas krīta. Ne viens, ne otrs nepamanīja Kalimeru.

Tikko spiegs viņus bija ieraudzījis, viņam tūlīt radās aizdomas. Viņš paslēpās kādās durvīs, no kurienes varēja pavisam ērti izlasīt jauno Klibiķīša vēstījumu, kas skanēja šādi:

DŽAKOMONEM NEGALS KLĀT, VISI KAĶI ŅAUDĒT SĀK.

Klibiķītis ar Romoletu vēl lāga nebija paguvuši aiziet, kad Kalimers jau skrēja uz māju, rokas berzēdams, un rakstīja ministram jaunu šāda satura vēstuli:

Jūsu Ekselence!

Es varu Jums darīt zināmu, ka mūsu valdnieku apvainojošo sienas uzrakstu autors dzīvo kundzes krustmātes Kukurūzvālītes mājā. Runa ir par viņas radinieci Romoletu un vienu no suņiem, kurus viņa vāc kopā, lai pretēji visiem likumiem apmācītu tos ņaudēšanā. Protams, es gribētu saņemt apsolīto atalgojumu simttūkstoš viltotu dālderu apmērā.

Es, apakšā parakstījies,

Kalimers Vekselis.

Pa to laiku Klibiķītis saka raizēties, pamanījis, ka labā kāja atkal kļuvusi par dažiem milimetriem īsāka.

— Man jāatrod kāds paņēmiens, lai varētu rakstīt, nedeldējot ķepu, — viņš nopūzdamies sacīja.

Pagaidi, — iesaucās Romoleta, — cik muļķīgi, ka mēs par to nepadomājām ātrāk! Man ir pazīstams kāds gleznotājs, kas dzīvo tepat tuvumā. Viņa jumta istabiņa ir vienmēr vaļā, jo, būdams pliks kā baznīcas žurka, viņš no zagļiem nebaidās. Tu vari pie viņa aiziet un aizņemties kādu krāsas gabaliņu vai pat veselu kārbiņu. Nāc, es tev parādīšu ceļu un pati iešu mājās, es negribu, ka krustmātei Kukurūzvālītei manis dēļ būtu jāuztraucas.

VIII

Bananito, gleznotājs, Taisās nazi darbā laist.

Gleznotājs Bananito sēdēja viens pats savā jumta istabiņā. Šovakar viņam nenāca miegs. Sarāvies viņš sēdēja uz soliņa, aplūkoja savas gleznas un noskumis domāja:

«Maniem darbiem nav nekādas jēgas: tiem kaut kā trūkst. Ja šā «kaut kā» netrūktu, tie būtu meistardarbi. Bet kā īsti trūkst? Tā, lūk, ir problēma.»

Tajā brīdī uz palodzes nolēca Klibiķītis, kas bija rāpies pa jumtiem, gribēdams ielīst pa lodziņu, lai netraucētu dzīvokļa saimnieku.

«Vai, vai, viņš vēl ir nomodā,» domās ņaudēja kaķis. «Es pagaidīšu šeit. Negribu būt uzbāzīgs. Kad Bananito gulēs, es no viņa aizņemšos krāsas, tā ka viņš nemaz nepamanīs. Pagaidām uzmetīšu aci gleznām!»

Gleznas ieraugot, Klibiķītim aizravās elpa.

«Manuprāt,» viņš domāja, «te kaut kā ir par daudz. Ja šā «kaut kā» nebūtu, gleznas izskatītos ciešamas. Bet kā te ir par daudz? Kāju. Šim zirgam, piemēram, ir ap trīspadsmit kāju. Un man ir tikai trīs… Arī degunu ir par daudz — šajā portretā ir veseli trīs deguni vienā ģīmī. Neapskaužu šo cilvēku — ja viņam uznāk iesnas, viņš izlieto trīs kabatas lakatiņus uzreiz. Bet ko gleznotājs tagad dara?»

Bananito bija piecelies no soliņa un domāja: «Varbūt mazliet trūkst zaļās krāsas… Jā, jā, tas ir tieši tas, pēc kā te prasās.»

Paņēmis tūbiņu krāsas, viņš to izspieda uz paletes un sāka ar lieliem otas vilcieniem triept zaļo krāsu uz visām gleznām: uz zirga kājām, uz portreta deguna, uz kādas dāmas acīm, pēc skaita sešām — pa trim katrā sejas pusē. >

Tad viņš atkāpās dažus soļus atpakaļ un piemiedza acis, lai novērtētu padarīto.

— Nē, nē, — viņš murmināja, — tur ir kāda cita vaina. Gleznas ir tikpat neglītas, kā bijušas.

Klibiķītis no savas paslēptuves nevarēja šos vārdus sadzirdēt, bet viņš redzēja, ka Bananito bēdīgs purina galvu.

«Varu derēt, ka viņam nav priecīgs prāts,» domaja Klibiķītis. «Es negribētu būt sešacainās kundzes vietā: kad viņai pasliktināsies redze, būs vajadzīgas brilles ar sešiem stikliem, kas droši vien ir ļoti dārgas.»

Bananito paņēma otru tūbiņu krāsas, iztriepa to uz paletes un sāka atkal vilkt ar otu pār visām gleznām, lēkādams pa istabu kā sienāzis.

«Dzeltena…» viņš prātoja. «Esmu pārliecināts, ka trūkst mazliet dzeltenās krāsas.»

«Glābiet!» domāja savukārt Klibiķītis. «Tagad viņš visu pārtaisīs par olu kulteni.»

Bet Bananito jau bija nosviedis zemē paleti un otu, neprātīgās dusmās mīdīja tās ar kājām un plūca sev matus.

«Ja viņš tā turpinās,» sprieda Klibiķītis, «tad noplēsīs sev pliku galvu — tāpat ka karalim Džakomonem. Gandrīz tā kā vajadzētu iet viņu mierināt. Bet ja nu viņš apvainojas? Kaķa padomus vēl nekad neviens nav uzklausījis, un tas arī būtu grūti izdarāms, jo kaķu valodu gandrīz neviens nesaprot.»

Bananito kļuva žēl savu mantu.

— Pietiks, — viņš nolēma. — Paņemšu virtuvē nazi un sagriezīšu visas gleznas sīkos gabalos, lai vislielākais gabals nebūtu lielāks par tramvaja biļeti. Skaidri redzams, ka neesmu dzimis, lai kļutu par gleznotāju.

Bananito «virtuve» bija mazs galdiņš vienā istabiņas stūrī, kur atradās prīmuss, katliņš, bļodiņa, nazis, dakšiņa un dažas karotes. Galdiņš atradās tieši pie loga, un Klibiķītim vajadzēja paslēpties aiz puķu vāzes, lai viņu nepamanītu. Starp citu, ja arī viņš nebūtu paslēpies, Bananito ar savām asaru pilnajām acīm tik un tā nebūtu viņu ieraudzījis.

«Un ko viņš tagad dara?» jautāja sev Klibiķītis. «Ņem karoti? Laikam grib ēst… Nē, viņš liek karoti nost un ņem dakšiņu. Liek atkal to nost un, ņem nazi. Tas mani sāk interesēt. Vai tik viņš negrib kādu nogalināt? Ko var zināt, varbūt savus kritiķus. Galu galā viņam vajadzētu priecāties par to, ka gleznas ir tik neglītas. Ja viņš tās novietotu izstādē, ļaudis nedrīkstētu sacīt patiesību, bet viņiem vajadzētu tās atzīt par meistardarbiem, un viņš tad dabūtu veselu lērumu naudas.»

Kamēr Klibiķītis tā prātoja, Bananito bija izņēmis no atvilktnes galodu un sāka trīt nazi.

— Es gribu, lai tas būtu asāks par bārdasnazi. Tad no maniem darbiem nepaliks pāri ne pēdu.

«Viņš laikam ir nodomājis kādu nogalināt,» domāja Klibiķītis, «un vēlas, lai cirtienam būtu panākumi. Acumirklīti — bet ja nu viņš grib nonāvēt pats sevi? Tas būtu vēl briesmīgāks noziegums. Kaut kas ir jādara, tas ir absolūti nepieciešami. Nedrīkst zaudēt laiku. Ja Kapitolija zosis varēja izglābt Romu, klibs kaķis var izglābt gleznotāju, kas nonācis līdz izmisumam.»

Un mūsu mazais varonis ielēca istabā, nostājās uz visām trim ķepām un ņaudēja, cik jaudas. Tai pašā brīdī atsprāga vaļā durvis un jumta istabiņā aizelsies, nosvīdis, noputējis un ar kaļķiem notriepies iedrāzās… varat uzminēt, kas?

— Dželsomīno - Jasmīnītis!

— Klibiķīti!

— Kāds prieks, tevi atkal ieraugot!

— Tas esi tiešām tu, Klibiķīti manu?

— Kā redzi, saskaiti manas kājas!

Tas viss notika gleznotāja acu priekšā, kas bija palicis stāvam ar nazi rokā un atvērtu muti, bet Dželsomīno un Klibiķītis apkampušies aiz prieka dejoja.

Kādā veidā mūsu tenors bija nokļuvis šo kāpņu galā un kā viņš ielauzās tieši pa šīm durvīm un tieši šajā brīdī, jums tālāk tiks sīki un smalki paskaidrots.

IX

Dželsomīno pagrabā, Do-mi-sol to uzmeklē.

Dželsomīno, ja jūs atceraties, bija aizmidzis pagrabā uz ogļu kaudzes. Tāda gulta, protams, nebija diez cik ērta, bet jaunatnei ērtības bijušas nebijušas. Ogļu gabalu šķautnes bakstīja viņam ribas, bet tas netraucēja gulēšanu.

Pašā saldākajā miegā viņš sāka klusiņām dziedāt. Dažam labam ir paradums miegā runāt, bet Dželsomīno bija paradis miegā dziedāt. Vēlāk pamostoties viņš nekā vairs neatcerējās. Varbūt Dželsomīno balss ar šo nebēdnību mēdza atspītēties par ilgo piespiedu klusēšanu dienā. Tā balss viņam atriebās par visām tām reizēm, kad viņš to bija apslāpējis.

Dželsomīno «pusbalss» tomēr bija pietiekami skaļa, lai pamodinātu pusi pilsētas iedzīvotāju. Sašutušie pilsētnieki skrēja pie logiem.

— Kur tad ir naktssargi? Vai tiešām nav neviena, kas spētu apklusināt šo piedzērušo?

Naktssargi skraidīja uz visām pusēm, bet tukšajās ielās neviena neredzēja.

Pamodās arī teātra direktors, kas dzīvoja otrā pilsētas malā — kilometru desmit no pagraba, kurā gulēja Dželsomīno.

— Kāda neparasta balss! — viņš iesaucās. — Tas tik ir tenors! Bet kas tas varētu būt? Ak, ja es viņu dabūtu rokā, tad ātri vien teātris atkal būtu pārpildīts. Šis cilvēks būtu mans glābiņš.

Man jums jāpaskaidro, ka pilsētas teātris šajā laikā pārdzīvoja krīzi, pareizāk sakot, bija bankrota priekšvakarā: Melu zemē dziedoņu bija ļoti maz, un tie paši uzskatīja par savu pienākumu dziedāt slikti. Lūk, kāpēc. Ja viņi dziedāja labi, publika kliedza: «Suns, beidz riet!» Ja viņi dziedāja slikti, publika kliedza: «Bravo! Bravissimo! Bis!» Dziedoņi pa lielākai daļai labprātāk klausījās «bravo» saucienus, nekā pūlējās dziedāt pareizi.

Teātra direktors steidzīgi apģērbās, izgāja uz ielas un devas uz pilsētas centru, no kurienes, kā likās, plūda balss.

Nemaz nestāstīšu, cik reižu viņš bija pārliecināts, ka ir jau nonācis īstajā vietā.

«Viņam vajag būt šinī mājā,» direktors mēdza sev sacīt. «Balss nāk no augšējā loga, par to nav šaubu.»

Pēc vairāku stundu ilgas meklēšanas — līdz nāvei noguris un tuvu izmisumam — direktors beidzot atrada Dželsomīno pagrabu. Un varat iedomāties, kāds bija pārsteigums, kad savu šķiltavu blāvajā gaismā viņš konstatēja, ka neparastā balss nāk no aizmiguša jaunekļa krūtīm, kas apgūlies uz ogļu kaudzes!

— Ja viņš miegā dzied tik labi, varu iedomāties, kā viņš dziedās nomodā, — teātra direktors Do-mi-sol nosprieda, rokas berzēdams. — Šis cilvēks ir zelta vērts, un, kā rādās, viņš pats to nezina. Es būšu vienīgais zelta īpašnieks un varēšu uz viņa rēķina iedzīvoties.

Viņš pamodināja Dželsomīno un stādījās priekšā:

— Esmu maestro Do-mi-sol, man vajadzēja nostaigāt desmit kilometrus kājām, lai tevi atrastu. Tev noteikti jādzied manā teātrī, jau rītvakar! Tagad celies, nāc man līdzi uz mājām, un sāksim mēģinājumu.

Dželsomīno pūlējās atsacīties. Teica, ka nākot miegs — maestro Do-mi-sol piedāvāja divvietīgu gultu, lai varētu ērti izgulēties. Teica, ka neesot nekad mācījies mūziku — maestro apzvērēja, ka cilvēkam ar tādu balsi neesot nekādās vajadzības pazīt notis. Starp citu, Dželsomīno iekšējā balss jau centās viņu pierunāt:

— Saņem dūšu! Vai tad tu negribi kļūt par dziedoni? Pieņem piedāvājumu, varbūt tas būs tavas laimes sākums.

Strīdu izbeidza maestro Do-mi-sol, paņemdams Dželsomīno aiz rokas un ar varu stiepdams sev līdzi. Aizvedis zēnu pie sevis uz mājām, viņš nosēdās pie klavierēm, uzsita kādu akordu un pavēlēja:

— Dziedi!

— Vai nebūtu labāk, ja atvērtu logu? — bailīgi ievaicājās Dželsomīno.

— Nē, nē, es negribu traucēt kaimiņus!

— Ko lai es dziedu?

— Ko gribi: kādu dziesmiņu, ko dzied tavā dzimtajā pusē.

Dželsomīno sāka dziedāt. Viņš centās dziedāt piesardzīgi, pavisam klusā balstiņā, un nenolaida acu no logu stikliem, kas drebēja tik stipri, ka varēja kuru katru brīdi izbirt.

Rūtis nesaplīsa, bet otrā pantiņa sākumā sašķīda drumstalās lustra, un viņi palika tumsā.

— Lieliski, — sauca maestro Do-mi-sol, aizdedzinādams sveci. — Vareni! Brīnišķīgi! Jau trīsdesmit gadus šajā istabā ir dziedājuši dažādi tenori, bet nevienam nav izdevies saplēst kaut vai kafijas tasīti.

Trešā pantiņa beigās logu stikliem pienāca tāds gals, kādu Dželsomīno bija paredzējis. Maestro Do-mi-sol pameta klavieres un metās viņu apkampt.

— Manu zēn, — viņš no sajūsmas apraudājās. — Šis mēģinājums pierādīja, ka neesmu maldījies. Tu būsi visslavenākais dziedonis, kāds jebkad bijis. Pūlis noraus tava automobiļa riteņus, lai varētu nest tevi uz rokām.

— Bet man nav auto, — iebilda Dželsomīno.

— Tev būs desmit auto, tev visu gadu katru dienu būs jauns auto! Pateicies debesīm, ka tu esi sastapies ar maestro Do-mi-sol! Turpināsim. Dziedi nākošo dziesmiņu!

Dželsomīno jutas mazliet saviļņots. Pirmo reizi mūžā viņu slavēja par dziedāšanu. Godkārīgs viņš nebija, tomēr uzslava katram ir patīkama. Un tā viņš dziedāja otru dziesmiņu, bet tagad jau palaida balsi brīvāk — tikai drusciņ, vienu elpas vilcienu. Bet ar to pietika, lai sāktos pastardiena.

Kaimiņos izbira visas rūtis. Ļaudis pārbīlī saskrēja pie logiem.

— Zemestrīce! Palīgā, palīgā! Glābieties, kas var!

Griezīgi svilpdami, drāzās ugunsdzēsēju automobiļi. Ielas drīz vien piepildīja ļaužu straumes, kas plūda prom uz laukiem, nesot rokās aizmigušus bērnus un stumjot ratiņus ar iedzīvi.

Maestro Do-mi-sol sajūsmā lēca vai no ādas ārā.

— Grandiozi! Apbrīnojami! Neredzēti!

Atkal un atkal viņš skūpstīja Dželsomīno, skrēja pēc kaklauta, lai pasargātu viņa balsi no caurvēja, tad aicināja uz ēdamistabu un pacienāja viņu ar tik bagātīgām brokastīm, ka ar tām varētu paēdināt desmit bezdarbniekus.

Ēd, dēliņ, ēd, — viņš skubināja. — Paraugi šo vistiņu, tā nostiprina augšējās notis. Šī jēra ciskiņa ir sevišķi ieteicama, jo tā piedod samtainu nokrāsu zemajam notīm. Ēd! No šīs dienas tu esi mans viesis. Tev tiks ierādīta visskaistākā istaba visā mājā, un es likšu apsist sienas ar voiloku, lai tu varētu vingrināties dziedāšanā pēc patikas, nevienu netraucēdams.

Dželsomīno gan gribēja skriet apmierināt pārbiedētos pilsētas iedzīvotājus vai vismaz piezvanīt ugunsdzēsējiem, lai aiztaupītu viņiem liekās pūles. Bet maestro Do-mi-sol neļāva:

— Lai nu paliek, dēliņ. Tad tev būtu jāsamaksā par visiem saplēstajiem stikliem, un pašlaik tev nav ne plika graša. Nemaz nerunāsim par to, ka tādā gadījumā vajadzētu tevi nodot policijai un tu savu muzikālo karjeru beigtu cietumā.

— Un ja es arī teātrī kaut ko izpostīšu?

Do-mi-sol sāka smieties.

— Teātri pastāv tieši tāpēc, lai dziedoņi tur varētu dziedāt. Pret balsīm to sienas ir nodrošinātas, tie ir droši pat pret bumbām. Tu tagad ej gultā, bet es sagatavošu afišu un došu to tūlīt iespiest.

X

Dželsomīno dzied, Bet Do-mi-sol…

Pilsētas iedzīvotāji, no rīta pamodušies, visos ielu stūros ieraudzīja šādas afišas:

Šorīt (bet ne četrdesmit astoņos) vissliktākais tenors

DŽELSOMĪNO, PĒDĪGAIS SUNS,

ATGRIEZIES PĒC NOŽĒLOJAMAS IZGĀŠANĀS GALVENAJOS EIROPAS UN AMERIKAS TEĀTROS, NEDZIEDĀS PILSĒTAS TEĀTRĪ.

Pilsētas iedzīvotājus lūdz nenākt, ieejas biļetes necik nemaksā.

Afiša, protams, bija lasāma ačgārni, un visi pilsētas iedzīvotāji zināja, ka jāsaprot tieši otrādi, nekā bija rakstīts. «Izgāšanās» nozīmēja «panākumus», ar vārdu «nedziedās» bija teikts, ka Dželsomīno dziedās tieši četrdesmit astoņos, tas ir, divdesmit vienos.

Amerikas pieminēšana, patiesību sakot, Dželsomīno nemaz nebija pa prātam.

— Es taču nekad neesmu bijis Amerikā, — viņš protestēja.

— Tieši tāpēc, — atbildēja maestro Do-mi-sol. — Tie ir meli, tāpēc viss ir labākajā kārtībā. Ja tu būtu bijis Amerikā, vajadzētu rakstīt, ka tu esi bijis Āzijā. Tāds ir likums. Bet tu neprāto par likumiem, domā par dziedāšanu.

Šis rīts, kā mūsu lasītājiem jau zināms, bija diezgan satraucošs (jo uz karaļa pils fasādes ļaudis bija ieraudzījuši slaveno Klibiķīša vēstījumu). Pēcpusdienā visi atkal bija nomierinājušies, un jau agri pirms divdesmit vieniem teātrī, kā vēlāk tika rakstīts avīzē, «bija tukšs kā tuksnesī», kas nozīmēja, ka teātris bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai.

Lielais publikas pieplūdums izskaidrojams ar to, ka visi cerēja dabūt dzirdēt īstu dziedoni. Jāsaka gan, ka maestro Do-mi-sol, gādājot par teātra zāles piepildīšanu, pats izplatīja visādas sensacionālas baumas par Dželsomīno.

— Ņemiet līdzi vati ausu aizbāšanai, — pa visu pilsētu daudzināja Do-mi-sol aģenti. — Šis tenors ir drausmīgs, viņš jums sagādās elles mokas. Iedomājieties, ka desmit traki suņi visi reizē rej, pievienojiet tiem simtbalsīgu kaķu kori, kurā visiem simt kaķiem pielikta uguns pie astes, piejauciet vēl ugunsdzēsēju sirēnu un visu sakratiet, tad dabūsiet kaut ko līdzīgu Dželsomīno balsij.

— Tātad viņš ir briesmonis?

— Īsts briesmonis. Viņam vajadzētu dziedāt varžu dīķī, nevis teātrī. Pareizāk sakot, viņam vajadzētu dziedāt zem ūdens un nedrīkstētu ļaut celt galvu ārā, lai viņš tur noslāpst un noslīkst kā traks kaķis.

Šādas runas tika iztulkotas pretējā nozīmē tāpat kā viss cits, kas tika teikts Melu zemē. Tagad jūs sapratīsiet, kāpēc teātris, kā jau teicām, bija pārpildīts ļoti agri — pirms deviņiem.

Tieši deviņos svinīgi iesoļoja savā ložā Viņa Augstība Džakomone Pirmais ar oranždzelteno parūku galvā. Klātesošie piecēlās, paklanījās un atkal apsēdās, cenzdamies neskatīties uz parūku. Neviens neatļāvās nekādā veidā atgādināt rīta starpgadījumu, jo visi zināja, ka teātris ir spiegu pilns un ka tie ir vienmēr gatavi pierakstīt savos piezīmju blokos ļaužu sarunas. Do-mi-sol, kas uztraukts bija gaidījis valdnieka ierašanos un pa caurumiņu priekškarā skatījies uz parteru, deva zīmi Dželsomīno, lai sagatavojas, un pats kāpa lejā orķestrī. Viņš pamāja ar zizli, un atskanēja valsts himnas pirmās taktis:

Džakomone lai dzīvo, lai dzīvo!

Mati oranždzeltenie lai dzīvo…

Protams, neviens neatļāvās pat pasmaidīt. Vēlāk kāds apgalvoja, ka Džakomone tajā brīdī esot drusku piesarcis; tas gan nav lāgā ticams, jo Džakomone, lai izskatītos jaunāks, šajā vakarā bija pārklājis seju ar biezu pūdera kārtu.

Kad Dželsomīno iznāca uz skatuves, Do-mi-sol aģenti uzsāka svilpt un saukt:

— Nost ar Dželsomīno!

— Vācies prom, tu suns!

— Varde, atgriezies savā dīķī!

Dželsomīno šos un citus līdzīgus saucienus uzņēma ar lielu pacietību, noklepojās un gaidīja, kamēr iestāsies klusums. Tad viņš sāka dziedāt programmas pirmo dziesmu vismaigākaja balsī, kādā vien spēja, cieši sasprindzinātām lūpām, tāpēc no tālienes likās, ka viņš dzied ar aizvērtu muti. Tā bija viņa dzimtās puses dziesmiņa ar diezgan vienkāršiem un drusku dīvainiem vārdiem, bet Dželsomīno to dziedāja tik dziļi izjusti, ka drīz vien teātri sākās milzīga kabatas lakatiņu plivināšana, jo publika nespēja vien beigt slaucīt asaras. Dziesmiņa beidzās ar augstu noti, bet Dželsomīno balsi nemaz nepastiprināja, tieši otrādi, mēģināja to noklusināt. Tomēr viņam neizdevās aizkavēt veselu duci «tinkštankš»: galerijā saplīsa plāna stikla lampiņas. Šos sprādzienus gan apslāpēja briesmīgu svilpienu brāzma. Viss teātris auroja, kājās piecēlušies, visi kliedza, cik spēja:

— Vācies prom! Cirka klauns! Apklusti, lai tevis vairs nedzirdētu! Ej dziedi labak valzivīm!

Īsi sakot, ja drīkstētu sacīt patiesību, avīzēs būtu rakstīts: «Sajūsmai nebija robežu.»

Dželsomīno palocījās un sāka otru dziesmu. Šoreiz, jāatzīstas, viņš drusku bija aizrāvies. Dziesma viņam patika, un dziedāšana bija viņa vienīgā kaislība. Publika klausījās lielā pacilātībā: Dželsomīno aizmirsa savu parasto piesardzību un kādu augsto noti nodziedāja tik spēcīgi, ka vairāku kilometru attālumā par to sajūsminājās teātrī neiekļuvušie klausītāji.

Dželsomīno gaidīja aplausus, pareizāk sakot, jaunu svilpienu un lamu vārdu šalti, bet sagaidīja smieklu vētru, no kuras viņš pavisam apstulba. Likās, ka publika viņu ir pavisam aizmirsusi. Visi bija pagriezuši muguru un smiedamies skatījās vienā virzienā. Arī Dželsomīno pavērās uz to pusi, un atklājās skats, no kura viņam dzīslās

sastinga asinis, bet rīklē — balss. Augstā nots nebija saplēsusi lielās lustras pie griestiem virs partera, bet bija izdarījusi daudz lielāku nelaimi — no karaļa Džakomones galvas bija nopūsta slavenā oranždzeltenā parūka. Valdnieks nervozi bungoja ar pirkstiem pa ložas balustrādi un mēģināja aptvert, kāpēc sacēlusies tāda jautrība. Nabadziņš, viņš nekā nebija pamanījis, un neviens neuzdrošinājās viņam atklāt patiesību, jo visi pārāk labi atcerējās, kāds gals šorīt bija pienācis pārāk centīgajai galminieka mēlei.

Do-mi-sol, kas stāvēja ar muguru pret zāli un neko nevarēja redzēt, deva Dželsomīno zīmi sākt trešo dziesmu.

«Ja Džakomone ir izgāzies,» domāja Dželsomīno, «tad tas vēl nenozīmē, ka man ir jādara tāpat. Šoreiz es patiešām gribu labi nodziedāt.»

Un viņš dziedāja tik labi, ar tādu iedvesmu un tik plašu balsi, ka jau ar pirmo takti teātris sāka brukt kopā. Vispirms sašķīda lustras, kas uzkrita virsū tiem skatītājiem, kas laikus nebija paglābušies. Tad sagāzās vesela rinda ložu, tieši tās, kuru centrā atradās karaliskā, bet Džakomone, par laimi, jau bija atstājis teātri. Paskatījies spogulī, lai pārbaudītu, vai uz vaigiem nevajag atjaunot pūdera kārtu, viņš ar šausmām bija konstatējis, ka parūka aizlidojusi. Stāsta, ka tajā vakarā viņš licis nogriezt mēles visiem galminiekiem, kas bijuši teātrī, tāpēc ka tie nebija viņam darījuši zināmu nelaimīgo starpgadījumu.

Kamēr Dželsomīno dziedāja, publika drūzmējās pie izejas. Kad sabruka pēdējās ložu rindas un galerija, zālē bija palikuši tikai Dželsomīno un Do-mi-sol. Dželsomīno, acis aizvēris, turpināja dziedāt, pavisam aizmirsdams, ka atrodas teātrī, ka viņš ir Dželsomīno, sajuzdams tikai prieku par savu dziedāšanu. Do-mi-sol, kam acis diemžēl bija vaļā, plūca sev matus!

— Mans teātris pagalam! Esmu izputināts! Esmu izputināts!

Teātra laukumā pūlis šoreiz kliedza:

— Bravo! Bravo!

Tagad saucieni bija tādi, ka Džakomones policisti saskatījās un bubināja:

— Vai zini, viņi kliedz «bravo» tāpēc, ka viņš dzied labi, nevis tāpēc, ka dzied slikti.

Dželsomīno nobeidza dziesmu ar tādu balss pacēlumu, kas sagrieza otrādi teātra drupas un sacēla milzīgu putekļu mākoni. Tikai tad viņš atskārta, kādu postu bija nodarījis, un ieraudzīja Do-mi-sol, kas, draudīgi vicinādams diriģenta zizli, centās tikt pāri drupu kaudzēm un nokļūt pie viņa.

«Mana dziedoņa karjera pagalam,» Dželsomīno bezcerīgi domāja. «Vismaz jāmēģina glābt ādu.»

Caur kādu plaisu teātra sienā viņš izgāja uz laukuma un, paslēpis seju rokās, pievienojās ļaužu plūsmai, līdz nokļuva kādā tukšā ielā. Tad sāka skriet un skrēja tā, ka tikko kājas neaizlūza.

Tomēr Do-mi-sol, kas nebija izlaidis viņu no acīm, sekoja, kliegdams:

— Apstājies, nelaimīgais! Samaksā par manu teātri!

Dželsomīno metās ap stūri pirmajā šķērsieliņā, iespruka tuvākajās durvīs, bez elpas uzdrāzās augšā pa kāpnēm līdz pašiem bēniņiem, atgrūda vaļā durvis un… te, lūk, viņš ir Bananito darbnīcā — tajā pašā brīdī, kad Klibiķītis ielēca tur no palodzes.

XI

Gleznotāja patiesība Visas lietas atdzīvina.

Bananito bija palicis stāvam ar vaļēju muti un klausījās, kā Dželsomīno un Klibiķītis stāsta viens otram savus piedzīvojumus. Nazi vēl arvien viņš turēja rokā, bet tagad vairs neatcerējās, kāpēc bija to paķēris.

— Ko jūs gribējāt ar nazi darīt? — Klibiķītis neuzticīgi apjautājās.

— Es pats sev jautāju to pašu, — atbildēja Bananito. Tomēr pietika vienreiz aplaist acis apkārt, lai sāktos atkal visdrūmākā bezcerība: viņa gleznas bija vēl turpat, tikpat neglītas kā šī stāsta devītajā nodaļā.

— Kā redzu, jūs esat gleznotājs, — ar cieņu sacīja Dželsomīno, kurš vēl nebija paguvis izdarīt šo atklājumu.

— Tā es biju domājis, — skumīgi čukstēja Bananito. — Es biju domājis, ka esmu gleznotājs. Tomēr būs labāk, ja mainīšu profesiju. Izvēlēšos sev tādu amatu, kur pēc iespējas mazāk darīšanu ar krāsām. Kļūšu, piemēram, par kapraci, tad viss būs tikai melns.

— Arī kapsētā ir puķes, — piebilda Dželsomīno. — Zemes virsū nav nekā tik melna, kas būtu īsti melns un tikai melns.

— Ogle, — ieminējās Klibiķītis.

— Pieliec uguni, tā kļūst sarkana, balta, zila.

— Melna tinte ir melna — un vairāk nekas.

— Bet ar melnu tinti var rakstīt raibus un priecīgus stāstus.

— Padodos, — sacīja Klibiķītis, — labi vismaz, ka nesaderēju uz savu ķepu. Tad man būtu palikušas tikai divas.

Dželsomīno, staigādams pa istabiņu, apstājās pie kāda cilvēka attēla ar trim deguniem, par ko brīnījās arī Klibiķītis.

— Kas tas tāds? — viņš jautāja.

— Ievērojams galminieks.

— Laimīgs cilvēks! Ar trim deguniem visas smaržas saožamas trīskārt stiprāk.

— Tas ir garš stāsts. Pasūtot portretu, viņš lika man uzgleznot trīs degunus. Mēs ilgi strīdējāmies: es gribēju zīmēt tikai vienu degunu, vēlāk mēģināju viņu pārliecināt, ka pietiks ar diviem. Bet nekā nepanācu. Vai nu trīs, vai portrets nav vajadzīgs! Jus redzat, kas iznaca? Bērnu biedēklis! Ja bērni niķojas, tad par sodu var likt skatīties uz šo portretu.

— Vai tas arī ir galma zirgs? — jautāja Dželsomīno.

— Zirgs? Vai tad jūs neredzat, ka tā ir govs?

Dželsomīno pakasīja aiz auss.

— Var jau būt, ka govs, bet man gan tas izskatās pēc zirga. Vai, pareizāk sakot, tas būtu zirgs, ja viņam būtu četras kājas, bet šim ir trīspadsmit. Trīspadsmit kāju pietiek trim zirgiem, un vēl viena paliek pāri.

— Bet govīm ir trīspadsmit kājas, — protestēja Bananito. Tā māca bērniem skolā.

Dželsomīno ar Klibiķīti nopūzdamies saskatījās un viens otra acīs izlasīja vienu un to pašu domu: «Ja viņš būtu melīgs kaķis, mēs to iemācītu ņaudēt. Bet ko mēs varam iemācīt šim nabaga cilvēciņam?»

— Manuprāt, — sacīja Dželsomīno, — glezna kļūtu daudz skaistāka, ja samazinātu kāju skaitu.

— Kas jums nāk prātā! Visi par mani smiesies, un kritiķi ieteiks mani ievietot vājprātīgo namā. Tagad es atceros, ko biju nodomājis darīt ar nazi: gribēju sagriezt savas gleznas gabalu gabalos. To es tūlīt izdarīšu.

Paķēris nazi, Bananito draudīgi tuvojas gleznai, uz kuras neaprakstāmā juceklī bija sazīmētas trīspadsmit zirga kājas, kas saucās par govs kājām. Roka jau bija pacelta pirmajam cirtienam, kad pēkšņi viņš it kā pārdomāja.

— Daudzu mēnešu darbs, — viņš nopūtās. — Cik sāpīgi, ja tas jāizposta pašam ar savām rokām!

— Brīnišķīgi vārdi, — teica Klibiķītis. — Kad man būs sava piezīmju grāmatiņa, es tos pierakstīšu, lai iegaumētu. Bet, iekams jūs sagriežat gleznu gabalos, varētu taču izmēģināt Dželsomīno padomu.

— Tiešām! — Bananito iesaucās. — Ar to es neko nezaudēšu! Sagriezt vienmēr vēl pagūšu!

Veiklām kustībām viņš kasīja krāsu nost, kamēr no trīspadsmit kājām nokasīja piecas.

— Man liekas, ka tā jau ir glītāk, — uzmundrināja Dželsomīno.

— Trīspadsmit mīnus pieci ir astoņi, noteica Klibiķītis. — Ja gleznā būtu attēloti divi zirgi, tad izskatītos pavisam labi. Atvainojiet, gribēju sacīt divas govis.

— Kas ir, vai nokasīt vēl kādu? — ievaicājās Bananito. Atbildes nesagaidījis, viņš nokasīja vēl divas kājas.

— Dedzīgi… dedzīgi… — Klibiķītis skatīdamies piezīmēja. — Nupat jau būs labi.

— Kā izskatās?

— Atstājiet tikai četras. Redzēsim, kas tad notiks.

Kad kāju skaits bija samazinājies līdz četrām, notika tas, ka atskanēja priecīgs zviedziens, no gleznas nolēca zirgs un sāka dipināt pa mazo istabiņu.

— Ak, cik jauki! Ak, cik jauki! Jūtos jau daudz labāk. Tur man bija pārāk šauri.

Nostājies pie sienas spogulīša, zirgs vērīgi sevi aplūkoja, tad apmierināti nozviedzās:

— Cik skaists zirgs! Es tiešām esmu skaists zirgs! Kungi, nemaz nezinu, kā jums pateikties. Ja kādreiz nokļūsiet mūspusē, es jūs pamatīgi izvizināšu.

— Kādā pusē? Eē, pagaidi, pagaidi! — sauca Bananito.

Bet zirgs jau rikšoja pa kāpnēm lejā, vēl atskanēja viņa pakavu klaudzieni, un drīz vien mūsu draugi pa logu varēja noskatīties, kā staltais dzīvnieks šķērso ielu un dodas prom uz laukiem.

Bananito aiz uztraukuma bija pavisam nosvīdis.

— Galu galā, — viņš, elpu atguvis, sacīja, — tas tiešām bija zirgs. Ja viņš pats to teica, tad vajadzētu viņam ticēt. Bet skolā taču mums mācīja burtu «g», rādot uz viņa attēlu: g… govs!

— Uz priekšu, uz priekšu, — ņurrāja Klibiķītis, kad sajūsma bija sasniegusi visaugstako pakāpi. — Pāriesim pie nākamās gleznas.

Bananito piegāja pie kamieļa ar pārlieku daudziem kupriem, kas atgādināja tuksneša smilšu sanesumus. Kasīja, kasīja, kamēr palika tikai divi kupri.

— Glezna kļūst skaista, — mākslinieks čukstēja, drudžaini strādādams. — Tā kļūst tikpat skaista kā šī. Vai jūs domājat, ka beidzot arī kamielis atdzīvosies?

— Protams, ja viņš būs pietiekami skaists, — atbildēja Dželsomīno.

Nekas tomēr nenotika: kamielis palika uz audekla nekustīgs un vienaldzīgs, it kā viņam gar visu to nebūtu nekādas daļas.

— Astes! — pēkšņi iekliedzās Klibiķītis. — Veselas trīs astes! To pietiktu visai kamieļu ģimenei.

Kad bija pazudušas arī liekās astes, kamielis svinīgi nokāpa no audekla, atviegloti nopūtās un ar pateicīgu skatienu palūkojās uz Klibiķīti.

— Cik labi, ka tu pamanīji liekās astes. Daudz netrūka, ka man uz mūžīgiem laikiem vajadzētu palikt šinī jumta istabiņā. Vai jūs nezināt, kur te tuvumā ir tuksneši?

— Viens ir pašā centrā, — stāstīja Bananito. — Tas ir pilsētas tuksnesis, bet pašlaik slēgts.

— Viņš grib sacīt, ka tas ir pilsētas dārzs, — Klibiķītis paskaidroja kamielim. — Īsti tuksneši ir sastopami tikai divu vai trīs tūkstošu kilometru attālumā. Labāk būtu, ja tu nerādītos policistiem acīs, citādi nokļūsi zooloģiskajā dārzā.

Arī kamielis pirms promiešanas paskatījās spogulī un atzina sevi par skaistu. Drīz arī viņš sīkiem solīšiem pargāja pāri ielai. Kāds naktssargs, viņu ieraudzījis, neticēja pats savam acīm un sāka sevi knaibīt, lai pamostos.

— Kā redzams, es kļūstu vecs, — viņš nosprieda, kad kamielis bija pazudis no viņa redzesloka. — Pat darba laikā es aizmiegu un sapņoju, ka atrodos Āfrikā. Jābūt uzmanīgākam, citādi mani atlaidīs no darba.

Ne nāves briesmas, ne anonīma vēstule tagad nespētu aizkavēt Bananito. Viņš lēkāja no vienas gleznas pie otras, rīkojās ar nazi un sajūsmināts klaigāja:

— Tā tik ir ķirurģija: desmit minūšu laikā esmu veicis vairāk operāciju, nekā profesori slimnīcās desmit dienu laikā!

No meliem atbrīvotās gleznas kļuva skaistas. Kļūdamas skaistas, tās kļuva patiesas un dzīvas. Suņi, aitas, kazas lēca no audekla zemē un devās pasaulē meklēt laimi vai tikai peles, ja tie bija kaķi.

Bananito sagrieza gabalos tikai vienu gleznu — to, kurā attēlots augstmanis, kas gribēja trīs degunus. Patiešām bija bīstami samazināt degunu skaitu galminiekam, jo tad viņš varētu nokāpt no audekla un pārmācīt gleznotāju par rīkojuma neieverošanu. Dželsomīno palīdzēja pārvērst gleznu par lupatu kaudzi.

Klibiķītis pa to laiku ložņāja pa istabu, it ka kaut ko meklēdams, un pēc viņa neapmierinātā izskata skaidri bija redzams, ka viņš nevar atrast to, ko meklē.

— Zirgi, kamieļi, galminieki, — viņš ņurdēja, — bet nevienas siera miziņas. Pat peles nerādās šai istabai ne tuvumā — nabadzības smaka nevienam nepatīk. Bads biedē vairāk nekā inde.

Rakņādamies kādā tukšā kaktā, Klibiķītis atrada nelielu, putekļiem pārklātu glezniņu, kuras aizmugurē bija apmeties uz dzīvi simtkājis. Tas iztraucēts aizmuka prom uz visām simt kājām. Glezniņā bija attēlots kaut kas tāds, kur ar lielu piepūli varētu saskatīt klātu galdu. Uz kāda šķīvja, piemēram, atradās mīklains cepetis, ko varētu uzskatīt par vistu, ja tam būtu tikai divi stilbi. Tagad tas vairāk izskatījās pēc simtkāja radinieka.

«Lūk, glezna, ko es labprāt redzētu kļūstam par īstenību. Vista ar divdesmit stilbiem — kāda laime ģimenei, viesnīcas saimniekam vai izsalkušam kaķim. Vajadzēs liekos stilbus aizvākt prom, bet arī tad vēl pietiks, ko trim uzkost.»

Viņš aiznesa gleznu Bananito un lūdza laist darbā nazi.

— Bet vista ir cepta, — Bananito iebilda, — viņa nekad nevar kļūt dzīva.

— Mums vajadzīga cepta vista, nevis dzīva, — atbildēja Klibiķītis. Pret šādu apsvērumu gleznotajam vairs nebija ko iebilst, turklāt viņš atcerejās, ka nebijis ēdis kopš vakarvakara.

Vista nekļuva dzīva, tomēr iznāca no gleznas — kūpoša un smaržīga, it kā tikko būtu izvilkta no cepeškrāsns.

— Tu neapšaubāmi gūsi panākumus gleznotāja darbā, — sacīja Klibiķītis, iecirzdams zobus vistas spārnā (abus stilbiņus viņš bija atstājis Dželsomīno un Bananito), — bet pavārs tu esi vienkārši nepārspējams.

— Derētu mazliet vīna, — pēc brītiņa teica Dželsomīno. — Bet pašlaik visas vīna tirgotavas būs slēgtas; arī no atvērtām mums būtu maz labuma, jo nav ne plika graša pie dvēseles.

Klibiķītim kaut kas iešāvās prātā. Viņš sacīja Bananito:

— Kāpēc tu nevarētu aši uzzīmēt vīna pudelīti?

— Pamēģināšu, — atbildēja gleznotājs, kas no sajūsmas nezināja, kur dēties.

Viņš uzzīmēja pudeli «Kianti» vīna, kas sāka skaisti dzirkstīt, tiklīdz tam pieskārās ota ar krāsu. Ja Dželsomīno laikā nebūtu satvēris pudeles kaklu, vīns izlītu uz grīdas.

Trīs draugi sadzēra par glezniecību, par dziesmu un par kaķiem. Pēc pēdējā tosta Klibiķītis noskuma. Nebija tik viegli viņu pielūgt, lai izklāsta, kas nospiež viņa sirdi.

— Galu galā, — Klibiķītis sāka ņurdēt, — es esmu neīsts kaķis, līdzīgs tiem, kādi pirms pusstundas bija gleznās. Man ir tikai trīs kājas, un es nevienam nevaru sacīt, ka ceturto esmu pazaudējis karā vai pakļustot zem tramvaja, jo tie būtu meli. Ja nu varbūt Bananito…

Ar to pietika. Gleznotājs jau tvēra pēc otas un dažos mirkļos uzzīmēja kaķa ķepu, kas patiktu pat Runcim zābakos. Vislabākais bija tas, ka ķepa tūlīt pieauga Klibiķītim īstajā vietā. Kaķēns saka staigāt uz visām četrām kājām, sākumā drusku bailīgi, vēlāk arvien drošāk.

— Ai, cik jauki! — viņš ņaudēja. — Es jūtos kā no jauna piedzimis, — man pat gribētos mainīt vārdu.

— Kāds es muļķis! — iesaucās Bananito, sizdams sev pa pieri. — Es tev uzzīmēju kāju ar eļļas krasām, bet pārējās ir ar krītu zīmētas.

Tas nekas, — mierināja Klibiķītis, — būs laba tāda pati. Lai tik pamēģina kāds to aiztikt! Paturēšu arī savu veco vārdu. Ja nopietni padomā, tad man tas ļoti piestāv — uz sienām rakstot, taču labā priekškāja ir kļuvusi vismaz par puscentimetru īsāka.

Šajā vakarā Bananito gribēja, lai Dželsomīno katrā ziņā guļ viņa gultā, viņš pats nogulās zemē uz vecu audeklu kaudzes. Klibiķītis ierīkojās Bananito mēteļa kabatā, kurš karājās pie durvīm, un sapņi viņam rādījās cits par citu skaistāki.

XII

Bēdu vēsti izlasot, Klibiķītis sērīgs top.

Bananito izgāja no mājas agri, apbruņojies ar otām, audekliem un sajūsmu, gatavs visiem parādīt, ko viņš spēj. Dželsomīno vēl gulēja, bet Klibiķītis kādu gabaliņu pavadīja gleznotāju un deva viņam labus padomus: Uzglezno puķes un pārdod! Tu noteikti pārnāksi mājās ar krietnu žūksni viltotas naudas, bez kuras šai savādajā zemē nevar iztikt. Uzzīmē tādas puķes, kas pašlaik nezied, jo pārējās var nopirkt dārzniecībās. Paturi prātā vēl vienu padomu: nezīmē peles, citādi pārbiedēsi sievietes. To es saku tavā labā, jo man pašam tas būtu ļoti izdevīgi.

Atvadījies no Bananito, Klibiķītis nopirka avīzi, jo domāja, ka Dželsomīno droši vien gribēs zināt, ko saka prese par viņa koncertu. Avīzes nosaukums bija «Vistīrākie Meli», un, protams, tās saturā bija vai nu tīri meli, vai arī patiesas ziņas, tikai ačgārni izklāstītas.

Bija, piemēram, kāds raksts ar nosaukumu «Skrējēja Persiketi lielā uzvara». Teksts bija šāds: «Slavenais čempions skriešanā maisos Flāvijs Persiketi vakar uzvarēja, skrienot desmito etapu krosā visapkārt Karaļvalstij, un par divdesmit minūtēm pārspēja Romolo Baroni, kas pienāca pie finiša kā otrais, un Pjero Klementini, kas ieguva trešo vietu. Grupā, kas sasniedza mērķi vienu stundu pēc uzvarētāja, uz priekšu izrāvās Paskvalino Balsimelli.»

«Kas tur sevišķs?» sacīs lasītājs. Skriešana maisos ir tāds pats sacīkšu veids kā visi citi, vēl interesantāks nekā auto vai motosacīkstes. Tas tiesa, bet «Vistīrāko Melu» lasītāji zināja, ka nekādas sacīkstes nav notikušas, ka Flāvijs Persiketi, Romolo Baroni, Pjero Klementini, Paskvalino Balsimelli un «grupa» nekad nav bāzuši kājas maisā un nav pat sapņojuši par izraušanos uz priekšu pirms finiša.

Parasti notika tā. Katru gadu laikraksta redakcija organizēja skriešanas sacīkstes maisos, kurās neviens nepiedalījās. Daži godkārīgi pilsoņi, kam gribējās redzēt savu vārdu avīzēs, maksāja par piedalīšanos sacīkstēs un katru dienu ziedoja zināmu summu, lai uzvarētu distancē. Kas visvairāk maksāja, to pasludināja par uzvarētāju un sniedza viņa varoņdarbu aprakstus, kuros neskopojās ar skaļiem vārdiem un dēvēja viņu par «varoni», «augstākās klases skrējēju» un tā tālāk. Sacīkšu uzvarētāju vietu kārtību nosacīja iemaksāto summu lielums. Ja maksātāji iedomājās paskopoties, laikraksta redakcija atriebās, rakstot, ka grupa ceļā snaudusi, ka augstākās klases un ierindas skrējēji slinkojuši, ka bijis skandāls un ka čempioniem, kā Persiketi vai Baroni, vajadzēs nākamajā distancē piespiesties, ja viņi negrib zaudēt publikas labvēlību.

Persiketi bija saldumu fabrikants, un viņa vārda parādīšanās laikrakstos labi noderēja saldo pīrādziņu reklamēšanai; būdams ļoti bagāts, viņš gandrīz vienmēr nokļuva pie mērķa pirmais, «kur viņu skūpstīja un nesa uz rokām», bet naktī sporta entuziasti dziedāja serenādes pie viņa logiem. Vismaz tā rakstīja avīze, lai gan sporta entuziasti, kā jūs paši nojaušat, neprata spēlēt pat ne uz bungām un mierīgi krāca savās gultās.

Tajā pašā lappusē Klibiķītis izlasīja otru virsrakstu: «Kornēlija ielā nelaime nenotika. Piecas personas nav nositušās, pārējām desmit nav ne mazāko ievainojumu.»

Teksts bija šāds: «Vakar Kornēlija ielas desmitajā kilometrā divi automobiļi, kas ar lielu ātrumu brauca pretējos virzienos, nav saskrējušies. Nenotikušajā sadursmē piecas personas nezaudēja dzīvību (seko vārdi). Pārējās desmit personas nav ievainotas, un tāpēc nevajadzēja tās nogādāt slimnīcā (seko viņu vārdi).»

Tā diemžēl nebija nepatiesa, bet gan ačgārna ziņa, kurā pilnīgi pareizi izstāstīts tieši pretējais tam, kas īstenībā noticis.

Arī par Dželsomīno koncertu bija stāstīts tādā veidā. Rakstā, piemēram, sacīts, ka «slavenais tenors klusēja no koncerta pirmās līdz pēdējai minūtei». Laikraksts publicēja arī teātra drupu fotouzņēmumu ar parakstu — «Kā lasītājs redz ar savām ausīm, nav noticis itin nekas».

Dželsomīno un Klibiķītis kādu laiciņu uzjautrinājās, lasīdami «Vistīrākos Melus». Netrūka arī literārās lappuses, kurā bija iespiests šāds dzejolis:

Pavārs saka ķirzakai,

Ka tā īsti nezinot,

Kāds ir prieks, ja nogaršo

Akmeņus, kas ceļmalā.

Vēlāk jāņem slotaskāts,

Ar ko zobus izbakstīt!

— Nav teikts, ko atbildējusi ķirzaka, — piezīmēja Klibiķītis.

— To es varu iedomāties. Droši vien viņas smiekli bija dzirdami no Apenīniem līdz Andu kalniem.

Pēdējā lappusē pēdējās slejas beigās bija īss ziņojums ar vienkāršu virsrakstu — «Atsaukums». Dželsomīno lasīja:

«Pavisam kategoriski tiek atsaukta ziņa, ka šonakt trijos Akas ielā policija arestējusi kundzi krustmāti Kukurūzvālīti un viņas radinieci Romoletu. Protams, šīs abas personas ap pieciem nav ievietotas vājprātīgo namā, ka daži apgalvo. Paraksts: Policijas priekšnieks.»

— Melu priekšnieks, iesaucās Klibiķītis. — Tas nozīmē, ka viņas, nabadzītes, tiešām atrodas trakonama krātiņā. Es nojaušu, ka tas noticis manas vainas dēļ.

— Skaties, — viņu pārtrauca Dželsomīno, — palasi te! Otrs atsaukums.

Tas attiecās tieši uz Dželsomīno un skanēja tā:

«Ir absolūti nepatiesi, ka policija meklē slaveno tenoru Dželsomīno. Nav nekādas vajadzības to darīt, jo viņam nav jāatbild par zaudējumiem, kurus viņš nav nodarījis Pilsētas teātrim. Tāpēc ikviens, kas zina, kur slēpjas Dželsomīno, lai nenāk to paziņot policijai, jo tiks stingri sodīts.»

Stāvoklis kļūst sarežģītāks, — piezīmēja Klibiķītis. — Tu labāk nekusties no mājas ārā. Es iešu apklausīšos, kas jauns.

Dželsomīno gan lāga negribēja sēdēt, neko nedarīdams, un gaidīt, bet jūs taču paši saprotat, ka Klibiķītim bija taisnība. Tāpēc Dželsomīno ļāva, lai Klibiķītis iet, un pats atlaidās gultā, apņemdamies pacietīgi pavadīt šo dienu bezdarbībā.

XIII

Melu zemē jāmelo, Ja neproti, tad jāslimo.

Mēs atstājām krustmāti Kukurūzvālīti stāvam durvīs un klausāmies kaķīšu pirmos ņaudienus. Viņa bija tik laimīga, cik laimīgs varētu būt tikai mūzikas vēsturnieks, kuram laimējies atrast neizdotu Bethovena simfoniju, kas ilgus gadus nogulējusi kādā atvilktnē.

Romoletu mēs atstājām ceļā uz mājām pēc tam, kad viņa bija parādījusi Klibiķītim, kā nokļūt Bananito jumta istabiņā. Drīz abas radinieces mierīgi gulēja, nenojauzdamas, ka Kalimera vēstule jau iedarbinājusi policijas mašīnu. Trijos naktī dažas šīs mašīnas daļas žandarmu grupas izskatā bez garām runām ielauzās viņu mājā, lika vecajai kundzei ar meiteni steidzīgi apģērbties un aizveda abas uz cietumu.

Žandarmu priekšnieks, nodevis arestantes cietuma priekšniekam, gribēja iet atpakaļ un likties gulēt, bet to viņš bija izplānojis, neņemdams vēra sava kolēģa sīkumainību.

— Ko šīs personas izdarījušas?

— Vecā mācīja suņus ņaudēt, meitene raksta uz sienām. Bīstamas noziedznieces. Tavā vietā es viņas iebāztu pagrabā un pastiprinātu apsardzi.

— Tā ir mana darīšana, — atcirta cietuma priekšnieks. — Tagad paklausīsimies, ko viņas saka.

Krustmāti Kukurūzvālīti pratināja pirmo. Apcietināšana nebija viņu izbiedējusi. Nekas nevarēja aptumšot viņas laimi un prieku par to, ka septiņi mīļie kaķīši beidzot atguvuši savu īsto balsi. Tāpēc viņa ļoti mierīgi atbildēja uz visiem jautājumiem.

— Ne, tie nebija suņi. Tie bija kaķi.

— Ziņojumā teikts, ka suņi.

— Nē, kaķi. Tādi, kas ķer peles.

— Tieši suņi taču ķer peles.

— Nē, kungs, peles ķer kaķi. Naud arī kaķi. Manējie rēja tāpat kā visi citi pilsētas kaķi. Bet šonakt, par laimi, viņi pirmo reizi saka ņaudēt.

— Šī dāma ir traka, — sacīja cietuma priekšnieks. — Viņai vieta ir vājprātīgo namā. Tātad — ko jūs, kundze, mums te stāstāt?

— Patiesību, tikai patiesību.

— A, tagad lieta pavisam skaidra, — iesaucās cietuma priekšnieks. — Šī sieviete jāieģērbj trako kreklā. Es nevaru viņu pieņemt: cietums paredzēts normāliem cilvēkiem. Trakie jāved uz vājprātīgo namu.

Kaut arī žandarmu priekšnieks, redzēdams, kā izkūp viņa cerības uz jauku izgulēšanos, izmisīgi protestēja, cietuma priekšnieks nodeva viņam atpakaļ krustmāti Kukurūzvālīti ar visiem viņas papīriem. Tad viņš pratināja Romoletu.

— Vai tu rakstīji uz sienām?

— Tā ir tīra patiesība.

— Dzirdējāt? — iesaucās cietuma priekšnieks. — Arī šī ir traka. Uz vājprātīgo namu! Ņemiet līdzi arī meiteni un lieciet mani mierā! Man nav laika noņemties ar trakiem.

Policijas priekšnieks, zils aiz dusmām, iesēdināja abas arestantes atpakaļ mašīnā un aizveda uz vājprātīgo namu, kur tās nekavējoties pieņēma un ieslēdza milzīgā kamera kopā ar citiem trakajiem, kas bija uzdrošinājušies sacīt patiesību.

Tomēr šīs nakts notikumi ar to vēl nebeidzās. Kad policijas priekšnieks beidzot atgriezās savā kabinetā… kas viņu tur gaidīja? Kalimers Vekselis ar cepuri rokā un riebīgu smaidu uz lūpām.

— Kas jums vajadzīgs?

— Jūsu Ekselence, — čukstēja Kalimers, klanīdamies un vēl vairāk smaidīdams. — Es ierados pēc simttūkstoš viltotajiem dālderiem. Atalgojums pienākas man, jo tas ir mans nopelns, ka valdnieka ienaidnieki apcietināti.

— Tātad jūs esat vēstules rakstītājs, — domīgi teica policijas priekšnieks. — Bet vai viss, ko jūs rakstījāt, ir patiesība?

— Jūsu Ekselence, — Kalimers iekliedzās, — tā ir tīra patiesība, to es varu apzvērēt!

— Ak tā! — savukārt iesaucās policijas priekšnieks ar ļaunu smaidiņu. — Lūk, cilvēks, kas apgalvo, ka esot sacījis patiesību. Mans draugs, es jau nopratu, ka jūs esat prātā jucis, un jūs pats man to apliecinājāt. Uz vājprātīgo namu! Ejam!

— Apžēlojieties, Ekselence, — Kalimers brēca, mezdams cepuri zemē un izmisumā mīdīdams to kājām. — Jūs taču nedarīsiet man tādu netaisnību! Esmu melu draugs, tā arī parakstījos vēstulē.

— Bet vai tas ir tiesa, ka jūs esat melu draugs?

— Tas tiesa! Tā ir patiesība! Es to apzvēru!

— Jūs atkal iekritāt, policijas priekšnieks triumfēja, — Divas reizes jūs man apzvērējāt, ka esot sacījis patiesību. Taisieties tik prom, te nav ko gudrot! trakonamā jums pietiks laika, varēsiet nomierināties. Tagad jūs esat trakojošs vājprātīgais un atstāt jūs brīvībā nozīmētu apdraudēt sabiedrisko kārtību.

— Jūs gribat piesavināties manu atalgojumu! — bļāva Kalimers, spārdīdamies žandarmu rokās.

— Dzirdējāt? Viņam uznākusi lēkme. Uzvelciet tam spaidu kreklu un aizbāziet muti! Kas attiecas uz atalgojumu, varu apgalvot, ka viņš nedabūs ne graša, kamēr man būs pietiekami daudz kabatu, kur šo naudu glabāt.

Tā nokļuva vājprātīgo namā arī Kalimers, kur viņu vienu pašu ieslēdza kamerā, kurai bija skaņas izolācija.

Tagad policijas priekšnieks gribēja iet gulēt, bet no otra pilsētas gala sāka nākt trauksmes signāli:

— Hallo, policija? Te apkārtnē ir kāds suns, kas ņaud. Droši vien traks. Atsūtiet kādu.

— Hallo, policija? Kur palikuši suņu ķērāji? Pie manām durvīm atrodas kāds suns, kas ņaud jau veselu pusstundu. Ja tā turpināsies līdz rītam, neviens nevarēs iziet uz ielas aiz bailēm, ka nesakož.

Žandarmu priekšnieks pavēlēja tūlīt sasaukt visus suņu ķērājus, sadalīja tos patruļās, ko pastiprināja ar izlases žandarmiem, un izsūtīja pa visu pilsētu meklēt «suņus, kas ņaud» vai, kā lasītājs pats sapratīs, septiņus krustmātes Kukurūzvālītes mincīšus.

Vismazāko kaķēnu notvēra jau pēc pusstundas. Aizrāvies ar ņaudēšanu, viņš nemaz nepamanīja, ka ir ielenkts. Redzot sev visapkārt tik daudz ļaužu, mazulis nodomāja, ka tie ieradušies viņu apsveikt, un sāka ņaudēt vēl sirsnīgāk. Viens no suņu ķērājiem tuvojās kaķēnam ar draudzīgu sejas izteiksmi, dažas reizes noglāstīja muguru, tad sagrāba aiz skausta un iebāza maisā.

Nākamo no septiņiem saņēma tajā brīdī, kad viņš, uzrāpies kādā piemineklī uz zirga segliem, teica runu nelielam bariņam kaķu, mēģinādams tos pierunāt, lai ņaud. Kaķi klausījās ar drūmu ironiju un vēlāk apsveica viņa sagūstīšanu ar briesmīgiem rējieniem. Trešo saķēra tāpēc, ka viņš strīdējās ar kādu suni.

— Muļķi, kāpēc tu ņaudi? — kaķis vaicāja.

— Atvainojiet, ko tad man vajadzētu darīt? Esmu kaķis, tāpēc ņaudu, — atbildēja suns.

— Tu divkaršais muļķi, vai tad neesi nekad paskatījies spogulī? Tu esi suns, un tev jārej! Es esmu kaķis, un man pieklājas ņaudēt. Paklausies — ņau, ņau, ņaaau!

Galu galā viņi sastrīdējās, un suņu ķērāji bez kādām ceremonijām sagrāba abus. Taču suni vēlāk atlaida, jo viņam bija tiesības ņaudēt.

Saķēra arī ceturto, piekto un sesto.

— Vēl trūkst tikai viena, — suņu ķērāji un policisti cits citu mierināja, cenzdamies pārvarēt nogurumu.

Kas bija par pārsteigumu, kad pēc vairāku stundu ilgas meklēšanas viņi atrada nevis vienu, bet divus ņaudošus kaķus!

— Viņi ir pavairojušies, — noteica kāds policists.

— Ņaudēšana laikam ir lipīga, — piebalsoja suņu ķērājs.

Viens no abiem kaķiem bija krustmātes Kukurūzvālītes saimes septītais loceklis, bet otrs musu paziņa Fido, ar kuru sastapāmies kādā no iepriekšējām nodaļām. Pec ilgākām pārdomām viņš bija nācis pie atziņas, ka Klibiķīša padoms ņaudēt nebija zemē metams. Pietika ar vienu pašu mēģinājumu ieņaudēties, un viņš vairs nespēja riet, pat tad ja gribētu to darīt.

Fido ļāva sevi saņemt ciet bez pretošanās. Septītais, kas bija visveicīgākais, veikli uzrāpās kokā un kādu laiciņu tur uzjautrinājās, kaitinādams savus gūstītājus un ņaudēdams visskaistākās ārijas, kādas vien sastopamas kaķu repertuārā.

Noskatīties neparasto izrādi salasījās liels ļaužu pūlis, kas, kā jau parasts, sadalījās divās nometnēs. Bija prātīgie, kas skubināja policistus rīkoties un ātrāk izbeigt šo jandāliņu. Bija arī jokupēteri, varbūt ne tikai jokupēteri, kas juta līdzi kaķim un uzmudināja viņu, piebalsodami:

— Ņau! Ņau!

Liels bars kaķu sirdīgi rēja uz savu radinieku pa daļai aiz skaudības, pa daļai aiz dusmām. Laiku pa laikam kādam pielipa vēlēšanās ņaudēt — suņu ķērāji to tūlīt sagrāba ciet un iebāza maisā.

Vajadzēja atsaukt ugunsdzēsējus un aizdedzināt koku, lai beidzot nodzītu zemē neatlaidīgo ņaudētāju. Tā ļaudis dabūja redzēt arī mazu ugunsgrēku un varēja iet mājās ļoti apmierināti.

Kopsavilkumā izrādījās, ka pavisam ir divdesmit ņaudošu kaķu; tos visus aizveda uz vājprātīgo namu, jo viņi bija sacījuši patiesību, tātad tiem vajadzēja būt trakiem. Vājprātīgo nama direktors nezināja, kur lai kaķus liek. Domāja, domāja, kamēr pavēlēja viņus novietot tieši Kalimera Vekseļa kamerā. Varat iedomāties, cik patīkama bija spiegam šī sabiedrība, kas atgādināja viņa nelaimes cēloni! Pēc divām stundām viņš patiešām sajuka prātā, sāka ņaudēt un ņurrāt. Kalimers iedomājās, ķa viņš ir kaķis, un, kad kāda neapdomīga pele parādījās istabas vidū, viņš tūlīt klupa tai virsū. Pele pameta asti Kalimera mutē un pati iespruka savā alā.

Savācis šīs ziņas, Klibiķītis devas mājās pastāstīt jaunumus Dželsomīno un pēkšņi izdzirda sava drauga balsi — atskanēja viena no viņa dzimtenes dziesmiņām, kas sagādajušas tik daudz raižu.

«Šoreiz es varu derēt uz visām četrām ķepām, jauno ieskaitot, ka Dželsomīno ir aizmidzis un sapņo,» domāja Klibiķītis. «Ja es nepasteigšos, policisti ieradīsies pirmie.»

Mājas priekšā klausījās liels pūlis. Neviens nekustejās, neviens nerunāja. Ja laiku pa laikam kaimiņos saplīsa kāda loga rūts, neviens nemēģināja protestēt. Likās, ka brīnišķīgā dziedāšana ir viņus apbūrusi. Klibiķītis pamanīja pūlī pat divus jaunus policistus ar tikpat sajūsminātu sejas izteiksmi. Kā jūs zināt, policistiem bija dots rīkojums apcietināt Dželsomīno, bet šiem abiem nenāca ne prātā to darīt. Diemžēl ieradās citi policisti, kuru priekšnieks ar pātagu atbrīvoja ļaužu drūzmā sev ceļu. Šim cilvēkam laikam bija biezas ausis, jo Dželsomīno dziesma to neiepriecināja.

Klibiķītis uzskrēja augšā pa kāpnēm un kā zibens iespērās jumta istabiņā.

Celies! Celies! — viņš kliedza, kutinādams ar asti Dželsomīno degunu. — Koncerts ir beidzies. Policija nāk!

Dželsomīno atvēra acis un pamatīgi tās izberzēja, tad jautāja:

— Kur es atrodos?

— Es tev pasacīšu, kur tu drīz atradīsies, ja mēs nevāksimies no šejienes prom, — atbildēja Klibiķītis, — tu nokļūsi tuptūzī!

— Vai es atkal dziedāju?

— Nāc, muksim jumtiem pāri!

Tu runā ar mani kā ar kaķi, bet es neprotu lēkāt pa jumtiem.

— Turies man pie astes.

— Uz kurieni mēs iesim?

Katrā ziņā — prom no šejienes! Kaut kur taču nonāksim.

Klibiķītis pirmais izlēca pa logu uz blakusmājas jumta, kas bija zemāks, un Dželsomīno nekas cits neatlika kā aizvērt acis, lai nereibtu galva, un sekot draugam.

XIV

Benvenuto Nesēdini Klājas visai raibi.

Par laimi, šajā pilsētas daļā mājas bija saspiestas cita pie citas vēl ciešāk nekā siļķes mucā, un Dželsomīno bez grūtībām varēja pārlēkt no jumta uz jumtu, bez tam viņu arvien iedrošinaja Klibiķītis, kam vairāk gan patiktu lielāki atstatumi starp jumtiem, lai dabūtu palēkāt kādreiz pēc sirds patikas. Te Dželsomīno pēkšņi paslīdēja kāja un viņš nokrita uz maza balkoniņa, kur vecs vīriņš laistīja puķes.

Ļoti atvainojos! — iesaucās Dželsomīno, berzēdams sasisto celi. — Man nebija ne mazākās vēlēšanās iedrāzties pie jums mājās šādā veidā.

Nav par ko atvainoties, — vecītis pieklājīgi atbildēja. — Esmu laimīgs, ja mani kāds apciemo. Varbūt esat stipri sadauzījies? Cerams, nekas nav lūzis.

Klibiķītis, pārliecis galvu pār jumta malu, ņaudēja: — Vai drīkst?

— Lūk, kur otrs ciemiņš, — priecājās vīriņš. — Nāciet, nāciet, ļoti jauki!

Pietūkums Dželsomīno celī kļuva lielāks ar katru minūti.

— Ļoti nepatīkami, — vecītis turpināja, — ka man nav neviena sēdekļa, ko jums piedāvāt.

— Noguldīsim viņu gultā, ja jums nav nekādu iebildumu, — ierosinaja Klibiķītis.

Par nelaimi, man nav arī gultas, — ar nožēlu sacīja vecītis. — Iešu pie kaimiņa un aizņemšos krēslu.

— Nē, nē, — steidzīgi metās starpā Dželsomīno. — Es ļoti labi varu sēdēt uz grīdas.

— Nāciet iekšā, — aicināja večuks, — jums vajadzēs pasēdēt uz grīdas, bet es pa to laiku uzvārīšu garšīgu kafiju.

Istabiņa bija maza, bet tīra, ar ļoti vienkāršām mēbelēm - galdu, bufeti un skapi. Nekur nemanīja ne krēsla, ne gultas.

— Vai jūs vienmēr stāvat kājās? — jautāja Klibiķītis.

— Esmu spiests to darīt, — atbildēja vecītis.

— Un nekad neguļat?

— Guļu, kājās stāvot, bet tikai dažreiz. Diezgan reti. Ne vairāk kā pāris stundas nedēļā.

Dželsomīno ar Klibiķīti saskatījās, it kā gribētu sacīt: «Re, kādus brīnumus šis prot stāstīt!»

— Ja drīkst zināt, — Klibiķītis atkal jautāja, — cik jums gadu?

— Īsti nezinu. Esmu dzimis pirms desmit gadiem, bet tagad man ir apmēram septiņdesmit pieci vai septiņdesmit seši gadi.

Vecītis pēc savu viesu sejām noprata, ka tie negrib lāgā ticēt. Viņš nopūtās un sacīja:

— Es nemeloju. Tas ir neticams, bet patiess stāsts. Ja gribat, varu to izstāstīt, kamēr uzvārīsies kafija.

— Mans vārds ir Benvenuto, — viņš iesāka. — Bet visi mani sauc par «Benvenuto Nesēdi»…

Benvenuto piedzima lupatlaša ģimenē. Tik kustīgs bērns vēl nekur nebija redzēts. Viņam nepaguva lāgā ne vārdu iedot, kad šis jau izlēca arā no autiņiem un skraidīja pa istabu. Vakarā viņu noguldīja gultiņā, bet no rīta kājas karājās pāri gultas galam — tā bija kļuvusi par īsu.

— Kā redzams, — mēdza sacīt viņa tētis, — dēls steidzas augt, lai palīdzētu ģimenei.

Vakarā viņu nolika gulēt, bet no rīta vairs drēbes nederēja, kurpes bija par šaurām, kreklu nevarēja uzvilkt mugurā.

— Esiet mierīgi, — sacīja māmiņa. — Labi, ka lupatlaša mājā lupatu nekad netrūkst: gan es pašūšu jaunas drēbes.

Pēc nedēļas Benvenuto bija izaudzis jau krietni liels, un kaimiņienes nolēma, ka viņam pienācis laiks iet skolā. Lupatlaša sieva aizveda dēlu pie skolotāja, kas apbēra viņu ar pārmetumiem:

— Kāpēc jūs neatvedāt zēnu skolas gada sākumā? Drīz būs jau pavasaris. Kā lai es tagad viņu pieņemu?

Kad māte paskaidroja, ka Benvenuto ir tikai septiņas dienas vecs, skalotājs noskaitās vēl vairāk.

— Septiņas dienas? Cienītā kundze, es neesmu aukle! Atnāciet pēc sešiem gadiem, tad varēsim turpināt sarunu.

Beidzot viņš pacēla degunu no klases žurnāla un ieraudzīja, ka Benvenuto augumā ir pat lielāks par citiem skolēniem. Viņš to tūlīt nosēdināja pēdējā solā un sāka skaidrot, ka divreiz divi ir četri.

Pusdienas laikā atskanēja zvans, visi skolēni metās no soliem ārā un sastajās rindā, lai ietu prom. Tikai Benvenuto nepakustējās.

— Benvenuto, — sauca skolotājs, — nāc stājies rindā!

— Es nevaru, skolotāja kungs.

No astoņiem rītā līdz pusdienas laikam viņš bija izaudzis tik ātri, ka sols bija kļuvis par šauru. Vajadzēja saukt skolas apkalpotāju, lai palīdz izkļūt ārā.

Otrā rītā viņu nosēdinaja lielākā solā, bet pusdienas laikā arī no šā sola Benvenuto nevarēja tikt laukā, jo tas bija kļuvis par šauru — viņš sēdēja kā pele slazdā. Vajadzēja saukt galdnieku, lai saskalda solu.

— Rīt būs jāņem piektās klases sols, — sacīja skolotājs, kasīdams pakausi.

Klasē lika ienest vislielāko solu.

— Nu, vai ir labs?

— Ērts, — Benvenuto priecīgs atbildēja.

Lai pierādītu, ka tiešām sols ir ērts, viņš vairākas reizes apsēdās un iznāca no sola ārā. Bet pēc katras apsēšanās laukā iziešana kļuva arvien grūtāka, un, kad atskanēja pusdienas zvans, arī šis sols bija kļuvis par mazu, tāpēc vajadzēja vēlreiz saukt galdnieku.

Skolas direktors un pilsētas galva sāka protestēt:

— Skolotāja kungs, kas īsti te notiek? Vai jūs vairs nespējat ieturēt disciplīnu? Šogad solus lauž kā riekstu čaumalas. Jums vajag vairāk pieskatīt savus zeņķus: pilsētas valde nevar katru dienu pirkt pa jaunam solam.

Lupatlasis aizveda dēlēnu pie labākā pilsētas ārsta un izstāstīja visu, kā bijis.

— Tūlīt paskatīsimies, — sacīja ārsts, uzlika brilles un izmērīja Benvenuto gan garumā, gan resnumā.

— Tagad apsēdies, — viņš sacīja.

Benvenuto apsēdās uz krēsla, ārsts nogaidīja vienu minūti un pavēlēja:

— Piecelies!

Zēns piecēlās, un ārsts atkal sāka viņu mērīt gan garumā, gan resnumā.

— Hm, — viņš norūca, slaucīdams briļļu stiklus kabatas drāniņā, lai varētu būt drošs, ka redz pareizi, — apsēdies vēlreiz!

Tā viņš atkārtoja vairākas reizes un beidzot sacīja:

— Interesants gadījums. Šim zēnam ir neredzēta slimība, ar kādu līdz šim neviens nav slimojis. Slimība izpaužas šādā veidā: tiklīdz zēns apsēžas, viņš strauji kļūst vecāks. Viena minūte tad līdzinās veselai dienai. Ārstēt var tikai tā: viņam vienmēr jāstāv kājās, citādi pēc dažām nedēļām viņš būs vecītis ar sirmu bārdu.

Pēc šāda ārsta slēdziena Benvenuto dzīve pārmainījās līdz pašiem pamatiem. Skolā pagatavoja speciālu solu bez sēdekļa, jo neviens neuzdrošinājās likt viņam apsēsties. Mājās vajadzēja ēst, kājās stāvot. Tīrās nedienas, ja viņš mēģināja kaut uz mirkli atbalstīties pret kamīnu!

— Klausies — vai tu gribi pirms laika novecot?

— Celies augšā — tu laikam gribi nosirmot!

Un gultā?

Gultas nemaz nebija: ja viņš negribēja pamosties ar sirmu bārdu, vajadzēja iemācīties gulēt kā zirgam — stāvot kājās. Tāpēc kaimiņu sievas iesauca viņu par Benvenuto Nesēdi. Šī iesauka viņam palika uz visu mūžu.

Kādā nelāgā dienā lupatlasis saslima un tuvojās nāve.

— Benvenuto, — viņš sacīja dēlam, iekams aizvēra acis uz mūžu, — tagad pienākusi tava kārta par visu rūpēties. Palīdzi mātei. Viņa ir veca un nespēj vairs strādāt. Sameklē godīgu darbu. Strādāt tev nebūs grūti: darbs tevi uzturēs vienmēr jaunu, jo tev nebūs laika apsēsties.

Nākamajā dienā pēc bērēm Benvenuto gāja meklēt darbu, bet visi viņu izsmēja:

Darbu? Dēliņ mīļo! Šeit taču nerotaļājas ar bumbiņām, tu esi pārāk mazs, pārāk jauns, lai strādātu fabrikā!

— Darbu? Mums uzliks sodu, ja dosim tev darbu: bērniem aizliegts strādāt…

Benvenuto neprotestēja, bet klusībā prātoja, kā izkulties no nelaimes. Aizgāja mājās, apsēdās spoguļa priekšā un gaidīja.

— Ārsts sacīja, ka sēžot es kļūstu vecāks. Palūkosimies, vai tas tiesa…

Pēc dažam minūtēm viņš nosprieda, ka ir izaudzis, jo apavi sāka žņaugt; kurpes nosviedis, viņš cītīgi raudzījās uz kāju pēdām, kas pamazam stiepās garumā. Tad viņš vēlreiz palūkojās spogulī un pirmajā brīdī pavisam apstulba.

— Kas tas par jaunekli ar melnām ūsiņām, kas uz mani skatās? Liekas, es viņu pazīstu — sejā ir kaut kas tāds, ko esmu kādreiz jau redzējis…

Beidzot viņš attapās un sāka smieties:

— Tas taču esmu es pats, esmu ātri izaudzis. Tagad celšos kājās, jo vecāks vairs negribu kļūt…

Varat iedomāties, ko sacīja māte, ieraugot lielu, plecīgu jaunekli ar pērkondimdošu balsi un tik kuplām ūsām kā sabiedriskās drošības policistam!

— Benvenuto, dēliņ, kā tu esi pārvērties!

— Tā būs labāk, mamiņ. Tagad es dabūšu darbu.

Darbu meklēt viņš vairs negāja, bet izvilka no šķūnīša tēva ratiņus un sāka staigāt pa ielām, saukdams:

— Lu-u-upatas! Lu-u-upatas!

— Cik skaists jauneklis! No kurienes jūs nākdams? — jautāja kaimiņienes, kuras skaistā balss bija izvilinājusi uz māju sliekšņiem.

— Benvenuto Nesēdis! Vai tas esi tu?

— Es gan, kaimiņmātes. Sēdus mazliet iemigu un pamodos jau ar ūsām.

Tā Benvenuto sāka strādāt. Visiem viņš patika. Vienmēr kājās, vienmēr rosīgs, vienmēr gatavs citiem palīdzēt, vienmer darbā, gribot negribot ļaudis viņu iemīļoja. Reiz pat gatavojās ievēlēt par pilsētas galvu.

— Vajadzīgs tieši tāds cilvēks kā tu, kas pārāk dziļi neiesēžas krēslā.

Benvenuto piedāvājumu nepieņēma. Pēc dažiem gadiem nomira māte, un Benvenuto domāja:

— Tagad esmu pavisam viens. Skaidrs, ka nevaru sēdēt un neko nedarīt, jo tad es novecošu. Labāk iešu pasaulē un palūkošos, kas tur jauns.

Domāts — darīts: viņš paņēma savus ratiņus ar visām lupatām, kas tajos atradās, un devās pasaulē. Viņš varēja soļot dienu un nakti bez atpūtas, tāpēc bija iespējams daudz redzēt un parunāties ar cilvēkiem.

— Jūs esat patīkams jauneklis, — viņam mēdza teikt, — apsēdieties, papļāpāsim kādu brītiņu.

— Papļāpāt var, arī kājās stāvot, — ikreiz atbildēja Benvenuto.

Viņš gāja un gaja un nekad nekļuva vecāks. Kādreiz, iedams garām nabadzīgai būdiņai, viņš ieraudzīja ainu, no kuras sažņaudzās sirds: gultā gulēja slima sieviete, un visapkārt uz grīdas sēdēja bērnu pulciņš, kas brēca cits par citu skaļāk.

— Labais jaunekli… — lūdza sieviete, tikko viņu ieraudzījusi, — ja jums nav nekas darāms, ienāciet uz mirklīti. Es nespēju piecelties un nomierināt bērnus. Bet katra viņu asara man dur tikpat kā nazis sirdī.

Benvenuto iegāja istabā, paņēma rokās vienu no bērniem un, staigādams šurp un turp, iemidzināja mazo. Tāpat viņš izdarīja ar visiem pārējiem. Bet pēdējais, vismazākais, negribēja rimties.

— Apsēdieties drusku, — sacīja sieviete, — un paturiet viņu rokās. Ja jūs sēdēsiet, bērns aizmigs.

Benvenuto piegāja pie kamīna, kur stāvēja ķeblītis, apsēdās, un mazulis tūlīt beidza raudāt. Bērniņš bija ļoti jauks. Un, kad viņš pasmaidīja, istaba likās daudz mājīgāka. Benvenuto visādi vaibstījās, cenzdamies mazo sasmīdināt, tad nodziedāja dziesmiņu, un beidzot bērns aizmiga.

— Pateicos jums no visas sirds, — teica sieviete. — Es biju tik izmisusi, ka būtu izdarījusi pašnāvību, ja jūs neierastos.

— Tā nevajag runāt, — atbildēja Benvenuto. Promejot viņš nejauši ieskatījās spogulī, kas stāvēja uz kamīna malas, un ieraudzīja sirmu matu.

«Pavisam biju aizmirsis, ka sēžot kļūstu vecāks,» domāja Benvenuto. Tad viņš piecēlās, pameta acis uz guļošajiem bērniem un aizgāja.

Citreiz, naktī iedams cauri ciemam, viņš redzēja kādā logā vēl uguni degam. Tur pie vērpjamās mašīnas sēdēja meitene, kas strādādama gauži vaimanāja un žēlojās.

— Kas jums kaiš? — apvaicājas Benvenuto.

— Es jau trešo nakti neguļu. Man līdz rītam jāpabeidz šis darbs. Ja nepabeigšu, man neko nesamaksās un visai ģimenei būs jācieš bads. Turklāt man var atņemt vērpjamo mašīnu. Cik es būtu laimīga, ja varētu kaut pusstundiņu nosnausties!

— Pusstundiņa ir tikai trīsdesmit minūtes, — apsvēra Benvenuto, — uz trīsdesmit minūtēm varu piesēsties pie šīs mašīnas.

— Klausieties, — viņš skaļi sacīja, — ejiet gulēt, es pastrādāšu jūsu vietā. Es labprāt izmēģinātu šo mašīnu, kas izskatās tik skaista un laba. Pēc pusstundiņas es jūs pamodināšu.

Meitene nogūlās uz soliņa un tūlīt aizmiga ka kaķēns. Benvenuto sāka strādāt viņas vietā, bet neuzdrošinājās meiteni pamodināt, jo katru reizi, kad viņš mēģināja to darīt, likās, ka viņai sapņos rādās kaut kas sevišķi skaists.

Uzausa rīts, uzlēca saule, pamodās meitene.

— Jūs taču esat ļāvis man nogulēt visu nakti.

— Nekas, nekas, es patīkami pavadīju laiku.

— Jums galva pavisam pieputējusi.

«Sazin nu, par cik gadiem esmu novecojis?» prātoja Benvenuto. «Tomēr neesmu nemaz sarūgtināts, jo meitenes darbu pabeidzu, un viņa izskatījās tik laimīga un smaidoša, ka otru tādu nesameklēsi visā pasaulē.»

Kādu citu reizi Benvenuto sastapa večuku, kas gaidīja nāvi.

— Ak, cik žēl, — vecītis sūrojās, cik žēl, ka man jāmirst un nedabūšu vairs paspēlēt kārtis. Visi mani draugi jau nomiruši.

— Tik vien tās nelaimes, — sacīja Benvenuto. — Uz cūkām es arī protu spēlēt.

Sāka abi spēlēt. Benvenuto stāvēja kājās, bet večuks bļāva:

— Tu stāvi kājās un skaties manās kārtīs! Tu katrā ziņā gribi uzvarēt. Tu gribi izmantot gadījumu, ka esmu nevarīgs vecītis!

Benvenuto steidzīgi apsēdās un palika sēžam līdz partijas beigām. Viņš bija tik nokaunējies, ka spēlēdams kļūdījās, bet večuks, laimējis partiju, berzēja rokas kā puika, kas gājis bumbierus čiept un ticis sveikā cauri.

— Vēl vienu partiju, — večuks priecīgi skubinaja.

Benvenuto labprāt būtu piecēlies no šī krēsla, kas laupīja viņam dienas, mēnešus un varbūt pat gadus. Bet viņš negribēja apbēdināt večuku. Palika sēžot, izspēlēja otru partiju, pēc tam vēl trešo; likās, ka vecais no prieka kļuvis jaunaks.

— Par cik viņš kļūst jaunāks, par tik es kļūstu vecāks, — Benvenuto čukstēja, raudzīdamies spogulī pie sienas: mati viņam izskatījās kā krusas piebiruši. — Jāpaciešas, nevar zināt, cik sen jau večuks ilgojies saspēlet uz cūkām.

Tā katru reizi, kad Benvenuto nācās apsēsties, lai varētu kādam palīdzēt, viņam sirmoja mati, tad sāka līkt mugura, kā līkst koki, vējam pūšot. Beidzot arī acis vairs nebija tik gaišas kā agrāk. Benvenuto Nesēdis kļuva vecs. Pēdīgi viņam vairs nebija neviena tumša mata uz galvas, un tie, kas zināja viņa dzīves gājumu, pārmeta:

— Ko tad tu esi ieguvis ar savu labsirdību! Būtu labāk domājis pats par sevi, tad vēl tagad staigātu žirgts un jauns kā zvirbulēns.

Benvenuto Nesēdis nepiegrieza vērību tādām valodām. Katrs nosirmojušais mats atgādināja kādu labu darbu — kāpēc to nožēlot?

— Varēji paturēt visu mūžu pats sev, nevis sadalīt to visiem pa drusciņai… — sacīja kaimiņsievas.

Benvenuto smaidīdams pagrieza muguru un nodomāja, ka par katru sirmo matu viņš ir ieguvis draugu — simtiem tūkstošiem draugu, kas izkaisīti pa visu zemi. Vai jums arī ir tik daudz draugu? Vai jums gribētos, lai būtu tikpat daudz?

Ceļodams viņš nekad nenogura, kaut arī tagad vajadzēja atspiesties uz spieķa un atņemt elpu. Tā staigādams, viņš bija nonācis Melu zemē, kur pelnīja sev iztiku, strādādams par lupatlasi, tāpat, kā to bija darījis viņa tēvs.

— Ja esat apceļojis tik daudz zemju, — Klibiķītis te iejaucās stāstā, — vai tad jūs nevarējāt izvēlēties kādu labāku vietu, kur apmesties uz dzīvi?

Benvenuto Nesēdis pasmaidīja:

— Ļaudīm taču visur ir vajadzīga palīdzība. Šī noteikti ir visnelaimīgākā zeme visā pasaulē, tāpēc man tā ir vispiemērotākā vieta.

— Lūk, kur īstais ceļš! — iesaucās Dželsomīno, kas bija klausījies vecīša vārdos ar asaram acis. — Tagad es saprotu, ko man vajadzēja darīt ar savu balsi. Nevis klīst pa pasauli un postīt visu, kas gadās ceļā, bet izmantot balsi tā, lai palīdzētu savam tuvākajam.

— Tas nebūtu tik viegli izdarāms, — piezimeja Klibiķītis. — Ja tu, piemēram, sāktu dziedāt bērniem šupuļdziesmiņu, neviens nevarētu aizmigt.

— Kādreiz var darīt labu arī, ja pamodina gulošos, — lēnīgi piebilda Benvenuto.

— Šo jautajumu es atrisināšu, — nolēma Dželsomīno, cirzdams duri pret grīdu.

— Pagaidām tev vajadzētu sadziedēt celi, — sacīja Klibiķītis.

Celis tiešām bija pietūcis vēl vairāk, un Dželsomīno vairs nevarēja ne paiet, ne kājās nostāties. Nolēma, ka viņš paliks pie Benvenuto, kamēr izveseļosies. Benvenuto, kas tikpat kā negulēja, varēs Dželsomīno miegā uzmanīt un neļaut dziedāt, lai atkal neatskrietu policisti.

XV

Bananito cietumā, Brokastis viņš uzzīmē.

Bananito, kā jūs atcerēsieties, ja vien pacilāsiet savu atmiņu, pašā rīta agrumā aizgāja laimi meklēt. Viņam nebija nekāda noteikta plāna, tikai liela vēlēšanās izdarīt kaut ko tādu, lai varētu parādīt, ko viņš spēj.

Pilsēta vēl tikai modās. Sētnieki laistīja ielas, apmainīdamies jokiem ar garāmbraucošajiem strādniekiem, kas divriteņos steidzās uz darbu, lai gan ik mirkli tos apdraudēja kāda ūdensstrūkla. Agrā rīta stunda bija gaiša un priecīga. Bananito stāvēja uz ietves, un viņa galvā modās visskaistākās domas. Viņš sajuta šīs domas kā vijolīšu smaržu. Likās, ka starp pilsētas akmeņiem tās uzplaukušas miljoniem.

— Zinu, kas darāms, — viņš pēkšņi nolēma.

Turpat, kur bija apstājies, — kādas fabrikas vārtu tuvumā — Bananito notupās uz ietves, izņēma no kārbiņas krītiņus un sāka strādāt. Tūlīt ap viņu sapulcējās grupiņa strādnieku.

— Varu derēt, — kāds sacīja, — ka viņš zīmēs parasto buru laiviņu vai kādu svēto ar oreolu virs galvas. Bet kur tad suns ar cepuri mutē ziedojumu vākšanai?

— Es zinu gadījumu, — otrs teica, — kad gleznotājs uzvilka uz zemes sarkanu līniju, un visi stāvēja apkārt, lauzīdami galvu un minēdami, ko mākslinieks gribējis pateikt.

— Ko tad viņš gribēja teikt?

— To jautāja arī pašam gleznotājam, kas atbildēja tā: gribu redzēt, vai kāds varēs pārkāpt līnijai pāri nevis pa augšu, bet pa apakšu. Tad viņš uzlika cepuri galvā un aizgāja. Laikam bija tāds pustraks.

— Bet šis nav pustraks, — kāds ieteicās. — Paskatieties!

Bananito, galvu nepaceldams, gleznoja tik steidzīgi, ka acis nespēja sekot viņa rokai. Uz ietves — tieši tā, kā viņš bija sapņojis, — izauga brīnumskaists vijolīšu dārzs. Tas bija tikai zīmējums, bet tik jauks, ka ziedi sāka smaržot.

— Man liekas, murmināja kāds no strādniekiem, — it kā šeit smaržotu vijolītes.

— Sauc par ķirbīšiem, ja negribi, lai tevi ietupina, — brīdināja biedrs. — Tiesa gan: smaržo.

Visapkārt gleznotājam iestājas dziļš klusums. Dzirdēja tikai, kā krītiņi maigi švīkst pa ietves akmeņiem, un ar katru violeto svītru vijolīšu smarža kļuva stiprāka. Strādnieki bija aizkustināti. Daži sāka apmainīties ar brokastu sainīšiem, citi izlikās pārbaudām velosipeda riepu stiprumu, bet neizlaida no acīm nevienu Bananito kustību un centās dziļāk ieelpot tīkamo smaržu, kas veldzēja sirdi.

Nosvilpa, bet neviens nekustējās un negāja fabrikā iekšā. Atskanēja klusināti saucieni: «Bravo! Bravo!» Bananito pacēla acis un sastapās ar apkārtstāvošo strādnieku skatieniem. Tie pauda tik dziļas simpātijas, ka viņam kļuva neērti. Steidzīgi savācis krāsas, gleznotājs devās prom. Viens no strādniekiem viņu panāca:

— Ko tu dari? Kāpēc tu bēdz? Pec brītiņa mēs tev būtu atdevuši visu naudu, cik ir kabatā. Tik skaistu zīmējumu neviens vēl nav redzējis.

— Pateicos, — čukstēja Bananito, — pateicos.

Viņš pārgāja pāri ielai, jo gribēja būt viens. Sirds pukstēja tik stipri, ka cilājās pat blūze, it kā azotē būtu iebāzts kaķēns. Bananito jutās laimīgs! Ilgi viņš staigāja pa pilsētu, bet nevarēja izšķirties, ko tagad gleznot. Ieceru radās simtiem, bet simtiem arī tika atmestas.

Beidzot viņš ieraudzīja suni, kas deva patiesu iedvesmu. Bananito novietojās uz ietves turpat, kur bija radusies iedvesma, un sāka zīmēt.

Vienmēr atrodas tādi garāmgājēji, kas citu neko nedara, kā tikai staigā pa ielām. Tie ir profesionāli garāmgājēji, varbūt arī bezdarbnieki. Tāpēc ap gleznotāju atkal salasījās neliels bariņš laužu, kas izteica dažadas piezīmes:

— Paskatieties, cik oriģināli, — viņš zīmē kaķi! It kā pilsētā to nebūtu pietiekami daudz, ja kādam uznāktu vēlēšanās paskatīties, kāds tas izskatās!

— Tas ir sevišķs kaķis, — jautri sacīja Bananito.

— Dzirdējāt? Viņš zīmē sevišķu kaķi, varbūt kaķi ar brillēm.

Smiekli apklusa kā uz burvja mājienu, kad Bananito suns, tiklīdz bija izkrāsota aste, uzlēca kājās un, nostājies uz visām četrām ķepām, saka priecīgi riet. Pūlī atskanēja izbrīna saucieni, un tūlīt pieskrēja policists.

— Kas tur ir? Kas te notiek? Ak tā, redzu, redzu! Tas ir, es dzirdu: kaķis, kas rej. Mēs jau redzējām pietiekami daudz suņu, kas ņaud. Kam viņš pieder?

Pūlis steidzīgi izklīda, lai nevajadzētu atbildēt uz jautajumu. Tikai viens, nabadziņš, kas stāvēja vistuvāk policistam, nevarēja nekur sprukt, jo bija satverts aiz rokas.

— Tur tam, — viņš izdvesa un, acis nodūris, rādīja uz gleznotāju.

Policists palaida viņu vaļā un sagrāba Bananito.

— Klau, puis, nāc man līdzi!

Bananito nelikās lūgties. Viņš iebāza krāsainos krītus kabatā un soļoja policistam līdzi, nezaudējot priecīgo noskaņojumu. Suns, pacēlis asti kā karoga kātu, nolēma doties savās darīšanās.

Gaidot uz nopratināšanu, Bananito atradās drošības kamerā. Rokas niezēja pēc darba. Uzzīmējis putniņu, viņš lika tam lidot, bet putns negribēja laisties prom: nometās uz gleznotāja muguras un sirdīgi knābāja ausi.

— Saprotu, — sacīja Bananito. — Tev gribas ēst.

Tūlīt viņš uzzīmēja dažus prosas graudiņus. Tie atgādināja, ka nebija vēl ēstas brokastis.

— Man pietiktu ar divām sviestā ceptam olām. Un skaistu, dzeltenu firziķi.

Ko vajadzēja, to uzzīmēja. Un drīz vien ceptu olu smarža izplatījās pa visu telpu, izplūda pa durvīm un sāka kairināt uzrauga nāsis.

— Hm… cik patīkams aromāts, — sacīja jaunais cilvēks, cenzdamies dziļāk ieelpot jauko smaržu.

Bet pēc tam radās šaubas. Viņš pavēra novērojamo lodziņu un ieskatījās kamerā. Ieraugot cietumnieku ēdam ar lielu baudu, viņš aiz

pārsteiguma sastinga, un tādā stāvoklī viņu atrada policijas priekšnieks.

— Brīnišķīgi! — tas kliedza visdziļākajā sašutumā. — Lieliski! Tagad mēs apgādajam cietumniekus ar ēdienu no restorāna.

— Es ne… es ne… — uzraugs stostījās.

— Tu nezini, kāds ir reglaments? Maizi ar ūdeni, ūdeni ar maizi — un vairāk neko!

— Es nezinu, kā tas noticis, — beidzot izdvesa uzraugs. — Varbūt ola viņam bija kabatā.

— Tā gan! Un plīts? Es redzu, ka bez manis te ievieš jauninājumus: kameras ar virtuves lietošanu…

Tomēr policijas priekšniekam vajadzēja pārliecināties, ka nekādas plīts kamerā nebija. Lai uzraugu tik ilgi netirdītu, Bananito nolēma atzīties, ka viņš pats pagādājis sev brokastis.

— Tu domā, ka esmu muļķis, — priekšnieks teica, neticēdams viņa vārdiem. — Ko tu darītu, ja es tev pavēlētu uzzīmēt pleksti vīna mērcē?

Bananito, nekā neatbildējis, paņēma papīru un uzzīmēja tādu ēdienu, kā bija teikts.

— Ar vai bez pētersīļiem? — viņš zīmēdams jautāja.

— Ar pētersīļiem, — ņirgādamies pavēlēja priekšnieks. — Tu tiešām uzskati mani par stulbeni. Kad pabeigsi, es tev likšu apēst visu papīru līdz pēdējam kvadrātcentimetram.

Tiklīdz Bananito pabeidza zīmējumu, no papīra lapas pacēlās kairinoša smarža, un pēc dažiem mirkļiem policijas priekšnieka pārbīlī ieplesto acu priekšā kūpēja plekste vīna mērcē, it kā aicinādama: «Nogaršo, nogaršo!»

— Labu apetīti, kungs, — sacīja Bananito, — pusdienas gatavas.

— Man vairs negribas ēst, — klusu noteica policijas priekšnieks, tikko atguvies no pārsteiguma. — Pleksti apēdīs uzraugs. Tu nāc man līdzi!

XVI

Bananito augstā godā, Bet ne ilgi. Kāpēc tā?

Policijas priekšnieks nebija muļķis. Gluži otrādi, viņš bija ļoti slīpēts.

«Šis cilvēks ir tik daudz zelta vērts,» viņš prātoja, vezdams Bananito uz karaļa pili, «cik sver viņš pats, varbūt vēl vairāk. Tā kā mans ugunsdrošais naudas skapis ir pietiekami liels, nav nekāda iemesla tur neievietot arī šos kilogramus zelta, tad tie būs drošībā, un peles arī netiks klat. Karalis noteikti man izmaksās krietnu prēmiju.»

Viņa cerības drīz vien izgaisa: karalis Džakomone, izdzirdis par notikumu, pavēlēja aizvest gleznotāju pie viņa, bet policijas priekšnieku atlaida ar nevērīgu galvas mājienu:

— Par šo atklājumu saņemsiet medaļu.

— Ko es darīšu ar medaļu? — policijas priekšnieks sevī rūca. — Man ir jau divdesmit četras medaļas, visas no kartona; ja ļodzītos kāds galds, varētu tās pabāzt zem īsākās kājas.

Lai viņš rūc, lai iet savu ceļu. Labāk paskatīsimies, kā noritēja Bananito un karaļa Džakomones sastapšanās.

Gleznotāju varenā valdnieka klātbūtne nemaz nesatrauca. Viņš mierīgi atbildēja uz visiem jautājumiem un visu laiku aplūkoja skaisto oranždzelteno parūku, kas laistījas uz karaļa galvas kā apelsīni tirgotājas grozā.

— Ko jūs skatāties?

— Jūsu Augstība, es apbrīnoju jūsu matus.

— Vai jūs varētu uzzīmēt tādus pašus?

Karalis Džakomone klusībā cerēja, ka Bananito varēs viņam uzzīmēt īstus matus tieši uz plikā paura un vakaros vairs nevajadzēs nolikt tos uz naktsgaldiņa.

— Tik skaistus gan nevarēšu, — atbildēja Bananito, domādams, ka pateicis karalim ko patīkamu. Sirds dziļumos viņam bija žēl šā cilvēka, kas cieta tādas mokas savas plikās galvas dēļ. Ļaudis bieži vien apcērp matus īsus jo īsus, lai tikai nebūtu jāsukā, un par cilvēku neviens nespriež pēc matu krasas. Ja arī Džakomonem būtu īsi, melni, cirtaini mati, viņš tomēr paliktu tas pats laupītājs un pirāts, kādu to visi pazina.

Džakomone ar smagu nopūtu pagaidām atteicās no domas uzgleznot sev jaunus matus. Toties viņš nolēma izmantot Bananito talantu tā, lai vēsturē pieminētu viņu kā slavenu valdnieku.

— Es tevi iecelšu, — viņš sacīja gleznotājam, — par zooloģiskā dārza ministru. Dārzs ir, bet zvēru nav — tos tev vajadzēs uzzīmēt. Es ļoti lūdzu parūpēties, lai neviena zvēra netrūktu.

«Labāk par ministru nekā cietumā,» sprieda Bananito. Līdz vakaram viņš vairāku tūkstošu skatītāju klātbūtnē bija uzgleznojis un padarījis par dzīviem simtiem dažādu sugu un pasugu dzīvnieku — lauvas, tīģerus, krokodilus, ziloņus, papagaiļus… Un kur tad suņi! Suņus arī: sētas krančus, zaķu dzinējus, Pekinas pūdelīšus un takšus, kas rēja visi reizē, par ko galminieki bija ārkārtīgi sašutuši.

— Ar ko tas beigsies, — viņi dudināja, — ja Viņa Augstība atļauj suņiem riet? Tā ir likumu pārkāpšana. Redzot ļaunus piemērus, tautai var ienākt prātā bīstamas domas.

Bet Džakomone bija devis rīkojumu Bananito netraucēt un ļaut darīt visu, ko viņš grib. Tāpēc galminiekiem vajadzēja savus protestus norīt un sagremot.

Kamēr Bananito zīmēja, zvēri pamazām ieņēma savas vietas; baseinos — baltie lāči, roņi un pingvīni; pa dārza celiņiem staigāja ēzelīši, kas paredzēti bērnu vizināšanai.

Tajā vakarā Bananito vairs nevarēja iet gulēt uz savu jumta istabiņu — karalis viņam ierādīja istabu pilī un nolika pie durvīm desmit sargus, jo baidījās, ka gleznotājs varētu aizbēgt.

Nākamajā dienā zooloģiskajā dārzā vairs nebija ko darīt, tāpēc Bananito iecēla par pārtikas ministru (jeb, kā viņi sacīja, par Valsts Pirmo rakstāmlietu tirgoni). Viņam iekārtoja galdiņu ar visiem vajadzīgajiem piederumiem turpat pie karaļa pils galvenajām durvīm, un ļaudis varēja no viņa lūgt visādu ēdamo, ko vien iegribējās.

Sākumā viens otrs bija vīlies. Kas gleznotājam lūdza tinti, gribēdams maizi (kā Melu zemes valodā vajadzēja sacīt), tam Bananito uzzīmēja skaistu tintes pudeli un nekavējoties sauca:

— Nākamais!

— Ko lai es ar to iesaku? — neveiksminieks pukojās. — Es to nevaru ne ēst, ne dzert.

Drīz vien ļaudis aptvēra, ka vajadzēja visu saukt īstajā — aizliegtajā vārdā, ja gribēja no Bananito ko dabūt.

Galminieku sašutums sasniedza visaugstāko pakāpi.

— Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks, — viņi šņaca, tīri zili aiz niknuma. — Tas labi nebeigsies. Neviens vairs nemelos. Bet kas lēcies karalim Džakomonem?

Karalis Džakomone visu laiku gaidīja, kad viņam radīsies drosme palūgt Bananito īstus matus, kurus varēs valkāt, nebaidoties no vēja, un pa to laiku viņš ļāva gleznotājam darīt visu, ko vien tas grib. Nekādus protestus Džakomone neciestu. Galminiekiem vajadzēja norīt un sagremot daudz rūgtu kumosu. Iekšā viss vārījās.

Arī ģenerāļi staigāja kā aizrijušies.

— Redziet nu, — viņi sacīja. — Beidzot mūsu rokās ticis tāds tips kā šis gleznotājs. Un ko mēs liekam tam gatavot? Olu kulteņus, vistas, ceptus kartupeļus, šokolādi. Lielgabalus vajadzēja taisīt, lielgabalus! Mēs varētu izveidot neuzvaramu karaspēku un paplašināt valsts robežas.

Kāds ģenerālis, kas bija kareivīgāks par citiem, devās tieši pie Džakomones pārrunāt šo jautājumu. Tāda ideja iesildīja vecā pirāta asinis.

— Lielgabalus! — viņš iesaucās. — Protams, lielgabalus! Arī kuģus un lidmašīnas! Velns lai parauj ar visiem ragiem! Tūlīt pasauciet man Bananito!

Jau vairākus gadus Džakomones uzticības ļaudis nebija dzirdējuši viņu piesaucam velna ragus — tas bija vecā pirāta mīļakais lamu vārds tajos laikos, kad viņš, stāvēdams uz kuģa komandtiltiņa, pirms uzbrukuma uzrunāja savu bandu.

Pārtikas produktu izdalīšana tika nekavējoties pārtraukta, un Bananito vajadzēja stāties karaļa un viņa štāba priekšā. Pie sienām karājās lielas ģeogrāfijas kartes, un kalpotāji atnesa veselu kasti karodziņu, ar ko apzīmēt nākamās uzvaru vietas.

Bananito ļoti mierīgi stāvēja un klausījās, neiejaukdamies karstasinīgajās sarunās. Bet, kad viņam iedeva papīru un zīmuli, lai sāktu ražot lielgabalus, viņš papīra lapas vidū uzrakstīja ar lieliem burtiem NĒ un, turēdams lapu rokā, apstaigāja zāli, lai visi varētu izlasīt.

— Mani kungi, — viņš vēlāk teica, — ja vēlaties stipru kafiju, kas atsvaidzina domas, varu to pagatavot vienā minūtē; ja vēlaties katrs pa zirgam, uz kura jāt medībās, es jums uzzīmēšu tīrasiņu sugas zirgus, bet lielgabali jums jāaizmirst. Tos jūs no manis nekad nedabūsiet.

Nu bija pastardiena klāt! Visi reizē rēca un cirta dūres pret galdu. Džakomone turpretim, lai neapdauzītu sev rokas, pasauca kādu kalpotāju un iedeva viņam pamatīgu dunku mugurā.

— Galvu nost, galvu nost! — atskanēja kliedzieni. — Viņam jānocērt galva!

— Darīsim tā, — pēdīgi sacīja Džakomone, — galvu necirtīsim, bet dosim laiku apdomāties. Manuprāt, šis cilvēks drusku sajucis prātā, varbūt tāpēc, ka viņš ir ģēnijs. Ievietosim viņu uz dažām dienām vājprātīgo namā.

Galminieki kurnēja, ka spriedums esot parak mīksts, bet viņi zināja, ka Džakomone negrib atteikties no cerības iegūt matus, tāpēc aprima.

— Pagaidām, — teica Džakomone, — nevajag viņam atļaut ne zīmēt, ne gleznot.

Tā arī Bananito nokļuva vājprātīgo namā, kur viņu ieslēdza atsevišķā istabā bez papīra un zīmuļa, bez krāsām un otām. Tur nebija ne zīmuļa galiņa, ne krīta drumstaliņas. Sienas bija apsistas ar voiloku, un, ja negribēja zīmēt ar asinīm, gleznotājam vajadzēja samierināties ar to, ka pagaidām nevarēs radīt jaunus mākslas darbus.

Palicis rokas zem pakauša, Bananito atgūlās uz nārām un skatījās griestos, kas bija pavisam balti, bet viņa acu priekšā slīdēja dažādas ainavas, cita par citu skaistākas. Ka viņš tiks ārā, par to Bananito nešaubījās ne mirkli. Un viņam bija taisnība, jo kāds jau strādāja viņa labā. Glābēja vārds jums labi zināms: Klibiķītis.

XVII

Klibiķītis ieradies, Lai var abi projām iet.

Kad Benvenuto mājās, kur Dželsomīno ārstēja savu celi, kļuva zināms, ka Bananito iecelts par ministru, Klibiķītis nolēma iesniegt viņam lūgumu par krustmātes Kukurūzvālītes un Romoletas atbrīvošanu. Kad viņš ieradās karaļa pilī, Bananito slava jau bija norietējusi — ātrāk nekā steidzīgā mēnesnīca.

— Ja gribi satikt Bananito, — zobojās sargi, — tev jāiet uz trakonamu. Tikai nevar zināt, vai tevi laidīs iekšā. Vienīgi tad, ja tu pats esi traks…

Klibiķītis ilgi nevarēja izšķirties, vai izlikties par traku vai mēģināt iekļūt vājprātīgo namā citādā ceļa.

— Mīļās ķepas, paļaujos uz jums, — viņš beidzot nolēma. — Tagad jūs esat četras, būs vieglāk rāpties pa sienu augšā.

Vājprātīgo nams atradās drūmā, četrstūrainā, cietoksnim līdzīgā ēkā, kuru no visām pusēm apņēma dziļš, plats grāvis. Klibiķītim vajadzēja sadūšoties un līst ūdeni. Viņš pārpeldēja grāvi, uzrāpās pa sienu, ielīda pa tuvāko vaļējo logu un nokļuva virtuvē. Pavāri un kalpotāji bija aizgājuši gulēt, tikai virtuves puika mazgāja grīdu, un tas uzkliedza:

— Škic, maitasgabals! Vai tad tu nezini, ka te nekas nepaliek pāri!

Nabaga zēns patiešām vienmēr bija tik izsalcis, ka aprija visus virtuves atkritumus līdz pēdējai asakai. Viņš steidzīgi dzina kaķi prom, lai tas nepaņemtu kaut ko no viņa tiesas, un uztraukumā atvēra durvis, kas izgāja uz garu gaiteni. Pa labi un pa kreisi, cik tālu vien varēja redzēt, atradās trako istabas. Pareizak sakot, cietumnieku kameras, jo neviens nebija traks — tikai vainīgs, tāpēc ka pateicis patiesu vardu un to, par nelaimi, bija dzirdējuši Džakomones policisti.

Dažas kameras bija atdalītas no gaiteņa tikai ar biezu režģi. Citām bija priekšā smagas dzelzs durvis ar mazu lodziņu ēdiena pasniegšanai. Vienā no šādām kamerām Klibiķītis ieraudzīja krustmātes Kukurūzvālītes kaķus un — tavu brīnumu! — arī krietno Fido. Viņi gulēja, salikuši galvas cits citam uz astes, un droši vien saldi sapņoja. Klibiķītis neiedrošinājās nevienu modināt, jo tobrīd tā kā tā nespēja neko palīdzēt. Tajā pašā telpā, kā jūs zināt, atradās arī Kalimers Vekselis, kas bija nomodā un, ieraudzījis Klibiķīti, sāka lūgties:

— Brālīt, atnes man kādu peli, tu taču esi brīvs! Vienu pašu pelīti! Es jau sen neesmu nevienu turējis zobos.

«Šis ir tiešām traks,» nodomaja Klibiķītis, kas Kalimeru nepazina, un aizvēra lodziņu.

Gaiteņa galā bija liela kamera, kurā gulēja ap simt cilvēku, to starpā arī krustmāte Kukurūzvālīte un Romoleta. Ja būtu iedegta gaisma, Klibiķītis varbūt viņas ieraudzītu un pazītu, un, ja krustmāte Kukurūzvālīte nebūtu aizmigusi, viņa varbūt varētu pēc veca paraduma noķert Klibiķīti aiz astes. Gaisma tomēr nebija iedegta, un visi cietumnieki gulēja, arī Romoleta. Klibiķītis uz pirkstgaliem izgaja cauri kamerai un nokļuva pie kāpnēm, pa kurām uzkapa vienu stāvu augstāk, un pēc ilgas meklēšanas beidzot atrada kameru, kurā bija ievietots Bananito.

Gleznotājs mierīgi gulēja, salicis rokas zem pakauša, un sapņoja par skaistajām gleznām, kuras varētu uzgleznot. Pēkšņi vienā no gleznam izveidojās sprauga — brīnišķīga ziedu klēpja vidū parādījās kaķa galva, kas ņaudēja tieši Klibiķīša balsī.

Bananito pamodās un, tiklīdz pameta acis uz durvīm, saprata, ka vēl arvien atrodas vājprātīgo namā. Bet durvīs novērojamais lodziņš bija vaļā. Mazajā četrstūrīti iespraucās Klibiķīša galva, un viņa ņaudieni skanēja arī nomodā.

— Bananito!! Bananito! Ir gan tev ciets miegs!

— Rau, rau! Lieku galvu ķīlā, ja tās nav Klibiķīša ūsas!

— Celies taču augšā! Jā, es esmu Klibiķītis — ar visu tavu dāvināto kāju, kas darbojas nevainojami.

Tā runādams, kaķēns sarāvās tievs, lai varētu izlīst režģim cauri, ieleca kamerā, pieskrēja pie Bananito un sāka viņam laizīt roku.

— Ierados tev palīdzēt.

— Paldies — bet kā?

— To es vēl nezinu. Varētu nozagt sargiem atslēgas.

— Viņi pamostos.

— Varētu izgrauzt durvīs caurumu un palīdzēt tev izlīst ārā.

— Ja būtu vairāk laika, pa desmit gadiem varbūt tev tiešām izdotos dzelzs durvīs izgrauzt caurumu. Es gan zinu, kas būtu vajadzīgs.

— Kas tad?

— Vīle. Iedod vīlīti, ar pārējo es pats tikšu galā.

— Skriešu pameklēt vīli.

— Te derētu vienkāršāks paņēmiens, — sacīja Bananito. — Es varētu vīli uzzīmēt, bet šie bandīti man nav atstājuši ne zīmuļa galiņa.

— Ja tik vien tās vainas, — iesaucās Klibiķītis, — tad iztiksi ar manām ķepām. Neaizmirsti, ka man trīs kājas ir no krīta, ceturtā — no eļļas krāsas!

— Bet kājas nodils.

Klibiķītis neklausījās nekādos iebildumos.

— Tas nekas, vēlāk iztaisīsi man jaunas.

— Un kā lai izkāpju pa logu?

— Uzzīmē izpletni.

— Un kā lai tiek pāri grāvim?

— Uzzīmē laiviņu.

Kad Bananito beidza zīmēt visu bēgšanai nepieciešamo, Klibiķīša kāja bija pārvērtusies nekam nederīgā strupulī kā pēc amputācijas.

— Redzi nu, — Klibiķītis smējās, — cik labi, ka nepārmainīju vārdu: klibs es biju, klibs palikšu.

— Tūlīt piezīmēšu tev jaunu kāju, — piedāvāja Bananito.

— Nav laika. Iesim prom, kamēr sargi nav pamodušies.

Bananito laida darbā vīli. Par laimi, viņš bija uzzīmējis tādu, kas grieza dzelzs stieni tikpat ka banāna mīkstumu. Pēc maza brītiņa durvīs bija iztaisīts liels caurums un mūsu draugi varēja izlīst gaitenī.

— Iesim paņemsim līdzi krustmāti Kukurūzvālīti un Romoletu, — Klibiķītis aicinaja, — neaizmirsīsim arī kaķus.

Vīlēšanas troksnis tomēr bija pamodinājis sargus, un tie jau uzsāka pārbaudes apstaigu, lai atklātu notikuma vietu. Bananito ar Klibiķīti dzirdēja, cik vienmērīgi klaudz sargu soļi, ejot no gaiteņa uz gaiteni.

— Mēģināsim nokļūt virtuvē, — Klibiķītis deva padomu. — Ja arī netiekam visi ārā, bēgsim vismaz mēs abi. Brīvībā būsim noderīgāki, nekā cietumā sēžot.

Tiklīdz Klibiķītis parādījās virtuvē, zēns atkal rājās:

— Ak tu rīma! Es tevi tikko aizdzinu. Tu gribi nozagt manu maizi? Taisies, kā tieci, tur ir logs! Pazūdi no šejienes! Ja tu noslīksi, būs jo labāk.

Puika bija tik nikns, ka nemaz nepamanīja Bananito. Viņš redzēja tikai kaķi, kurā saskatīja savu konkurentu. Bananito piestiprināja izpletni, sagatavoja laiviņu un paņēma Klibiķīti rokā.

— Prom!

Jā, jā, prom, prom! — ņurdēja puika. — Un nesper te vairs ne kāju!

Kad Bananito jau bija izlēcis ārā, tad tikai virtuves zēnam sāka rasties aizdomas, ka viss nav gluži tā, kā vajadzētu.

— Bet kas bija tas otrais? — viņš sev jautāja, kasīdams pakausi. Lai izvairītos no nepatikšanām, viņš nolēma klusēt. Nekā nav redzējis, nekā nav dzirdējis. Izvilcis no atkritumu kaudzes kāpostu kacenu, viņš tajā iecirta zobus un aiz labpatikas nostenejās.

Bananito izbēgšana bija atklājusies pirms dažiem mirkļiem. Pie visiem vājprātīgo nama logiem parādījās uzraugi, kas sacēla trauksmi:

— Palīgā! Izbēdzis bīstams vājprātīgais!

Bananito ar Klibiķīti, laiviņā pietupušies, īrās ar rokām, lai pārceltos pāri grāvim. Visai tālu viņi nebūtu tikuši, ja turpat negadītos Benvenuto Nesēdis ar saviem ratiņiem, kas uzminēja Klibiķīša nodomus.

— Žiglāk! Lieniet te apakšā! — čukstēja vecais lupatlasis. Abi draugi ierausās ratiņos, un Benvenuto tos apklāja ar lupatu kaudzi. Kad pieskrēja uzraugi, viņš rādīja kaut kādā virzienā:

— Skatieties turp! Viņi aizbēga uz to pusi.

— Un kas tu tāds esi?

— Esmu vienkāršs lupatlasis. Apstājos atpūsties.

Lai pierādītu, ka tiešām ir noguris, viņš apsēdās uz ratiņu ilkss un aizkūpināja pīpi. Nabaga Benvenuto, viņš pārāk labi zināja, ka tādā stāvoklī nosirmo mati un dažās minūtēs aizrit nez cik garš dzīves posms. Bet tāds nu viņš bija.

«Gadi, kurus es zaudēju,» viņš domāja, «paildzinās mūžu kādam citam. Dzīvība un nāve atrodas līdzsvarā.»

Uzraugiem viņš ielaida acīs kuplu dumu mutuli.

Kā par nelaimi, tieši tajā brīdī Klibiķītim putekļi sāka kutināt degunu. Virsū sakrautās lupatas par tīrām nevarēja saukt, un tikai degunradzim tās varētu likties smaržīgas. Klibiķītis mēģināja ar priekšējām ķepām aizspiest degunu, lai aizturētu šķavas, bet pārāk vēlu atcerējās, ka viņam atlikusi tikai viena ķepa. Šķavas tomēr paspruka, un tās bija tik spēcīgas, ka pacēlās vesels putekļu mākonis.

Lai sargi neatrastu Bananito, Klibiķītis nolēca no ratiņiem un ņēma kājas pār pleciem.

— Kas tas bija? — jautaja uzraugi.

Suns, — atbildēja Benvenuto. — Lupatās bija iegūlies suns. Re, kur viņš mūk!

— Ja mūk, — sacīja sargi, — tad viņam nav tīra sirdsapziņa. Ķersim ciet!

Klibiķītis, izdzirdis uzraugu dzelžainos soļus un trauksmes signālus, nopriecājās: «Ja viņi man dzenas pakaļ, tad atstās mierā Benvenuto un Bananito.»

Kaķēns drāzās cauri pilsētai. Tam pa pēdām sekoja sargi, mēles izkāruši. Nu jau karaļa pils laukums ir klāt, tūlīt būs kolonna, uz kuras Klibiķītis kādreiz mierīgi pavadīja nakti.

— Vēl viens lēciens, — Klibiķītis mierināja savas ķepas, — un mēs būsim drošībā.

Ķepas paklausīja vairāk, nekā bija paredzēts: viņas vis nepieķērās kolonnai tā, lai ātri varētu uzrāpties augšā, bet ieķērās pavisam iekšā. Tā Klibiķītis kļuva atkal par zīmējumu — kaķa kontūru ar trim kājām. Tajā brīdī viņam tas likās diezgan patīkami, jo uzraugi, ka viņi paši vēlāk rakstīja ziņojumos, «palika ar garu degunu».

— Kur viņš pazuda? — tie brīnījās.

— Es redzēju, ka viņš uzlec uz kolonnas.

— Tur nekā nav.

Tur ir tikai zīmējums. Lūk, kāds zeņķis ar skolā nočieptu krītu ir uzzīmējis kaķi.

— Lai stāv, iesim prom! Kāda mums daļa gar zīmējumiem!

Benvenuto pa to laiku bija aizstūmis ratiņus līdz pašai mājai, ik brītiņu apstādamies, lai atvilktu elpu. Vēl paris reižu vajadzēja apsēsties uz ratiņu ilksīm, jo aiz noguruma viņš vairs nespēja paiet. Izejot no mājām, viņam bija ap astoņdesmit gadu, bet atgriežoties gadi sniedzās pāri jau devītajam desmitam: zods atdūrās pret krūtīm, acis pavisam pazuda dziļajās grumbās, balss skanēja tik vārgi, it kā nāktu no pazemes.

— Bananito, mosties! Esam klāt.

Bananito tiešām starp lupatām siltumā bija iemidzis.

XVIII

Benvenuto Nesēdim Pienāk stunda pēdējā.

— Ko tu dari? Sarunājies ar lupatām?

Kāds naktssargs bija nostājies aiz Benvenuto muguras, kad tas mēģināja uzmodināt Bananito.

— Ar lupatām? — Benvenuto pārjautāja, lai iegūtu laiku.

— Kā tad. Es ļoti labi dzirdēju, ka tu kaut ko saki šim zeķu jūklim. Varbūt tu skaitīji caurumus?

— Droši vien būšu runājis pavisam neapzinīgi, — Benvenuto murmināja. — Ziniet, esmu ārkārtīgi noguris. Staigāju visu dienu, ratiņus stumdams. Manā vecumā tas ir grūti…

— Ja esat noguris, vajag atpūsties, līdzcietīgi sacīja naktssargs. — Kas tad nakts laikā jums pārdos lupatas?

— Tūlīt apsēdīšos, — teica Benvenuto un notupās uz ratiņu ilkss.

— Ja atļausiet, — ieminējās naktssargs, — arī es labprāt kādu brītiņu piesēstos.

— Te ir otra ilkss — iekārtojieties, kā jums ērtāk!

— Paldies. Ziniet, arī naktssarga apgaitas nogurdina. Es taču kādreiz sapņoju kļūt par pianistu — spēlē vienmēr sēdus, viss mūžs saistīts ar skaistu mūziku. Skolā mēs rakstījām sacerējumu par tematu — «Ko darīsiet, kad izaugsiet lieli?». Es rakstīju tā: «Kad izaugšu liels, es bušu pianists, braukšu koncertceļojumos pa visu pasauli, izpelnīšos daudz aplausu un kļūšu slavenība.» Īstenībā neesmu kļuvis slavens pat zagļu vidū, jo neesmu vēl nevienu no zagļiem noķēris. Starp citu vai tikai jūs arī neesat zaglis?

Benvenuto nomierināja viņu, papurinot galvu. Viņš labprāt pateiktu naktssargam kādu laipnu vārdu, bet nepietika spēka. Vecais lupatlasis juta, ka viņa dzīvība jau dziest, bet nespēja neko citu iesākt, kā palikt turpat sēdus un klausīties.

Naktssargs vēl arvien runāja, žēlojās un stāstīja par savu darbu, par klavierēm, kuras viņam nekad nav bijušas, un par bērniem.

— Vecākajam ir desmit gadu, — viņš teica. — Vakar viņš skolā uzrakstīja jauku sacerējumu. Skolotāji vienmēr tādu uzdod, un vienmēr tas izteikts tiem pašiem vārdiem — «Ko darīsiet, kad izaugsiet lieli?». «Būšu lidotājs,» mans dēls rakstījis, «un lidošu ar raķeti uz Mēnesi.» Es viņam to labprāt novēlu, bet pēc diviem trim gadiem vajadzēs nodot zēnu darbā, jo ar manu algu visai ģimenei nepietiek. Kļūt par kosmosa pētnieku viņam būs diezgan grūti, vai ne?

Benvenuto papurināja galvu, viņš gribēja teikt, ka nebūs grūti, ka nekas nav neiespējams, ka nevajag nekad pazaudēt cerības, ka viņš varēs piepildīt savas ilgas. Bet naktssargs šo galvas mājienu nesaskatīja. Palūkojās uz Benvenuto, un viņam likās, ka tas ir aizmidzis.

— Nabaga vecītis tiešām ir ļoti noguris, — viņš klusu teica. — Tagad jāceļas, jāiet atkal apgaitā.

Naktssargs aizgaja uz pirkstu galiņiem, tomēr Benvenuto palika sēžot un vairs nekustējās. Viņam nebija spēka piecelties.

«Sēdēšu tepat,» viņš klusi nopūtās, «sēdēšu un gaidīšu. Esmu darījis visu, ko varēju. Bananito ir drošībā. Arī naktssargam, nabadziņam, gribējās ar mani papļāpāt…»

Domas pamazām sāka zust un jukt. Likās, it kā kaut kur tālu tālumā, pavisam tālu skanētu dziesma — šūpuļdziesmiņa. Tad viņš nejuta vairs neko.

Mīļie draugi, šūpuļdziesmiņu Benvenuto nedzirdēja sapnī.

Pa paradumam miegā atkal dziedāja Dželsomīno.

Viņa balss nokāpa lejā, izgaja uz ielas un pamodināja Bananito, kas bāza degunu ārā no lupatu kaudzes, zem kuras bija aprakts.

— Benvenuto! — viņš sauca. — Benvenuto, kur mēs esam? Kas te notiek?

Benvenuto vairs nevarēja atbildēt.

Gleznotājs izlēca no ratiņiem, pāris reižu papurināja vecīti - rokas tam bija aukstas un sastingušas.

Dželsomīno aijājoša balss vēl lēnam kāpa lejā, nāca šurp pa šķērsieliņu un staigāja apkart ratiņiem, dziedot maigo šūpuļdziesmiņu.

Bananito uzskrēja augšā, pamodināja Dželsomīno, un abi atgriezās uz ielas.

— Viņš ir miris! — iesaucas Dželsomīno. — Viņš miris mūsu vainas dēļ! Viņš iztērēja pēdējos spēkus mūsu labā, kamēr mēs mierīgi gulējām, ne par ko nedomādami.

Ielas galā parādījas tas pats naktssargs.

— Aiznesīsim Benvenuto uz māju, — Dželsomīno klusi čukstēja.

Bet Bananito palīdzība nebija vajadzīga — Benvenuto bija vieglāks par bērnu, un Dželsomīno nemaz nejuta uz rokām viņa svaru.

Naktssargs uz brīdi apstājās, vērīgi aplūkodams ratiņus.

«Vecais lupatlasis laikam dzīvo kaut kur tepat,» viņš nodomāja. «Man vajadzētu uzlikt naudas sodu par to, ka viņš atstājis ratiņus ielas vidū. Bet vecītis ir tik jauks — labāk izlikšos, ka neesmu te staigājis.»

Nabaga Benvenuto mājā nebija pat sola, uz kura varētu viņu pēc nāves noguldīt. Vajadzēja mirušo novietot uz grīdas, paliekot zem galvas spilvenu.

Bēres rīkoja divas dienas vēlāk — pēc vairākiem notikumiem, kas jums vēl nav zināmi — tie noskaidrosies tālākajās nodaļās. Benvenuto izvadīja neskaitāmi ļaužu tūkstoši. Runas neviens neteica, bet ikvienam būtu bijis ko pastāstīt par lupatlaša labajiem darbiem.

Tieši Benvenuto bērēs Dželsomīno pirmo reizi dziedāja, neko nesaplēsdams: balss bija tikpat stipra kā agrāk, bet daudz maigāka. Tajā klausoties, cilvēki kļuva labāki.

Pirms bērēm, kā jau teicu, atgadījas vairāki citi notikumi.

Vispirms Dželsomīno un Bananito pamanīja, ka nav Klibiķīša. Apjukumā un bēdās viņi agrāk to nemaz nebija ievērojuši.

— Viņš taču bija ar mani kopā ratiņos, — iesaucās Bananito. — Protams, lupatu jūklī es viņu nevarēju saskatīt, bet skaidri dzirdēju, kā viņš nošķaudījās.

— Būs iekūlies nepatikšanās, — minēja Dželsomīno. — Varbūt viņš gāja atpakaļ uz vājprātīgo namu atbrīvot krustmāti Kukurūzvālīti un Romoletu?

— Visi kaut ko dara, — Dželsomīno apkaunots čukstēja, — tikai es nekā nedaru. Es protu vienīgi lampas plēst un ļaudis biedēt.

Nekad Dželsomīno nebija redzēts tik nelaimīgs. Bet tieši šajā izmisuma brīdī viņam ienāca prātā lieliska ideja, spoža kā pirmā lieluma zvaigzne.

— Nē, to mēs vēl redzēsim! — viņš pēkšņi iesaucas. — Vai tad tiešām es neko neprotu darīt?

— Kur tu iesi? — jautāja Bananito, redzēdams, ka Dželsomīno pieceļas un aizpogā jaku.

— Šoreiz tā ir mana darīšana, — atbildēja Dželsomīno. — Tu nekusties laukā: tevi meklē policija. Es tev sūtīšu ziņu. Un vēl kādu ziņu!

XIX

Dželsomīno dzied ar spēku, Sagrauj trakonama ēku.

Vājprātīgo nama uztraukums par Bananito bēgšanu bija norimis. Kamerās, viennīcās un gaiteņos visi gulēja. Nomodā bija tikai nabaga virtuves puika. Viņš negulēja gandrīz nekad, jo vienmēr bija izsalcis un pavadīja nakti, rakņādamies pa atkritumu kaudzēm, cerībā atrast kaut ko ēdamu. Bananito un tā ķērāji zēnu nemaz neinteresēja. Tāpat viņu neintereseja arī dīvainais, ne visai garais, drīzāk pasīkais jauneklis, kas bija nostājies laukuma vidū, tieši vājprātīgo nama priekšā, un nu dziedāja.

Zēns, grauzdams kartupeļu mizas, skatījās uz jaunekli un grozīja galvu: — Šis gan ir traks. Kur tas redzēts, ka serenādes dzied nevis skaistām meitenēm, bet vājprātīgo nama priekšā? Galu galā tā ir viņa darīšana. Bet kas par spēcīgu balsi! Varu derēt, ka sargi tūlīt viņu grābs ciet.

Bet sargi, veltīgi dzenoties pakaļ Klibiķītim, bija noguruši un gulēja kā sisti.

Dželsomīno sākumā dziedāja pusbalsī, lai ievingrinātu balss saites, bet nu jau viņš dziedāja ar lielāku spēku. Virtuves puikam mute palika vaļā, kartupeļu mizas aizmirsās.

— Viņā klausoties, gandrīz vai ēst vairs negribas.

Tajā brīdī saplīsa rūts, pie kuras virtuves puika bija piespiedies, un daudz netrūka, ka deguns būtu pušu.

— Ei, kas tur svaidās ar akmeņiem?

Drīz vien visā milzīgajā, dūmajā ēkā cita aiz citas sāka šķindēt logu rūtis, tās plīsa visos stāvos, no pirmā līdz pēdējam. Sargi skrēja iekšā kamerās un viennīcās, domādami, ka sākusies cietumnieku sacelšanās, bet tūlīt pārliecinājās par savu domu aplamību: cietumnieki bija gan pamodušies, bet likās pavisam mierīgi, apmierināti un priecājās, klausīdamies dziesmās.

— Kas te plēš stiklus? — bļāva uzraugi.

— Klusāk, — atbildēja no visām pusēm. — Ļaujiet mums klausīties. Kada mums daļa gar stikliem? Tie taču mums nepieder.

Drīz sāka brukt kopā arī logu režģi. Dzelzs stieņi lūza kā sērkociņi un gāzās no mūriem ārā, tad sakrita plunkšķēdami grāvī un nogrima. Kad vājprātīgo nama direktors uzzināja, kas notiek, viņu pārņēma šausmas.

— Tas no aukstuma, — viņš paskaidroja saviem sekretāriem, bet pats klusībā domāja: «Sākusies zemestrīce.»

Direktors steidzīgi izsauca savu automobili, pateica citiem, ka jābrauc ar ziņojumu pie ministra, bet pats aizbēga uz savām lauku mājām, pamezdams vājprātīgo namu likteņa varā.

«Kā tad, pie ministra!» sekretāri pārskaitušies domāja. «Pats izmuka no cilpas, ministrs vairs ne prātā… Un mēs lai te gaidām savu galu kā peles slazdā? Nekas neiznāks!»

Un cits aiz cita — gan automobiļos, gan kājām — viņi devas pāri paceļamam tiltam. Pēc mirkļa sargi vairs nevarēja saredzēt ne sekretāru ēnas.

Tuvojās rītausma. Virs jumtiem iespīdējās blāvs gaismas stars. Dželsomīno tas bija tikpat kā signāls, kas lika dziedāt vēl stiprāk.

To bija vērts dzirdēt: balss no viņa krūtīm lauzās uz āru kā ugunīga lava no vulkāna krātera. Vājprātīgo namā visas koka durvis sašķīda smalkās drumstalās, dzelzs durvis salīka tā, ka vairs nelīdzinājās durvīm; visi, kas aiz tām bija ieslēgti, izskrēja gaiteņos, no prieka lēkādami.

Uzraugi, sanitāri un sargi virzījās uz ārdurvju pusi, no turienes uz paceļamo tiltu, kamēr nokļuva laukumā. Visi atcerejas, ka viņiem ir kādas svarīgas darīšanas ārpus vājprātīgo nama.

— Man jāizmazgā sunim galva, — sacīja viens.

— Saņēmu ielūgumu pavadīt dažas dienas jūrmalā, — stāstīja otrs.

— Neesmu pārmainījis zelta zivtiņām ūdeni. Baidos, ka tās var nobeigties.

Neviens neteica, ka viņam gluži vienkārši bail, jo visi bija pārāk pieraduši melot. Īsi sakot, pēc dažiem mirkļiem no vājprātīgo nama personāla bija palicis tikai nelaimīgais virtuves zēns ar vaļēju muti un kāposta kacenu rokā: patiešām, izsalkums viņu vairs nemocīja, un pirmo reizi mūžā viņam ienāca prātā patīkamas domas, kas likās tikpat kā svaigs gaiss.

Romoleta no savas kameras pirmā ievēroja, ka visi uzraugi aizbēguši.

— Ko tad mēs vēl gaidām? Bēgsim arī mēs! Viņa sacīja krustmātei Kukurūzvālītei.

— Tas ir pret reglamentu, — atbildēja krustmāte Kukurūzvālīte. — Bet, no otras puses ņemot, reglamenti vēršas pret mums. Tātad — iesim prom.

Viņas saķērās rokās un devās prom uz kāpnēm, pa kurām jau milzīgs pūlis steidzās lejā. Sajukums bija briesmīgs, bet krustmāte tūliņ pazina savu mincīšu balsis starp tūkstoš citām. Arī viņi — septiņi mazie Klibiķīša sekotāji — tūlīt pazina savas aizstāves augsti pacelto galvu un stingro seju starp tūkstoš citām. Visi kaķēni saskrēja viņai apkart un ņaudēdami metās ap kaklu.

Redzi nu, redzi nu, — krustmāte Kukurūzvālīte runāja ar asarām acīs. — Iesim atpakaļ uz savu māju. Viens, divi, trīs, četri… Vai esat visi septiņi? Septiņi, astoņi! Viens par daudz.

Tas, protams, bija krietnais Fido. Krustmātes Kukurūzvālītes rokās pietika vietas arī viņam.

Dželsomīno vairs nedziedāja. Visiem bijušajiem cietumniekiem viņš apvaicājas par Klibiķīti, bet neviens neko nezināja. Tad viņš zaudēja pacietību.

— Vai iekšā vēl ir kāds palicis? — viņš kliedza.

— Nevienas dzīvas dvēseles, — viņam atbildēja.

— Nu labi, tad skatieties!

Dželsomīno ievilka plaušās gaisu kā nirējs, kas lien ūdenī, sabāza pirkstus mutes kaktiņos, lai balss plūstu vienā virzienā, un laida vaļā pamatīgu kliedzienu. Ja uz Marsa un Venēras ir iedzīvotāji ar ausīm, arī viņi noteikti dzirdēja šo kliedzienu. Pietiks, ja teikšu, ka lielo ēku sašūpoja it kā vētras brāziens, jumtu dakstiņi un dzegas lidoja kā eņģelīši pa gaisu. Tad no augšas sāka plaisāt mūri, sienas salīgojās un ar lielu blīkšķi iegāzās grāvī, šķiežot ūdeni uz visam pusēm.

Sagrāve ilga vienu minūti. Tas labi zināms virtuves zēnam, kas bija palicis iekšā vēl pēc cietumnieku aizbēgšanas. Viņš tikko paspēja izlēkt pa logu, divos vēzienos pārpeldēt grāvi un izķepuroties malā, iekams aiz muguras viss sagruva.

Laukumu pāršalca «lai dzīvo» saucieni un uzlēca saule, kaut gan neviens nebija skrējis viņu aicināt, sacīdams: «Ātrāk, citādi neko vairs neredzēsi!»

Ļaudis nesa Dželsomīno uz rokām, žurnālisti netika viņam klāt un nevarēja dabūt interviju. Vajadzēja apmierināties ar Kalimeru Vekseli, kas, drūmi skatīdamies, stāvēja malā.

Vai jums būtu kas sakāms «Vistīrāko Melu» slejās? — jautāja žurnālisti.

— Ņau, — atbildēja Kalimers un pagrieza viņiem muguru.

Brīnišķīgi, — sacīja žurnālisti. — Jūs esat viens no aculieciniekiem. Vai jūs varētu pastāstīt, kā tas bija, ka nekas nav noticis?

— Ņau, — atkārtoja Kalimers.

— Lieliski. Viskategoriskākā veidā atsauksim ziņu, ka vājpratīgo nams sašķīdis gabalos, kas izkaisīti pa visu pilsētu.

— Vai jūs saprotat, — pēkšņi ieteicās Kalimers, — vai jūs saprotat vai ne, ka es esmu kaķis?

— Jus gribējāt sacīt «suns», ja jūs ņaudat?

Nē, kaķis, kaķis. Esmu kaķis un ķeru peles. Jā, jā, tagad es redzu, kas jūs esat! Varat slēpties, cik jums patīk, no manis neizspruksiet. Jus esat peles un nokļūsiet man zobos. Ņau! Ņurrr!

To teicis, Kalimers palēcās. Žurnālisti tikko paguva iebāzt pildspalvas kabatās un ielēkt automobiļos. Nabaga Kalimers metās garšļaukus un, izmisīgi ņaudēdams, nogulēja zemē visu dienu, kamēr kāds līdzcietīgs garāmgājējs viņu piecēla un aizveda uz slimnīcu.

Stundu vēlāk iznāca «Vistīrāko Melu» speciālizdevums. Visu pirmo lappusi aizņēma milzīgs virsraksts, iespiests trekniem burtiem:

Dziedot viņš nespēj sagraut vājprātīgo namu.

Galvenais redaktors apmierināti berzēja rokas:

— Lielisks atsaukums. Šodien pārdošu vismaz simttūkstoš eksemplārus.

Bet drīz vien «Vistīrāko Melu» izsūtāmie zēni nāca atpakaļ ar neizpārdoto avīžu saiņiem padusē. Cilvēki nebija nopirkuši nevienu numuru.

— Kas tad tas? — kliedza redaktors. — Nevienu vienīgu numuru? Ko tad tauta lasa? Kalendāru, vai?

— Nē, redaktora kungs, — atbildēja kāds izsūtāmais zēns, kas bija drošsirdīgāks par citiem. — Kalendārus arī vairs nelasa. Ko lai iesāk ar kalendāru, kurā decembris nosaukts par augustu? Vai tad ļaudis jutīs siltumu tikai tāpēc, ka mēnesim pārmainīts nosaukums? Sākušies lieli notikumi, redaktora kungs. Ļaudis par mums smejas un deva padomu izlietot mūsu avīzi papīra laiviņu taisīšanai.

Kabinetā ieskrēja redaktora suns, kas uz savu roku bija devies izlūkgājienā pa pilsētu.

— Minci, minci! — pa paradumam pasauca viņu saimnieks.

— Vau, vau! — atbildēja suns.

— Ko? Tu rej?

Šunelis atbildēja ar astes luncināšanu un rēja vēl skaļāk.

— Pasaulei pienācis gals, — iesaucās redaktors, slaucīdams no pieres sviedrus, — patiešām, pasaules gals ir klāt!

Gals bija pienācis tikai meliem. Vājprātīgo nama sagrāve bija atbrīvojusi simtiem cilvēku, kas runāja patiesību, suņus, kas rēja, kaķus, kas ņaudēja, un zirgus, kas zviedza, kā to paredz zooloģijas un gramatikas likumi. Patiesība izplatījās kā epidēmija, tā pielipa gandrīz visiem iedzīvotājiem. Tirgotāji jau mainīja veikalu izkārtnes.

Maiznieks norāva izkārtni «Rakstāmpiederumi», apgrieza to uz otru pusi un ar ogles gabaliņu uzrakstīja — «MAIZE». Tūlīt ap veikalu sanāca daudz cilvēku, kas aplaudēja.

Daudz lielākas ļaužu masas sapulcējās karaļa pils priekšā. Tās dziedādams vadīja Dželsomīno, un viņa dziesma aicināja cilvēkus šurp no visiem pilsētas rajoniem, pat no apkārtējiem ciemiem.

Džakomone no savas istabas loga ieraudzīja lielo gājienu un priecīgi sasita plaukstas.

— Ātrāk, ātrāk! — viņš sauca šurp galminiekus. — Ātrāk, mana tauta grib, lai es saku runu! Paskatieties, kā viņi sapulcējušies apsveikt mani svētkos.

— Kas tad šodien par svētkiem? — galminieki cits citam jautāja.

Jums tas liksies savādi, bet viņi vēl nezināja, kas noticis. Spiegi nesteidzās vis uz karaļa pili ar ziņojumu, bet meklēja kādu patvērumu.

Karaļa Džakomones pilī kaķi vēl rēja, tie bija pēdējie nelaimīgie kaķi visā valstī.

XX

Dželsomīno vēlreiz dzied, Džakomonem aizbēgt liek.

Likteņgrāmatas, kā jūs zināt, nav. Nav grāmatas, kurā būtu aprakstīti nākamie notikumi. Lai sarakstītu tādu grāmatu, vajadzētu būt vismaz «Vistīrāko Melu» galvenajam redaktoram. Pagaidām likteņgrāmatas vēl nav un nebija arī Džakomones laikos.

Tomēr žēl. Ja būtu tāda grāmata, nabaga valdnieks varētu tajā ieskatīties un izlasīt: «Džakomone šodien runu neteiks.»

Tiešam, kamēr viņš ar nepacietību gaidīja, kad sulaiņi atvērs stikla durvis, lai varētu iziet uz balkona, Dželsomīno balss sāka iedarboties — ar lielu troksni izbira visi durvju stikli.

— Esiet uzmanīgāki! — Džakomone uzkliedza sulaiņiem.

Atskanēja otrs «tarr-tar-tarr» no viņa guļamistabas.

— Tas ir spogulis! — bļāva Džakomone. — Kas saplēsa manu spoguli?

Viņa Augstība pagriezās atpakaļ, brīnīdamies, ka neviens viņam neatbild. Ak vai! Aiz muguras bija palikusi tikai tukša vieta. Ministri, admirāļi, kambarkungi un galminieki pēc pirmā signāla, tas ir, pēc pirmās Dželsomīno augstās nots, bija aizsteigušies uz savām istabām pārģērbties. Bez liekām runām viņi nometa spožos tērpus, kurus bija valkājuši tik ilgus gadus, izvilka no pagultēm vecos čemodānus ar pirātu apģerbiem un rūca:

— Ja nesiešu melno apsēju ap aci, mani varēs noturēt par sētnieku.

Cits atkal:

— Ja es noārdīšu āķi no piedurknes gala, neviens mani nepazīs.

Pie Džakomones palika tikai abi sulaiņi, kuru pienākums bija atvērt un aizvērt balkona stiklotās durvis. Stikli jau bija izbiruši, bet viņi vēl arvien bijīgi stāvēja pie durvju rokturiem, spodrinādami tos ar piedurkņu mežģīnēm.

— Ejiet arī jūs, — nopūtās Džakomone, — tagad viss brūk kopā.

Tiešām, tajā pašā brīdī saplīsa tūkstoš spuldzes lielajā lustrā. Dželsomīno šodien strādāja dūšīgi.

Sulaiņi nebija divreiz lūdzami. Atmuguriski atkāpdamies un ik pa trim soļiem klanīdamies, viņi sasniedza durvis, kas atradās kāpņu galā, apcirtās uz papēžiem un, lai ātrāk tiktu prom, nošļūca zemē pa margām.

Džakomone atgriezās savā guļamistabā, novilka karaļa tērpu un apģērba vienkāršu pilsētnieka uzvalku, ko viņš bija iegādājies, lai nepazīts varētu iejaukties ļaužu drūzmā (tomēr ne reizi nebija to uz vilcis mugurā, jo labprātāk sūtīja starp ļaudīm savus spiegus). Uzvalks bija brūns, kādu varēja valkāt jebkurš bankas darbinieks vai filozofijas profesors. Cik labi tas izskatījās kopā ar oranždzelteno parūku! Diemžēl vajadzēja pamest arī parūku, jo to pazina vēl labāk, nekā karaļa kroni.

— Mana skaistā parūka, — Džakomone novaidējās. — Pareizāk sakot, manas skaistās parūkas.

Viņš atvēra savu slaveno skapi un redzēja, ka tās visas rindiņā stāv lietošanas gatavībā kā leļļu galviņas pirms izrādes. Šim kārdinājumam Džakomone nespēja pretoties — viņš paķēra duci parūku un iebāza čemodānā.

— Paņemšu līdzi trimdā, tās man atgādinās laimīgo pagātni.

Viņš nokāpa lejā, bet ne līdz pašam pagrabam, kā darīja viņa galminieki, kas bēga pa kanalizācijas caurulēm kā žurkas. Džakomone labāk gāja pa savu skaisto dārzu. Tas ir, ne vairs pa savu, tomēr pa skaistu, zaļu, smaržojošu dārzu. Vēl dažas reizes ieelpojis karalisko gaisu, viņš atvēra mazus vārtiņus, izgāja šķērsieliņā, pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, devās uz laukumu pils priekšā, kas atradās pāris desmit metru attālumā, un iejuka pūlī, kas aplaudēja Dželsomīno.

Brūnajā uzvalkā un bez parūkas Džakomoni neviens nepazina. Ar čemodānu rokā viņš izskatījās pēc ceļojoša komersanta.

— Iebraucējs, vai? — tūlīt kāds blakusstāvošais apvaicājās, jautri uzsizdams uz pleca. — Nāciet jūs arī paklausīties tenora Dželsomīno koncertu. Viņš ir tur. Vai redzat? Šis jauneklis izskatās pēc sacīkšu braucēja, pēc tāda, kas nav ne plika graša vērts. Bet vai dzirdat, kas tam par balsi?

— Dzirdu, dzirdu, — čukstēja Džakomone, klusu piemetinādams: — Un redzu…

Viņš redzēja, kā sabrūk iemīļotais balkons, redzēja visu, ko jūs varat paši iedomāties: karaļa pili, kas sagāzās kā kāršu namiņš, saceļot veselu putekļu mākoni. Dželsomīno uzņēma vēl vienu augstu noti, lai aizslaucītu putekļus, un palika tikai drupu kaudze.

— Starp citu, — ieteicās Džakomones kaimiņš, — jums ir brīnišķīgi pliks pauris. Jūs neapvainosieties, ka es tā saku, vai ne? Paskatieties uz manējo!

Džakomone pārlaida roku pār savu galvu un apskatīja, kā bija lūgts, arī kaimiņa galvu, kas bija apaļa, plika un gluda kā galda tenisa bumbiņa.

— Tiešām skaists pliks pauris, — noteica Džakomone.

— Ko nu! Gluži parasts. Jūsējais gan ir spožs. Pašlaik saules staros tas tik brīnišķīgi mirdz, ka skatoties sāk acis sāpēt.

— Nē, nē, jūsējais ir glītāks, — murmināja Dažkomone.

— Nekādā gadījumā! Es nepārspīlēju. Zināt, ko jums teikšu? Ja jūs iestātos mūsu Plikpauru klubā par biedru, jūs tūlīt ievēlētu par kluba priekšsēdētāju.

— Par priekšsēdētāju?

— Ja, vienbalsīgi.

— Vai jums ir Plikpauru klubs?

— Protams. Līdz vakardienai klubs bija slepens, bet tagad tas darbosies atklāti. Klubā par biedriem ir viscienījamākie pilsoņi. Tur, vai zināt, nevar nemaz tik viegli iestāties. Jāpierāda, ka uz galvas nav neviena vienīga matiņa. Ir tādi, kas noskuj galvas, lai tikai varētu iestāties mūsu klubā.

— Un jūs sakāt, ka es…?

— Jūs varētu kļūt par mūsu priekšsēdētāju. Esmu gatavs saderēt.

Džakomone jutās gluži satriekts.

«Tātad esmu kļūdījies,» viņš domāja. «Esmu sabojājis visu savu dzīvi. Tagad ir par vēlu sākt to no jauna…»

Izmantodams pūļa drūzmēšanos, viņš nošķīrās no sava sarunu biedra, atstāja laukumu un gāja prom pa ielām, kas bija pavisam tukšas. Tikai divpadsmit parūkas skumīgi čaukstēja viņa čemodānā.

Šur tur no kanalizācijas lūkām izspraucās galvas, kas likās ļoti pazīstamas. Vai tie nebija viņa pirāti? Bet, ieraudzīdamas cienīgu, rāmu pilsoni ar pliku galvu un brūnā uzvalkā, šīs galvas nekavējoties pazuda.

Džakomone devās tieši uz upi, jo bija nolēmis darīt sev galu. Kamēr viņš tika līdz krastam, domas mainījās. Džakomone atvēra čemodānu, izņēma parūkas un sasvieda citu pēc citas upē.

— Ardievu, — čukstēja Džakomone, — ardievu, mazās melotājas!

Parūkas nenoslīka, tajā pašā dienā tās izzvejoja zēni, kas bija apsēduši visu krastmalu kā krokodili. Viņi izžāvēja parūkas saulē, salika galvā un sarīkoja varenu gājienu. Zēni priecājās un dziedāja. Patiesībā viņi taču svinēja Džakomones karaļvalstij bēres.

Kamēr Džakomone gāja prom uz visiem laikiem — un viņš varēja būt ārkārtīgi laimīgs par izdevību aiziet prom, varbūt uz kādu vietu, kur varēs kļūt par cienījamu Plikpauru kluba priekšsēdētāju vai vismaz sekretāru, — tikmēr atgriezīsimies laukumā un paskatīsimies, kas tur notiek.

Dželsomīno, nodziedājis savu postošo dziesmu, slaucīja sviedrus un teica:

— Arī tas ir padarīts.

Tomēr sirdi vēl arvien nospieda kā smags akmens — Klibiķītis nebija atradies.

— Kur viņš ir palicis? — mūsu varonis sev jautāja. — Kaut nu nebūtu pakļuvis zem vājprātīgo nama drupām. Postīt es protu, tas tiesa.

Ļaužu bari neļāva viņam ilgi bēdāties.

— Kolonna, — visi kliedza no visām pusēm, — janogāž kolonna!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka uz tās sarakstīti Džakomones varoņdarbi kaujas laukā. Tie visi ir meli, jo Džakomone nekad nav izkustējies no savas pils.

— Labi, — sacīja Dželsomīno, — nodziedāšu pienācīgu serenādi arī kolonnai. Paejiet tālāk, lai tā jums neuzkrīt virsū.

Visi, kas stāvēja kolonnas tuvumā, steidzīgi atkāpās, pūlis viļņojās kā ūdens vannā. Tad Dželsomīno ieraudzīja uz kolonnas dažu metru augstumā labi pazīstamo kontūru uz trim kājām.

— Klibiķīti! — viņš sauca, un akmens novēlās no sirds.

Zīmējums notrīsēja, līnijas drusku saliecās, bet nekustējās.

— Klibiķīti! — Dželsomīno sauca skaļāk.

Šoreiz balss iecirtās marmorā, pārvarēdama tā pretestību, — Klibiķītis atrāvās no kolonnas un klibodams nolēca zemē.

— Cik jauki, cik jauki, — viņš ņaudēja un noskūpstīja Dželsomīno uz vaiga. — Bez tevis es būtu palicis tepat piesprausts pie kolonnas, un lietus mani būtu noskalojis. Es mīlu tīrību, tas visiem zināms, bet man diez kā nepatiktu mazgāšana, kas beidzas ar nāvi.

— Es arī tepat esmu, — iesaucās Bananito, kas ar elkoņu palīdzību lauzās cauri drūzmai, lai nokļūtu pie saviem un mūsu draugiem. — Ja tev kādreiz kas tamlīdzīgs notiks, es tevi tūlīt uzzīmēšu no jauna, vēl skaistāku un patiesāku kā agrāk.

Trim draugiem pēc sastapšanās bija daudz ko stāstīt. Atstāsim viņus vienus.

Un kolonna?

Vai kolonna kādu traucē? Meli, kas uz tās uzrakstīti, atgadinās cilvēkiem laikus, kad viņu zemē valdīja varens melu karalis, un pietika ar vienu labi nodziedātu dziesmu, lai viņa valsts sabruktu.

XXI

Dželsomīno negrib karu, Bumbu vārtos sit ar sparu.

Stāsts drīz būs galā. Vēl tikai paskaidrošu, kas bija teikts nedaudzajās piezīmju lapiņās, kuras biju aizmirsis kabatā, steigdamies pabeigt divdesmito nodaļu. Tās ir pēdējās ziņas, ko pierakstīju, klausoties Dželsomīno atmiņas par piedzīvojumiem Melu zemē. Šajās lapiņās izlasīju, ka par Džakomoni vairāk nekas neesot zināms, tāpēc es nevaru jums pateikt, vai viņš kļuvis par kārtīgu cilvēku, vai arī vecās jūras laupītāja kājas viņu novedušas atpakaļ uz slidenā ceļa.

Tālāk lasīju, ka Dželsomīno visumā bijis apmierināts ar paveikto, bet nav varējis paiet garām pilsētas laukumam bez neveiklības sajūtas, it kā zeķē būtu iekritis akmentiņš.

— Vai tad vajadzēja pilnīgi sagraut karaļa pili, pārvēršot to par drupu kaudzi? — viņš sev pārmeta. — Džakomone būtu aizbēdzis, ja saplēstu logu stiklus vien. Vēlāk pasauktu stiklinieku, un viss būtu kārtībā.

Par akmentiņa izņemšanu no Dželsomīno zeķes parūpējās Bananito, atjaunodams pili ar savu parasto paņēmienu, izlietojot vairākas loksnes papīra un veselu kārbiņu krasu. Darbā pagāja puse dienas. Nebija aizmirsts arī balkons pēdējā stāvā. Kad balkons atkal atradās savā vecajā vietā, ļaudis gribēja, lai Bananito tur uzkāpj un saka runu.

— Paklausiet mani, — atbildēja Bananito, — izdodiet likumu, kas aizliedz teikt runas no šā balkona. Es esmu gleznotājs un vairāk neko negribu zināt. Ja jūs katrā ziņā gribat dzirdēt runu, ejiet pie Dželsomīno.

Tajā brīdī uz balkona parādījās Klibiķītis un noņaudēja:

— Ņa-auuu!

Ļaudis aplaudēja un vairāk runu negribēja dzirdēt.

Uz nākamās lapiņas bija rakstīts, ka krustmāte Kukurūzvālīte kļuvusi par direktori Pamesto kaķu institūtā. Ļoti taisnīgs lēmums: varat būt droši, ka viņas vadībā neviens nespiedīs kaķus riet. Romoleta atgriezās skolā. Droši vien viņa tagad vairs nesēž solā, bet katedrā — būs jau kļuvusi skolotāja.

Beidzot vismazākajā lapiņā bija tikai šāds ieraksts: «Karš beidzās viens pret vienu.»

Vai varat iedomāties, gandrīz būtu aizmirsis pateikt par karu!

Tas notika dažas dienas pēc Džakomones bēgšanas. Bez pavalstnieku ziņas, domādams, ka Bananito uzzīmēs daudz lielgabalu, Džakomone bija pieteicis karu kādai kaimiņvalstij, un tie nejokoja — sūtīja karaspēku aizstāvēt dzimteni.

— Mēs nemaz negribam karot, — teica jaunie ministri. — Mēs neesam tādi kā Džakomone!

Kāds žurnālists lūdza interviju Dželsomīno, kas mācījās mūziku, gatavodamies beidzot uz īstu koncertu.

— Karš? — brīnījās Dželsomīno.

Piedāvājiet pretiniekam karu pārtraukt un aizstāt to ar futbola sacīkstēm. Varbūt kāds sadauzīs kāju, tomēr asinsizliešana katrā ziņā būs pavisam maza.

Par laimi, šī ideja iepatikās arī pretiniekiem, kam, patiesību sakot, nebija ne mazākās vēlēšanās karot. Futbola spēle notika nākamajā svētdienā. Dželsomīno, protams, juta līdzi savējiem. Entuziasmam sasniedzot visaugstāko pakāpi, viņš iekliedzās: «Piespied!» — un iedzina bumbu pretinieka vārtos, kā reiz to bija izdarījis dzimtenē.

— Nav iespējams, — tūlīt pie sevis noteica Dželsomīno, — ka šis karš beigtos ar negodīgu uzvaru. Mēs atrodamies futbola laukumā, spēles noteikumi nepieļauj melus.

Nekavējoties viņš iesita vārtus arī otrā pusē. Jūs viņa vietā būtu darījuši to pašu.

Content

Rodāri Džanni Dželsomīno melu zemē

DŽELSOMĪNO MELU ZEMĒ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI