Любомир Пеевски

Очите на професор Самберг

На жена ми Евелина!

Пролог

Когато някои подробности от тази загадъчна история станаха известни, плъзнаха такива невероятни измислици, такива абсурдни хипотези и всевъзможни „автентични разкази на очевидци“, че се оказа съвсем невъзможно да се отличи истината от фантазията. Вестниците услужливо предоставяха страниците си на всеки слух, на всяко тълкувание, колкото и противоречиво и несвързано да беше то. Самозвани археолози започнаха разкопки край пропастта. По бреговете на ручея, в който беше намерено „известното съобщение“, се появиха палатки и жадни за приключения доброволци денонощно се взираха във водите с тайната надежда, че отново ще изплува нещо.

Разбира се, нищо повече не се случи.

Но в броя си от 16 август 19… излизащият в град Кипс вестник „Вечерен меридиан“ публикува писмо от някой си Гари Фериел, ловен надзирател в този район на планината. То беше отминато без каквото и да било внимание от почти всички занимаващи се със събитието, но тъй като до известна степен дава възможност да се проумее част от истината, затрупана под недомлъвки, тайнственост и фалшиви тълкувания и да се повдигне булото над някои загадъчни събития, предшествували по един или друг начин историята, за която ще стане дума по-нататък, ще си позволя да го цитирам така, както беше публикувано:

„Уважаеми господин редактор,

Лудост е да мисля, че с моите скромни познания за света ще мога да ви кажа нещо ново около историята, разиграла се край добре известната ви пропаст, разположена в центъра на моя ловен район. Затова предварително искам да ви предупредя, че пиша това писмо с далеч по-скромна цел: да предпазя вестника, който много уважавам и чийто абонат съм, от някои грешки и неточности, с които другите вестници изобилствуват напоследък, и да споделя с вас някои неща, станали през последната година, които може би ще ви се сторят интересни…

Най-напред искам да ви обърна внимание, че е абсолютно погрешно да се твърди, че пропастта е разположена близо до връх Ромпан. Доколкото ми е известно, такъв връх не съществува в нито една географска карта. В случая може би се има предвид връх Прумпан, но ако приемем това предположение за истина, то не трябва да се забравя, че връх Прумпан е разположен 20 километра по̀ на юг от тези места…

После не може и не бива с абсолютна убеденост да се говори, че се касае за пропаст. Според мен става въпрос за най-обикновена пукнатина в земята, каквито се срещат с десетки в този район на планината.

В един от предишните ви броеве прочетох съобщението, че туристи наблюдавали да излитат от пропастта гигантски черни птици. Считам това за най-обикновена измислица и нелепост. По принцип нито една голяма птица не гнезди в подобни пропасти. Да не говорим, че такива птици в тази планина не живеят. Иначе те щяха да бъдат забелязани не само от някои туристи, но и от местните хора…

Но все пак не съм аз този, който ще започне да ви уверява, че всичко в моя район е в ред. През последните години наистина се случиха някои доста чудновати неща…

Аз, разбира се, нямам предвид твърденията на чичо Глантен, който на няколко пъти ми се оплаква, че когато минавал край пропастта, от нея излитал зелено светещ балон, който увисвал над стадото и овцете се държели като полудели. Скупчвали се, изправяли се на задните си крака и като че ли искали да докоснат странния балон с муцуни. Винаги съм смятал, че чичо Глантен ми разказва всичко това само за да ми съобщи накрая със загадъчен вид, че когато балонът изчезвал, няколко овце липсвали. Отдавна подозирам чичо Глантен, че незаконно търгува и чрез тези измислици се опитва да заблуждава хората.

Не смятам за сериозно и свидетелството на двама младежи от град Кипс, които ме уверяваха, че както си почивали на една издадена скала, изведнъж въздухът около тях без видими причини се нагрял до такава степен, че дрехите им се запалили. А скалата започнала да се топи. Младежите наистина бяха с опърлени коси и поизгорени дрехи. Но мисля, че причината да изпаднат в такова плачевно състояние беше по-скоро бутилката коняк, която се подаваше от раницата на единия.

Но има нещо, което се случи с мен и което аз и досега не мога да си обясня. През май тази година обикалях поверения ми ловен район. Беше прекрасен следобед: топъл, ласкав, облян в слънце и зеленина. Тревите растяха като полудели, всякакъв бръмчащ и хвърчащ свят се стрелкаше около мен, на небето нямаше нито едно облаче. Отпуснах се мързеливо край един горски извор, където често обичам да си почивам, и без да искам, упоен от свежестта на майския ден, неусетно съм заспал. Колко време съм прекарал така, и досега не знам. Бях разбуден внезапно от някакъв шум. Скочих, но не открих никаква причина за безпокойство. Реших, че просто съм сънувал, стана ми весело и тръгнах към извора да се измия. И тъкмо тук се случи най-странното. Когато се приближих, кой знае защо ми се стори, че не всичко е в ред. В първия момент не можах да си обясня какво. Както винаги, и сега изворът беше чист и прозрачен. От него се процеждаше тънка бистра струя, от която тръгваше малък ручей. Беше тихо. Наведох се да гребна вода и изведнъж видях някакво изображение. Отначало помислих, че виждам себе си като в огледало, но по-късно усетих, че това беше нещо съвсем друго… Впрочем какво точно беше, и досега не мога да си обясня. Изправих се и се огледах. Край мен, както и преди, нямаше никой. Но усетих, че повърхността на водата отново се раздвижи. Обърнах се и по-нататък не си спомням нищо… На другия ден моят помощник ме намерил на същото място. Не съм знаел нито кой съм, нито къде се намирам. В извора нямало нищо. Около мен също…

След три дни си възвърнах паметта, но какво се случи тогава, и досега не мога да кажа. Аз си мисля, че може би някаква трева или билка е паднала във водата, разтворила се е и ми е подействувала по такъв начин. А може и серни изпарения да са ме замаяли. Наоколо в земята пукнатини колкото искаш. И ако ви говоря за този случай, то е само защото по някаква случайност изворът се намира на стотина метра от въпросната пропаст.

Това е всичко, което мога да ви съобщя. Моля ви още веднъж да ме извините за дързостта, че ви пиша това писмо. Направих го само от желанието да ви бъда полезен. На вас и на вестника, който много уважавам и редовно чета.

С почит: Гари Фериел“

Първа глава

Временен лагер

На около 100 километра на северозапад от величествения планински масив Младета, наричан още Прокълнатите върхове, закътан в гънките на една клисура, пламтеше огън. Пламъците му осветяваха четири единични палатки, построени в полукръг, и трима мъже, седнали край него. Пред вратата на най-отдалечената палатка мъждукаше фенер и вътре друг мъж, наведен, пишеше нещо.

Това бяха участниците в малка пещерна експедиция, които се готвеха да проникнат в бездната Дяволското копито.

Беше една от ония прелестни юлски нощи, с редки звезди, без луна, когато случайните звуци на тревите, гората и вятърът се отронват като откровения и разбуждат неподозирани размисли.

— Каква нощ, Луи! — обади се мечтателно един от мъжете, седнали край огъня. — Погледни нагоре! Звезди… звезди… И на колко ли от тях има живот?… С нетърпение очаквам мига, когато човекът ще установи контакт с други разумни същества. Сигурен съм в това почти толкова, колкото, че половината от хиляда са петстотин…

— Кой знае, Хосе! Или контакт, или късо съединение… — прекъсна го насмешливо мъжът, когото нарекоха Луи. — Аз лично мисля, че живот на звездите няма. Звездите си живеят добре само на земята.

— Малко четеш, Луи! Малко четеш и затова малко знаеш… Изчислено е, че земята е била посещавана от представители на други планети няколко хиляди пъти.

— Не вярвай на това! — авторитетно махна с ръка Луи. — Толкова много посещения и никаква съществена следа. Помисли сам! Ако двадесет туристи посетят една пещера, поне двама от тях ще си напишат имената в нея. А ти ми говориш за хиляди посещения…

— Следи има! Какво ще кажеш например за такъв факт? Всички спътници на Земята се въртят от запад на изток. И само един се върти в обратна посока. Наричат го Черния принц.

— Че какво неясно има тук? — снизходително попита Луи. — Всичко, драги, е направено на Земята. Всичко е от Земята. Но не всичко сме успели да си обясним още. Помниш ли историята с фотографираната летяща чиния. Оказа се най-обикновена фалшификация. Просто фотографът решил да се пошегува с любителите на сензации. И после защо трябва да си обясняваме всяка загадка с посещение отнякъде?! Романтично е, но… наивно.

— Остави го, Хосе! — обади се третият мъж край огъня с мек басов глас. — Луи няма да бъде Луи, не обясни ли всичко по своему. Ако например сега, в тази минута, от небето падне непознат звяр… Или просто една печена кокошка с размерите на слон, обяснението на Луи ще бъде горе-долу такова: кокошката се е излюпила и порасла на Земята. След това ураган я вдигнал във въздуха, слънцето я изпекло и сега друг вихър я спуска тук. И дори ще ни обясни, че кокошката е имала перушина, но си я оскубала сама от страх…

— Ха-ха-ха! — весело се засмя Луи. — Само че не позна. Въобще няма да обяснявам нищо. Направо ще се нахвърля върху печената кокошка. Без нож и вилица. С ръце…

Думите му бяха посрещнати с дружен смях.

— Ивац, стига с тия любовни писма! — провикна се Хосе към мъжа, който седеше в палатката. — Ела тук! Изпускаш много. Пиер-Ален накара Луи да замълчи. Затвори му устата с една кокошка.

— Обаче колкото слон! — шеговито напомни Луи. — И при това печена!

— Свършвам вече! — обеща мъжът.

Той запечати писмото, мушна го в раницата си и тръгна към огъня. Но тъй като на въпросното писмо не беше съдено да стигне до човека, за когото беше предназначено, ще си позволя да ви запозная със съдържанието му. Мисля, че това ще ви даде възможност да разберете неща, които до този момент поради оскъдната светлина на запаления огън не сте успели да забележите.

На плика имаше следния адрес: България, град В…, улица „Милин камък“, Светослав Каменов, подател: Ивац Павлинов.

А ето какво пишеше вътре:

„Здравей, Слави,

Обаждам ти се от Прокълнатите планини. Както вече ти писах, получих покана от Хосе Рамонес и Луи Пирс да участвувам в изследването на пропастта Дяволското копито. Ти сигурно си спомняш двамата чужденци, с които миналото лято заедно влизахме в Леденика. Групата наистина беше голяма, но тези двамата навярно си забелязал. Хосе е испанец. Нисък, набит, с мустачки, черна къдрава коса и кръгло мургаво лице. Тогава на импровизирания концерт в Леденика изпълни много темпераментно различни испански ритми с кастанети. Работи като пианист в един ресторант.

Луи е французин. Пълна негова противоположност: висок, слаб, с вирнат нос, нацупена физиономия и две постоянни дълбоки бръчки на челото. Механик е в сервиз за автомобили. Не може да не си го запомнил. Ходеше непрекъснато облечен с риза, по която бяха изрисувани египетски пирамиди, палми и сфинксове. Но не мисли, че е мрачен особняк. Нищо подобно! Шегите просто извират от него. Само че каквото и да каже, винаги остава абсолютно сериозен.

В експедицията участвува и Пиер-Ален. Швейцарец, инженер в един завод в подножието на планината. Той е най-високият пещерняк, който съм виждал. Само 6 сантиметра не му достигат, за да бъде точно 2 метра. Ръководител е на групата. Утре сутринта започваме щурмуването.

Бездната е на около стотина метра от временния ни лагер. Досега никой не е влизал в нея. Един овчар я показал на Хосе. С Дяволското копито са свързани много местни поверия и хората я избягват. Понякога от бездната се чувал вой, виждали се светлини… Луи предполага, че може би вътре падат диви животни или просто вятърът свири в някоя пукнатина…

Нощта в планината е много красива. Вековни борове, дълбоко небе… А недалеч оттук, над бездната, в бледата тъмнина се открояват, изрязани от бурите и времето, варовикови скали с причудливи форми.

Ще ти пиша подробно за експедицията. Приеми много поздрави от мен.

Твой: Ивац“.

Докато ви запознах с писмото, мъжът беше стигнал до огъня. Полъхна вятър. Червените езици на пламъците литнаха нагоре и го осветиха целия. Той беше млад човек с меки кафяви очи, права коса и дълго открито чело. Широка усмивка смекчаваше силно издадената волева брадичка и правеше лицето му добро и одухотворено.

Изведнъж странен, приглушен вой наруши тишината. Не можеше да се определи точно на какво прилича. В него имаше и скрита мъка, и заплаха, и дихание на нещо непознато, могъщо…

— Бездната иска да ни изплаши! — подхвърли весело Луи. — Хосе, как смяташ, този вой земен характер ли има, или извънземен?

— Щом излиза от Земята, значи е земен! — замислено отговори испанецът.

— Няма защо да гадаем… — намеси се Пиер-Ален. — Утре сами ще разберем. В пет часа сутринта започваме… Предлагам да спим!

— Най-после едно съвсем земно предложение! — извика Ивац и всички се засмяха.

Изгасиха огъня и се скриха в палатките…

Втора глава

Твърде много за един ден…

Сутринта дойде хладна и неприветлива. По околните върхове димяха бели мъгли и мързеливо се издигаха нагоре. Остър, студен вятър издуваше стените на палатките и ги караше да плющят. Изведнъж гората се изпълни с рязък звън. Той сърдито се понесе над поляната, равен, настойчив, пронизителен…

— Ей, Луи, спри този часовник! — провикна се сърдито Хосе. — Ще събудиш цялата планина… Кръвта ми се сгъстява, като го слушам!

— Нищо не мога да направя! — разпери ръце показалият се от палатката Луи. — Звъни, докато се развие цялата му пружина. Устройство за спиране няма.

— Удари го в земята, веднага ще спре! — посъветва го Пиер-Ален.

— Не става! — усмихна се Луи. — Противоударен е…

Четиримата мъже се измиха в близкия ручей, закусиха набързо, сгънаха палатките и нарамили всичко, се отправиха нагоре по склона. Отпред вървеше Пиер-Ален, следван от Ивац, Хосе и Луи.

Не след дълго групата стигна до бездната.

Пропастта имаше елипсовиден отвор с диаметър около десетина метра. Ръбът й беше обрасъл с храсти и ниски жълтеникави треви.

— Да оставим багажа тук! — посочи Хосе малка вдлъбнатина в склона, разположена съвсем близо до бездната. — Хем няма да ни пречи, хем ще ни е под око.

Струпаха багажа и се върнаха край пропастта.

— Тихо! — помоли Пиер-Ален и пусна камък в нея.

Той изсвистя, удари се няколко пъти в стените, тупна меко в нещо, вероятно площадка, покрита с пръст, търкулна се по нея и спря.

— Сто и двадесет метра! — заяви Хосе.

— И петдесет и пет сантиметра! — иронично забеляза Луи. — Пазете се! — И на свой ред пусна камък.

— Шестдесет метра! — авторитетно съобщи той, когато камъкът спря на дъното. — Повече от ясно е! Хосе, учудвам се как с твоя музикален слух нямаш никакво чувство за дълбочина.

— Пак ли почвате вашите спорове? — намеси се Пиер-Ален. — Определянето на дълбочината по този начин винаги е погрешно. Освен че трябва да се държи сметка за противодействието на въздуха, профила на бездната и отскачанията, трябва да се отчете и скоростта, с която звукът се връща…

— Е, че то, ако беше лесно, всеки би го определил! — усмихна се с превъзходство Луи.

— Аз мисля, че дълбочината е около шейсет-седемдесет метра! — обади се и Ивац. Той внимателно беше следил падането на камъните.

— Ето един човек, който разбира от тези работи! — възкликна Луи, явно доволен, че и българинът отчиташе същата дълбочина. И му подаде ръка.

— Като слезем, ще разберем кой е прав! — продължи да упорства обидено Хосе. — Пиер-Ален, дай скрипеца!

Високият инженер донесе раницата си и извади от нея скрипец и макара с дебел кабел.

— Сам го направи в завода, където работи! — обясни с уважение Луи на Ивац, докато Хосе и Пиер-Ален закрепяха скрипеца за едно дърво, израсло до самата бездна. — Много удобно нещо при изследване на пропасти. И най-важното — здраво!

— Готово! — съобщи Хосе с такъв тон, като че ли сам беше свършил всичко. — Можем да започваме. Кръвта ми се сгъстява като си помисля за това.

— Най-напред ще се спусна аз! — обясни Пиер-Ален. — Ако всичко е благополучно, щом стигна дъното на пропастта или някаква площадка с пещерни галерии, ще се откача от кабела. Вие ще го издърпате и след мен ще слезе Ивац. Той е наш гост и затова ще участвува още в първото спускане… Хосе и Луи ще останат на повърхността!

— Мисля, че това не е най-правилното решение! — обади се испанецът. — Според мен ти, Пиер-Ален, трябва да останеш на повърхността, защото най-добре знаеш как се работи със скрипеца.

— Не ставай смешен, Хосе! — сряза го Луи. — С този скрипец се работи толкова лесно, че вятъра да помолим и той ще се справи.

— Аз мога да сляза и утре! — предложи българинът. — Ако Хосе е толкова нетърпелив…

— Не! Не… — високо извика Хосе. — Разбира се, че Пиер-Ален е прав… На повърхността ще останем ние с Луи!

— Тъй като пропастта не е изследвана, трябва да вземем всички предпазни мерки — продължи Пиер-Ален. — Сега часът е шест. Контролно време пет часа. Ако не се върнем, ще чакате още два и в пропастта ще се спусне Луи.

— А аз пак на повърхността. Това вече не е справедливо! Граждани, обиждат музикантите! — извика Хосе, но с такъв тон, че всички се засмяха.

— Поне съм сигурен, че няма да скучаете! — каза Пиер-Ален. — Ако нещо се случи и сами не знаете как да се справите, идете до завода, където работя. Луи, ти знаеш къде е. Но дано не става нужда…

Той закачи за колана си завързаната в края на кабела солидна кука, провери още веднъж запаса от батерии и изправността на електрическия фенер и закопча каската си.

Луи и Хосе застанаха до скрипеца. Ивац се изправи на ръба на пропастта.

— Довиждане! — махна с ръка Пиер-Ален. — Хосе, не ми се сърди. Първата голяма зала, ако има такава в пропастта, ще я нарека на твое име! Ивац, чакам те на дъното!

И той даде знак за спускане.

Луи и Хосе започнаха да развиват кабела и Пиер-Ален потъна в бездната. Отначало Ивац виждаше светлината на електрическия му фенер. После тя постепенно се разтопи в тъмнината на дълбоката пропаст. Спускането продължи повече от половин час. Накрая кабелът престана да се опъва.

— Най-после! — въздъхна испанецът. — Пиер-Ален е на дъното! Кой знае какви красоти се разкриват пред очите му?… Кръвта ми се сгъстява, като си помисля за това!…

— Ако мислиш, че ти само ще въздишаш, а аз сам ще навивам кабела обратно, много се лъжеш! — викна недоволно Луи. — Хващай се за скрипеца!

Обиден от тези думи, Хосе мълчаливо започна да навива кабела. Тази операция се извършваше много по-бързо от спускането и след десетина минути от пропастта изпълзя закачената за кабела кука.

— Хайде, Ивац, твой ред е! — извика Луи и му махна с ръка. — Много поздрави на Пиер-Ален. Кажи му да се наведе малко, защото главата му стърчи двайсет сантиметра над пропастта. Ще го клъвне някоя птичка…

Последните думи на Луи, изглежда, се харесаха много на Хосе, защото на обидената му физиономия се появи усмивка.

Ивац си сложи каската. После закачи куката за колана си, провери шишетата, в които се готвеше да събира паяци, стоножки, мокрици и други пещерни животни, запали фенера си и даде знак.

Кабелът започна бавно да се отпуска. Българинът опипваше внимателно с крака стената на бездната, отблъскваше се леко и метър по метър слизаше надолу. Отначало тесен сноп дневна светлина струеше над главата му, но скоро изчезна. Включи фенера.

Усети, че го обзема познатото трескаво напрежение, което го обхващаше винаги при влизане в непознати пещери. Какво ли го очакваше на дъното? Може би бездната криеше праисторически рисунки или останки на отдавна живели на Земята същества…

След половин час слизане Ивац забеляза под краката си светлинка. Пиер-Ален го чакаше. Като се изключат няколко камъчета, изронени от стената на пропастта, полетели със свистене надолу, спускането мина спокойно. Накрая стъпи на някаква площадка. На около десетина метра от него блестеше електрическият фенер на швейцареца. Той откачи куката на кабела от колана си и тръгна към светлината.

— Пиер-Ален, вече съм тук! — извика бодро Ивац.

Предпазните мерки изискват при слизането на всеки нов човек да се стои на безопасно място, защото не винаги камъните, които се отронват, са малки и затова нямаше нищо чудно в това, че Пиер-Ален не се виждаше. Но на повикването не отговори никой.

— Пиер-Ален! — извика пак той.

„… Нима инженерът беше тръгнал да изследва дъното на бездната сам?!“

Ивац започна да осветява наоколо. Виждаха се пет или шест отвора, които водеха в различни посоки. Електрическият фенер на Пиер-Ален беше оставен на около метър навътре в един от тях.

„Сигурно е влязъл в него! Чака ме близо до входа, а светлината е оставил за ориентир…“ — реши българинът.

Той огледа внимателно дъното, осеяно с едри и дребни камъни и тръгна към фенера. Наистина, по пода на галерията се виждаха следи от стъпки. Ивац тръгна след тях. Галерията беше висока и достатъчно широка, за да може човек да върви изправен, без особени усилия. Но след като измина десетина метра и не видя Пиер-Ален, той започна да изпитва безпокойство:

„Дали не сбърка, като тръгна сам? Не трябваше ли да почака навън и ако Пиер-Ален не се появи, да съобщи това на Луи и Хосе. Но ако тревогата му се окажеше лъжлива, щеше да стане за смях!“

Ивац реши да извърви още десетина метра и ако инженера го няма, да се върне обратно.

Таванът на галерията започна да се снишава и достигна такава височина, че трябваше да се движи приведен. Изведнъж усети, че го обзема странна отпадналост и ушите му започнаха да заглъхват. Имаше чувството, че ще припадне. Главата ужасно го заболя.

„Въглероден двуокис!“ — ужаси се той.

Но въглеродният двуокис нямаше мирис, а Ивац съвсем ясно долавяше натрапчивата миризма.

„Дали и Пиер-Ален не беше станал жертва на нея? Но тогава защо фенерът стоеше на входа на галерията?“

Въпросите припламваха един след друг в натежалата му глава и бързо изгасваха в обхващащата го слабост. Той се опита да тръгне назад, но осъзна, че се унася, краката му омекват и отказват да се подчинят. Последното нещо, което чу, беше един ужасен шум, долетял откъм входа на пропастта.

— Каменопад! — извика той и изгуби съзнание.

Трета глава

Кога свършва втората половина на деня?

Когато кабелът спря да се опъва, Луи и Хосе разбраха, че Ивац е стигнал дъното. Те провериха още веднъж закрепването на скрипеца и се изправиха.

— Щастливци!… — въздъхна испанецът. — Първи влизат в тази пропаст. Кръвта ми се сгъстява, като си помисля за това!

— Слушай, Хосе, започваш да ставаш смешен! — заплаши го шеговито с пръст Луи. — Ако не престанеш, ще те сграбча и ще те пусна в бездната без кабел. Ще видиш не само интересни неща, ами и звезди. Хайде да се заемем с палатките!

Испанецът му направи обидена физиономия и тръгна след него. Те разчистиха храстите във вдлъбнатината, където бяха оставили багажа, изравниха я, доколкото това беше възможно, и се заеха с построяването на палатките. Луи, който не можеше да стои дълго време сериозен, запя:

— За почивка дълга…

За почивка кратка…

Винаги правете си палатка!

Хора, птици, зверове, дървета —

първо укрепете я с въжета!…

Хосе си даде вид, че не го слуша, но след това се усети, че тихичко му приглася:

— Хора, птици, зверове, дървета —

първо укрепете я с въжета!…

Облаците, които донесе сутринта, се поразмърдаха и първите лъчи на слънцето весело се залюляха по върховете на дърветата. Луи заби колчетата и на последната палатка и като се изправи, изведнъж закрещя:

— Хора, птици, зверове, дървета —

първо укрепете я с въжета!…

Хосе го погледна учудено, но вече не така нацупено. Луи възторжено продължи:

— Светът е чудесен, приятелю! Особено когато изгрява слънцето. Погледни го! Това древно светило е най-голямото чудо на времето и на пространството. По-старо от всички, а винаги младо, ново… И никога не омръзва. Обаче я се опитай да го разгледаш по-добре. Без тъмни очила! Не може! А защо? За да не разкриеш тайната на вечната му младост…

Мургавият испанец също се изправи и жадно подложи лицето си на топлите слънчеви лъчи. Той не можеше да разбере Луи наистина ли се възхищава на слънцето, или се шегува, но му беше приятно да слуша бърборенето му.

В този момент откъм бездната долетя бучене и грохот. Ехото му отекна в околните върхове и изпълни цялата планина с тревога, възбуда и смут.

Луи и Хосе се втурнаха към Дяволското копито. Скрипецът си беше на мястото. Те застанаха на ръба на пропастта и се мъчеха да разберат какво става вътре, но всичко беше утихнало.

— Сигурно няколко камъка са се срутили… — не съвсем уверено предположи Луи. — А пък вдигнаха шум!…

— Ами ако са паднали върху Ивац и Пиер-Ален? — разтревожи се испанецът и черните му мустачки настръхнаха.

— Глупости! — сбърчи вежди Луи и си погледна часовника. — Двамата слязоха преди час и половина. Отдавна са в някоя галерия най-малко на сто-двеста метра навътре.

— Прав си — съгласи се Хосе. — Добре, че това не се случи, докато се спускаха. Коварна пропаст! В нея непрекъснато става нещо. Снощи вой — сега каменопад…

— Колко е тихо! — прошепна Луи, взирайки се в тъмнината на бездната. — Трябва да ти призная нещо. В пещерите най-много ме привлича тишината. Тихо… тихо, като в Космоса.

— Да се върнем при палатките! — прекъсна го Хосе. — Имаме още работа там…

— Да… да — спря го Луи. — Но нека най-напред проверим дали този каменопад не е повредил кабела. Навивай скрипеца бавно, а аз ще го преглеждам сантиметър по сантиметър.

Проверката продължи дълго. Може би цял час. Кабелът беше здрав. По него нямаше никакви следи от удари. Но най-неочаквано свърши… Куката липсваше. Когато погледна макарата на скрипеца, Луи установи, че заедно с нея липсва и най-малко двадесет-тридесет метра кабел. Разгледа изпълзелия от пропастта край. Беше отрязан като с нож.

— Ама че нелепост! — ядоса се Луи. — Вероятно камъкът е паднал точно върху кабела и го е прекъснал. Такъв здрав кабел! Кой знае що за удар е било?

— И сега какво ще правим? Куката е останала долу…

— Ще те спусна да я извадиш! — съобщи със сериозен вид Луи. — Нали ти и без това искаше да слезеш в пропастта.

— Това е съвсем правилно! — зарадва се Хосе. — Отивам да си взема каската и раницата.

— Чакай! Чакай… — спря го Луи. — Ти забрави, че имаме резервна кука и още една макара с кабел. Просто ще закачим нова кука за скъсания кабел и това е. Той е достатъчно дълъг…

— Прав си! — със съжаление каза Хосе, който вече се беше приготвил за спускане.

Другарят му донесе от лагера нова кука и внимателно я завърза за прекъснатия край. После застана до скрипеца и започна да го развива. Куката беше по-тежка и затова не стана нужда да се връзва нещо за нея, за да слиза по-бързо. Накрая той усети по опъването, че кабелът е вече на дъното.

— И ние ще имаме какво да разказваме на Ивац и Пиер-Ален, когато се върнат — усмихна се доволно Хосе и тръгна към палатките.

— Дори мисля, че те искрено ще съжаляват, че не са останали на повърхността! — съгласи се Луи. — Такова приключение!

Двамата дооправиха лагера, изкопаха малки канавки за оттичане на водата, ако случайно завали дъжд, и събраха дърва за огън.

— След два часа контролното време изтича! — погледна часовника си Луи. — Предлагам да отидем край Дяволското копито.

На двайсетина сантиметра от скрипеца Пиер-Ален беше забил в земята чаталеста пръчка, така че кабелът да минава върху нея. За висящия кабел беше закачено малко звънче, което щеше да звъни при подръпване на дъното. Просто и сигурно устройство. Десет минути след сигнала според уговорката започваше издърпването.

Двамата седнаха край скрипеца и зачакаха. Мълчаха. Сякаш се страхуваха да не би да пропуснат гласа на звънчето.

— Ами ако са ни давали сигнали, докато бяхме при палатките? — попита неочаквано Хосе. По кръглото му мургаво лице беше изписано безпокойство.

— Изключено! — намръщи се Луи. — Разстоянието е малко и щяхме да чуем. Но контролният час вече наближава. Предполагам, че звънчето скоро ще се обади.

Часовете течаха бавно. От време на време ту единият, ту другият се приближаваха до пропастта и дълго се взираха в нея. Но тя тъмнееше безмълвна. Слънцето припичаше и това правеше чакането още по-трудно.

— Единайсет часът мина! — разтревожено съобщи Хосе, показвайки часовника си. — Не разбирам защо не подават сигнал!

— Вероятно са открили нещо много интересно! — мъчеше се да бъде спокоен Луи. — Я си представи, че ти си на тяхното място и точно когато контролното време изтича — откриеш праисторически рисунки или… древно съкровище! Ще хукнеш ли веднага навън. Освен това Пиер-Ален каза да чакаме още два часа и чак тогава да предприемаме каквото и да било.

— Наистина… каза — измърмори мрачно Хосе. — Но все пак защо се бавят. Да не беше този каменопад, нищо. Но сега!… Кръвта ми се сгъстява, като си представя…

— Сега! Какво сега? — подхвана го Луи. — Донеси от лагера нещо за хапване. Като се върнат, ще обядваме направо тук. На ръба на пропастта.

— Добре! Отивам — съгласи се неохотно испанецът. — Ако позвъни звънчето, викай веднага, за да ти помагам.

— Разбира се! — увери го Луи, който също започваше с тревога да се взира в безмълвната пропаст.

След десетина минути Хосе донесе един сак с консерви и пакети.

— Сервирай обяда! — присмехулно му извика Луи. — В ресторант свириш! Да видим научил ли си нещо от най-важното изкуство — изкуството на храненето!

Испанецът мълчаливо кимна и като просна широка бяла кърпа върху тревата, започна бавно и съсредоточено да развива пакетчетата и да ги подрежда. После се зае с отварянето на консервите. Запали и спиртника.

— Искаш ли кафе?

— Да! — кимна с глава Луи. — С много захар! — и отново погледна часовника си. Дванайсет часът минаваше. Течеше последният час от допълнителното време.

Хосе свари кафето, подаде му димящата чашка и седна до него.

— Започвам да мисля, че нещо се е случило! — загрижено каза той. — Дори да са намерили интересни образувания, те знаят, че се безпокоим, и отдавна щяха да се върнат.

— Все пак има още време… — помъчи се да го успокои Луи. — Нека не правим нещата трагични предварително.

— Много ми се иска да излезеш прав! — глухо промълви Хосе.

В мълчание изтекоха и последните петнадесет минути. Звънчето продължаваше да стои безмълвно. Луи стана от мястото си.

— Да-а… нещо се е случило! — каза загрижено той. — Затова предлагам следното: ти ще останеш при скрипеца, защото си по-силен.

Испанецът кимна с глава в знак на съгласие.

— А аз ще се спусна в пропастта… Ще се опитам да направя нещо, ако е възможно. Не се ли върна и аз, в никакъв случай не предприемай нещо сам. Потърси помощ! Ела сега да издърпаме кабела!

Двамата застанаха до скрипеца и нервно започнаха да го навиват. Скоро куката изпълзя от бездната. Луи я пое, сложи си каската, взе електрически фенер с двоен запас от батерии и мушна в джоба си голям туристически нож. После застана на ръба на пропастта и каза:

— Щом усетиш, че кабелът не се опъва вече, веднага постави звънчето, за да мога да ти сигнализирам, когато стане нужда. Пускай!

Прехапал устни, Хосе внимателно започна да върти скрипеца. По мургавото му лице заблестяха ситни капчици пот от съсредоточеност и безпокойство… Не знаеше колко продължи спускането. Накрая силата, която противодействуваше на ръката му, изчезна. Той постави веднага чаталестата пръчка със звънчето. Струваше му се, че ще се пръсне от напрежение. Тъмната бездна сякаш беше погълнала времето и то изобщо не течеше…

Изведнъж звънчето тревожно заби. Испанецът започна да навива кабела. Това сега беше още по-трудно. Работеше бавно, внимателно. Накрая от пропастта изпълзя Луи. Изцапан с пръст и изморен, той легна на тревата и започна жадно да вдишва въздух.

— Разбра ли нещо? — наведе се загрижено над него Хосе. — Какво се е случило там?

— Каменопад! — побледнял, задъхан съобщи Луи. — Срутване!… Успях да стигна само донякъде. Камъните и пръстта са запушили цялата пропаст. Не посмях да ги размествам, за да не се срутят още по-надолу. Сигурно на това място има издадени площадки и отворът на пропастта е много намален. Почуках леко. Кънти на кухо…

— Значи?… — погледна го изплашено испанецът.

— Затворени са като в капан! Огледах внимателно всичко. Няма никаква пролука… — продължаваше Луи. — Не можем да стигнем до тях! Но как да им помогнем? Как?!…

— Да се опитаме да прокопаем отвор — промълви неуверено Хосе.

— Невъзможно! — отрицателно поклати глава Луи. — Това са хиляди кубика пръст. Може да предизвикаме допълнително срутване. Трябва да измислим нещо друго. Ако не се е случило най-страшното… храната ще им стигне за една седмица. Вода в пещерата сигурно има…

— Трябва да отидем в завода, където работи Пиер-Ален! — предложи смутено испанецът.

— Аз ще остана тук! — извика Луи. — Може пръстта и камъните да паднат на дъното сами. И тогава… А ти върви!

— Да! Да… — засуети се изплашеният Хосе. — Тръгвам веднага!

— И пусни телеграма до нашия пещерен клуб „Ла монтаня“. Да изпратят спасителна група!

— Да… да! — кимна с глава Хосе, обърна се, затича към лагера и след малко Луи го видя как изчезна в гората по пътечката, откъдето бяха дошли…

Четвърта глава

Странната стая

Ивац се опомни в широко легло, покрито с дебело вълнено одеяло. Надигна се и се огледа. Леглото беше разположено на височина около два метра и половина в средата на огромна стая. От него се спускаше бяла мраморна стълба с изящни перила, украсени с розетки. В единия край на стаята имаше бюро с два стола, на един от които бяха преметнати дрехите му. Раницата и електрическият фенер също бяха тук. На пода растеше трева. На стената, точно срещу леглото му, блестеше грамаден прозорец.

В първия момент българинът беше така поразен от необичайната обстановка около него, че легна отново и затвори очи, уверен, че сънува. Спомняше си много добре спускането в пропастта и натрапчивата миризма в галерията. Но повече нищо! Каква е тази стая? Какво е това легло?

Той изчака малко и бавно, предпазливо повдигна клепачи с тайната надежда, че виденията на съня са се стопили и изчезнали. Но стаята и предметите в нея си бяха на мястото… Бързо се облече и отиде до прозореца. Пред погледа му се откри още по-странна картина. Навън размахваха клони десетки лимонови и портокалови дървета, отрупани с плодове. В далечината се люлееха силуетите на няколко кокосови палми. Градината се разстилаше пред него… Примамлива, очарователна и невероятна!

Седна пред бюрото. Едва сега забеляза, че никъде не се виждаше врата. Тръгна покрай стените и внимателно започна да ги оглежда. Врата нямаше. Опита се да отвори прозореца, но установи, че това всъщност не беше никакъв прозорец. Просто върху дебело прозрачно стъкло, вградено в стената, изкусно беше нарисуван прозорец. Ивац пак погледна „навън“. Върху синьо дълбоко небе грееше слънце. Така силно, че просто реки светлина се изливаха над градината и в стаята.

„Къде съм попаднал? Може би всичко, което виждам, е една от поредните шеги на Луи. Ще се преструвам, че необичайната обстановка не ми е направила никакво впечатление!“

Започна да разглежда бюрото. То беше най-обикновено, с три чекмеджета отстрани и едно в средата.

Разтвори ги едно след друго. Средното и първите две бяха празни. В третото също нямаше нищо, ако не се смята едно малко бутонче на дъното му. Отначало Ивац дори помисли, че това е обикновено мастилено петно, но като го разгледа по-внимателно, установи, че е бутон. Натисна го. Чу рязко изскърцване. За момент на тавана на стаята се разтвори малък капак и две дълги металически ръце, като клещи, поставиха на бюрото поднос с разкошен обяд.

„Хубав бутон — усмихна се той. — От цялата шега този номер най-много ми харесва.“

… И се зае с подноса. Едва сега разбра колко е изгладнял. Всичките ястия му се сториха невероятно вкусни. Особено печеното! Изяде и купчината портокали, подредени в единия край на подноса. Под купчината се оказаха две малки чинийки, захлупени една върху друга.

„Сигурно е десерт! — помисли си Ивац. — И от него няма да се откажа.“

И той вдигна горната чинийка. Но го очакваше разочарование. Вместо десерт намери сгънато листче.

— Ха така! Ето я и сметката… — извика развеселен българинът. — Обяд в портокалова горичка… Хм, кой знае колко струва! Не! Няма да си развалям настроението с тази хартийка. След такъв обяд се полага почивка…

И той тръгна към леглото. В този момент започна бързо да притъмнява.

„Обслужването в хотела е безупречно!“ — помисли си Ивац. — „Щом на човек му се доспи, и слънцето залязва“… Не можеше да проумее нищо. Къде са Пиер-Ален, Хосе и Луи? Кой го беше измъкнал от пропастта? Каква е тази стая на чудесата? Всичко беше толкова странно!…

Но умората го залюля, поведе го властно по познатите и непознати пътища на съня и той задряма…

Събуди се от силното слънце. Погледна часовника си. Беше шест часът. В стаята нищо не беше се променило. Само върху бюрото нямаше подноса.

Приключението започваше да го тревожи.

— Хей, приятели! — извика недоволно Ивац. — Не ви ли се струва, че тази шега продължава твърде дълго. Ще умра от скука. Поне една книга ми хвърлете.

Никой не му отговори.

Стана и внимателно започна да оглежда отново стените и тавана. През цялото време имаше усещането, че го наблюдават, но не можеше да разбере откъде. В гърдите му започна да се надига едно смесено чувство на тревога и безпокойство, подхранвано от натрапчивата мисъл, че в тази стая без врата и прозорци е невъзможно да предприеме каквото и да било. Отвори пак третото чекмедже и натисна продължително бутона. От тавана се спусна подносът с храната…

— А-а-а! Ама вие вече прекалявате! — започна да крещи Ивац, без да знае на кого. — Не ви ща яденето!

И той започна да пресипва чиниите една в друга. Смеси в едно супи, десерти, плодове и парчета месо. След това се отпусна на стола и продължи да натиска бутона. Металическите ръце се показаха и прибраха подноса обратно.

Ивац ги проследи с поглед, докато се скриха на тавана, изправи се и замислено започна да се разхожда из стаята. Къде беше попаднал? Имаше нещо необяснимо, нелепо и глупаво във всичко това…

За момент през главата му мина предположението, че може би непознатата натрапчива миризма от галерията му е подействувала като опиум и всичко, което му се струваше действително, всъщност са кошмарни сънища. Ако е така, той все още се намира в пропастта. Взе да опипва пак стените на стаята. Бяха изкуствени. Започна да ги удря с ръце. Нищо не се промени… Приближи се до бюрото и отново се зае с бутона. При второто натискане капакът се отвори и металическите ръце спуснаха пак подноса. Но върху него сега стоеше само захлупената чинийка.

— Престанете! Стига с тая сметка! — кипна Ивац и размаха ръцете си към тавана. — Искам да говоря с някого. С какво право ме държите тук. Кои сте вие? Покажете се!…

Нищо не се случи. От стените на стаята, от тавана и по пода се стичаше тишина, която го заливаше, мачкаше и проникваше в цялото му тяло, изпълвайки го със смут…

— Хей, вие, ако никой не се обади, ще ви подлудя с този бутон! — завика отново Ивац. — Аз имам здрави нерви. И съм издръжлив физически… Само да ми паднете! Добре ще ви наредя…

Отново тишина посрещна думите му. Лепкава, плътна, враждебна! Той реши да накъса сметката на дребни парченца и пак да се върне в леглото.

„Няма защо да им доставям удоволствие с моето поведение“ — реши Ивац, въпреки че не знаеше за кои точно става дума.

Отхлупи чинийката и взе листчето. Но това, което прочете, го обърка още повече. Листчето беше най-обикновен формуляр. Въпросите бяха приблизително следните: име, презиме и фамилия, народност, навършени години, образование, професия, семейно положение… Долу, върху полето на формуляра, пишеше: „Едва когато попълните добросъвестно този документ, ще се срещнете с нас. Положението, в което се намирате, е твърде сериозно, за да си мислите, че става въпрос за шега. Сдържайте емоциите си. В случая те не са ви нужни. Поставете попълнения формуляр върху подноса.“

Българинът остави листчето на бюрото и изведнъж осъзна, че колкото и чудновато и неразбрано да звучи написаното, то е написано сериозно… Нямаше друг избор — трябваше да приеме предложението на непознатите.

В този момент отново започна да притъмнява. Погледна часовника си. Часът беше дванадесет!

„Нима тук денят трае шест часа!“ — помисли си той. Умът му не можеше да го побере!

Погледна през „прозореца“. На небето нямаше никакви облаци. Просто слънцето беше залязло.

Ивац запали електрическия си фенер и взе да попълва формуляра. Колкото и това да изглеждаше безсмислено, не можеше да постъпи другояче…

Пета глава

Катастрофата

Хосе бързаше през гората със свито сърце. Дърветата хвърляха дълги черни сенки. Свечеряваше се. Мислите му се въртяха все около пропастта, погълнала Ивац и Пиер-Ален: „Как ли се чувствуват те? Ами ако са пострадали при срутването? Ако са ранени… Трябва колкото се може по-бързо да доведе помощ! Да изпрати телеграма до клуба. Един път да излезе на шосето. После е лесно. Минават коли…“

Хосе отдавна изостави пътеката, която криволичеше през гората, и тръгна напреко. Той не усещаше, че бодливи храсти бяха раздърпали дрехите му и не забеляза, че такето му е отхвръкнало някъде. Трябваше да стигне до шосето, преди да се е стъмнило пълно. През нощта колите избягваха да качват пътници в тази рядко посещавана част на планината.

От време на време в пролуките между дърветата се мяркаше синкавата лента на шосето, което живописно се виеше надолу.

Изведнъж глух трясък наруши тишината.

Ехото грабна звука, подхвърли го и го блъсна в отсрещните върхове, сякаш искаше да счупи и това, което беше останало здраво…

Испанецът разтревожено спря.

„Катастрофа!“ — мина му през ума и хукна надолу. Прескачаше стърчащи камъни и паднали дървета, заобикаляше преплетени храсти и се плъзгаше по влажни треви…

Накрая излезе на една просека, която припряно се спускаше към шосето. Втурна се по нея. Беше се здрачило.

Запали електрическия си фенер. Недалеч от мястото, където излезе на шосето, се стелеше дим. Затича нататък…

Пътят завиваше и точно на завоя Хосе видя кола. Беше се врязала в стоманения парапет, който обезопасяваше шосето, и цялата беше нагъната. Моторът все още работеше. Под светлината на фенера блеснаха разпръснатите на всички страни парчета счупени стъкла.

Испанецът приближи до нея. Вътре се виждаше мъж, неестествено сгърчен под волана. Опита се да отвори вратата на колата откъм водача, но това се оказа невъзможно. Започна да опитва другите. И изведнъж дясната задна врата падна, щом я докосна. Той се провря през нея, подхвана внимателно човека и го измъкна навън. Свали раницата си, постави я насред шосето и сложи главата на пострадалия на нея.

Освети го. Цялото му лице беше в кръв. Хвана го за ръката. Пулсът му почти не се долавяше. Човекът беше в безсъзнание.

Хосе се върна при колата и изгаси двигателя й.

Стана тихо. Той се изправи до катастрофиралия и започна да се озърта безпомощно. Заобикаляха го само дървета. Непознатият беше тежко ранен, а той с нищо не можеше да му помогне. И за нещастие нито една кола не се показваше по шосето. Извади бинт от раницата си и превърза главата му. После напръска лицето му с вода. Това беше всичко, което можеше да направи.

Нямаше право да го изостави в такова състояние! А трябваше да бърза. Пиер-Ален и Ивац бяха в пропастта. Всяка изгубена минута би могла да се окаже фатална…

Но в този момент блесна светлина и го заслепи. Планината изведнъж се стопи и остана само един осветен от фаровете правоъгълник от шосето. Хосе застана по средата на пътя, вдигна ръце и започна да маха.

След малко пред него спря черен „Фолксваген“. В колата пътуваше само един човек. Той отвори съвсем малко стъклото на вратата и подозрително попита:

— Какво искате? Махнете се от пътя!…

— На шосето има ранен!… — припряно обясни Хосе. — Катастрофа с кола. Трябва да го откараме до най-близката болница! В безсъзнание е…

— Великолепно! Къде е? — рязко попита пътникът и слезе от колата.

Испанецът видя, че пред него стои дребно старче. Очила с дебели изпъкнали лупи, мустачки във формата на две запетаи и къса, остра, бяла брадичка живописно украсяваха лицето му. Старомодното черно пардесю и черната широкопола шапка на главата странно контрастираха с насмешливите нотки в гласа му.

— Ето там! — посочи му той ранения.

— Светнете! — заповяда старчето и се наведе над катастрофиралия.

— Трябва бързо да го откараме в болница! — повтори Хосе, светейки с фенера. — Ранен е тежко… Опитах се да го превържа, но…

— Виждам! — прекъсна го старчето. — Но няма да издържи до града.

— Тогава какво да правим?

— Краката му са раздробени. Необходимо е да му се помогне тук!

— Аз съм пианист! — сви безпомощно рамене Хосе. — Знам да давам първа помощ, но в случая сам разбирате…

— Разбирам… — промърмори старчето и като се поклони се представи: — Професор Самберг! Лекар. За съжаление тук, на шосето, не мога да направя нищо.

— Наблизо има изоставена хижа — съобщи испанецът. — Мисля, че двамата ще можем да го пренесем дотам.

— Почакайте! — каза професор Самберг, отиде до колата и се върна с носилка и голяма черна чанта.

Двамата внимателно вдигнаха ранения, който не даваше никакви признаци за живот, и го понесоха.

Когато стигнаха в хижата, Хосе се зае с огъня, а професорът застла върху грубо скованата маса чаршаф и започна да изважда от чантата си различни инструменти.

— Хванете носилката! — нареди той. — Трябва да поставим ранения на масата.

Вдигнаха го. Професорът хвана ръката му.

— Великолепно! Пулсът му въобще не се долавя! — измърмори той. След това взе фенера и започна да оглежда раните.

— Отървал се е леко. Кръвта по главата му е в резултат на леки одрасквания. Но краката! Краката ме безпокоят… Закрепете фенера, така че да осветява болния, и се дръпнете. Пречите ми!

— Да, господин професоре! — каза Хосе, закачи фенера за една халка, висяща от тавана, и застана до вратата.

Старчето изми ръцете си, изтри ги с марля, напоена в спирт, и се залови с ранения.

Хосе стоеше вдървен и гледаше съсредоточено как сенките от ръцете на професора играеха по стените.

Самберг работеше мълчаливо. Ловко и сръчно вземаше ту един, ту друг инструмент. Той дори не беше благоволил да си свали пардесюто и шапката.

Огънят в хижата се разгоря и започна да става горещо.

Накрая професорът се изправи и процеди:

— Готово!

После прибра бавно инструментите в чантата си и се изправи до вратата:

— Поддържайте огъня! — нареди дрезгаво той. — Аз съм в колата. След два часа ще дойда, за да проверя състоянието на болния.

— Но… професоре, аз не мога да остана! — плахо съобщи Хосе.

— Ха! Великолепно! Умопомрачително!… Помолихте ме за помощ, а сега си отивате. Моля… — с презрение изсумтя Самберг и му посочи вратата.

— Вие можете да си мислите, каквото искате за мен — промълви объркано Хосе, смутено пристъпвайки от крак на крак. — Но аз не мога да остана. Трябва да тръгна. Много е важно…

— Няма нищо по-важно от човешкия живот, млади момко! — троснато го сряза старчето, разхождайки се нервно из хижата. — И основната грешка на човека е тази, че всички дребни и маловажни нещица поставя над него. Раненият кон никога няма да започне да танцува на манежа, преди да е оздравял. Човекът обаче ще го направи. Но какво чакате?… Тръгвайте!

— Но аз… аз — смутено измърмори испанецът. — Аз наистина имам причини…

И той разказа на професора онова, което се беше случило днес при пропастта Дяволското копито.

— Дяволското копито! — озадачено възкликна Самберг. — Разбирам. Извинявайте. Но аз не смятам да стоим тук цяла нощ. След два часа болният ще бъде по-добре и ще го откараме в града. В хижата не може да остане…

— Разбира се! — съгласи се Хосе. — Два часа мога да остана.

— Благодаря ви! — каза професорът и излезе. Испанецът се приближи до ранения. Бузите му бяха порозовели и той дишаше равномерно.

Нощта течеше бавно.

След два часа Самберг се върна. Той провери пулса на катастрофиралия, постави му някакви инжекции и съобщи: — Можем да тръгваме. Хванете носилката! Пренесоха го до колата и го сложиха на задната седалка.

— Качете се и вие! — предложи му професорът. — Ще ви закарам до града.

— Благодаря, но трябва да отида най-напред до завода, където работи Пиер-Ален — отклони поканата му Хосе. — В града ще отида след това.

— Как се казва този завод?

— „Жано“! Това е един завод за електродомакински уреди на фирмата „Жано“.

— Качвайте се! Той е на пет километра преди града. Ще ви сваля там — предложи Самберг.

Хосе седна на предната седалка до професора и тръгнаха.

— Другият ви приятел, Луи, при пропастта ли остана? — неочаквано попита старчето.

— Да! За да може, ако срутването се слегне, да им помогне…

— Великолепно! Благородно… — кимна с глава Самберг.

По-нататък пътуваха мълчаливо. Професорът караше бавно, внимателно и все пак доста ловко вземаше острите завои на шосето. На един кръстопът спря.

— Вие трябва да слезете тук! — обърна се той към Хосе. — Заводът „Жано“ е на около километър по шосето вляво.

— Благодаря! — избърбори испанецът. — Много ви благодаря. Моля да ме извините, но имам една молба към вас…

— Кажете! — недружелюбно го прекъсна старчето.

— Бих искал да узная, когато раненият оздравее. Ако е възможно, дайте ми адреса си!

— Адресът ми! — Самберг го погледна мрачно. — Моят адрес не ви е нужен. Дайте ми вашия и болният сам ще ви напише писмо. Нещо друго искате ли?

— Не! Не… — извика объркано Хосе. — Довиждане. — И си тръгна.

— Великолепно! Умопомрачително! — измърмори сопнато професорът и даде газ. Но изведнъж спря, отвори вратата и извика:

— Хей, елате тук!

Хосе се обърна и неохотно тръгна към това чудато, неприветливо старче.

— С каква цел ще ходите утре до града? — попита Самберг.

— За да пусна една телеграма.

— Дайте я! Аз ще я изпратя. А вие след завода се връщайте горе при Дяволското копито.

На испанеца му се стори, че в тъмното старчето се усмихва.

— Благодаря ви! — каза признателно той. — Един момент само, да напиша текста на телеграмата.

Извади бележника си и написа кратко съобщение до пещерния клуб „Ла монтаня“ за случилото се. Вместо адрес написа своето име, името на града и „до поискване“. После подаде листа на професора.

— Ще я пусна веднага! — увери го той. — Довиждане! — И отново рязко потегли.

— Чудак! — помисли си Хосе и тръгна по тъмното шосе към завод „Жано“.

Шеста глава

Нима това е възможно?

Ивац попълни формуляра, сгъна го така, както беше преди, и го остави в чинийката. Светлината на фенера намаля и стана жълтеникава — явен признак, че батериите са на изтощаване. В стаята не беше горещо, но на него му стана задушно и той разкопча горното копче на ризата си.

В този момент от тавана се чу познатото изскърцване и се показаха металическите ръце. На върха на всеки от пръстите светеше малка лампичка.

И пак — тишина. Тайнствена, мрачна, непозната тишина. Българинът отиде до мивката, наплиска се с вода и се върна на бюрото.

„Тия сигурно през нощта не работят — помисли си той. — Но ще ги събудя с бутона!“

И той отново започна да го натиска. Дори почувствува, че това го забавлява. Натискаше бутона един път продължително, след това няколко пъти кратко и после пак продължително…

Накрая металическите ръце върнаха на бюрото подноса със захлупената чинийка. Ивац нетърпеливо я отхлупи. Грабна листчето, което се намираше вътре, и го поднесе към фенера:

„Не злоупотребявайте с нервите си! Веднъж износени, те се възстановяват трудно. Професорът ще ви приеме утре сутринта. Легнете си и почивайте. Бутонът, който натискате, не е свързан с никаква сигнализация… С вас имаме визуална връзка.“

Той се замисли. Започна да му става интересно. Взе фенера, извади третото чекмедже навън и внимателно го разгледа. Бутонът наистина не беше свързан с нищо.

„Или се шегуват с мен, или проверяват съобразителността и реакциите ми“ — реши Ивац. Но кои бяха те? Какво искаха от него?!… Трябваше добре да обмисли поведението си.

Той угаси фенера, отиде до леглото и легна. Реши да опита да се успокои и анализира положението, в което се намираше. Но това се оказа невъзможно. Нишката на логическите му разсъждения свършваше до слизането на дъното на Дяволското копито и влизането в галерията. После всичко беше несвързано, чудновато и неразбираемо. Необясним беше и фактът, че не видя нито едно насекомо в стаята и на прозореца. То би могло да му подскаже много неща. Не се съмняваше, че Луи и Хосе ще направят всичко възможно, за да го намерят. Но…

Дали не е отвлечен заради откуп?… Тогава похитителите нямаше защо да се крият. Те най-малкото щяха да поискат от него да напише писмо до някого… И после не беше ли много сложно да ги отвличат на дъното на пропастта, когато това можеше да стане по-лесно на повърхността.

Нощта премина в мъчителни размисли. Изведнъж стана светло. Погледна през прозореца. Грееше слънцето. Но това изгряване стана някак твърде бързо.

„Като че ли запалиха слънцето с ключ! — помисли си смутено той. — Като електрическа крушка!… Ама че глупави идеи ми хрумват…“

Ивац се изми, среса и пак седна до бюрото. От тавана му спуснаха подноса със закуската. Този път на него нямаше захлупена чинийка. Той изяде няколко сандвича, пи кафе и зачака.

Изведнъж целият под на стаята се отдели и започна да пропада надолу. Българинът инстинктивно се улови за бюрото. Но спускането ставаше много плавно.

След няколко минути подът меко се приземи. Ивац се огледа. Намираше се в една огромна стая с десетина врати. Преди да се опомни, влязоха двама едри мъже със сини коси, облечени в еднакви кафяви спортни якета и панталони с много ципове и джобчета по тях. Те се поклониха студено, взеха раницата и електрическия фенер и му дадоха знак да ги последва.

Очите им направиха на Ивац странно впечатление. В тях имаше някакъв особен блясък, рязкост и напрегнатост. Отначало отвори уста, за да ги попита къде отиват, но категоричността на жестовете им го накара да се откаже. Тръгна след тях. Преминаха през един дълъг, добре осветен коридор с бели мраморни стени и излязоха на открито. Българинът спря и се огледа. Пред погледа му се ширна огромен площад, около който се издигаха високи сгради, построени от стъкло и мрамор. Те имаха странни архитектурни форми: приличаха на изкривени кубове, деформирани пирамиди, смачкани сфери, усукани конуси… Но всички завършваха с изящни овални покриви. На всяка блестеше емблема с различни рисунки: диви животни и математически формули, съзвездия и риби, а върху една дори беше написана таблицата за умножение.

Двамата мъже му дадоха знак да продължи да ги следва.

Прекосиха площада и спряха пред сграда, която приличаше на смачкана сфера. Погледна емблемата й. На нея беше нарисувана миниатюрна джунгла, в която подскачаха и летяха всевъзможни живи твари. Вратата на сградата се отвори сама. Качиха се в асансьор. Между отделните етажи нямаше стълби. През цялото време водачите му не си размениха нито дума, нито поглед. Спряха на четвъртия етаж. Двамата мъже застанаха пред една врата, позвъниха и му направиха знак да влезе.

Той натисна дръжката.

Това, което видя, го накара да се дръпне учудено. Пред него се откри огромна стая. Целите й стени бяха покрити със зоологически атласи и скици на животни и птици от различни времена, епохи и области. В дълги високи шкафове, остъклени от всички страни, подредени така, че около тях да може да се минава, стояха препарирани птици, животни и насекоми. Виждаха се стъкленици със семена, растения, изсушени листа… Между тях белееха кости на отдавна изчезнали животни.

Ивац жадно тръгна из стаята. Очите му любопитно шареха наляво и надясно и се мъчеха да попият всичките тези чудеса…

Както си вървеше между шкафовете, стигна до едно квадратно пространство, в което се виждаше дълго бюро. Зад него седеше кестеняв мъж на около 40–45 години и пишеше нещо. Очила с черни квадратни рамки скриваха очите му и като че ли от тях се спускаха дълги кестеняви бакенбарди, които в долния си край се разширяваха. Той беше облечен в бял костюм. Елегантната му жълта връзка се допълваше от безукорно сгъната кърпичка в същия цвят в горното джобче на сакото. Кестенявият вдигна глава и Ивац видя, че кожата на лицето му е с много едри пори.

— Заповядайте! — покани го мъжът с твърде приятен тембър на гласа и му посочи с ръка креслото пред бюрото си.

Българинът седна, като продължаваше да разглежда с поглед стените и витрините на най-близките шкафове. Погледа му привлече странен охлюв с диаметър около един метър, издълбан върху стената над главата на кестенявия. Когато се вгледа внимателно, той откри, че всъщност черупката на охлюва беше съставена от букви и думи, които красиво и равно пълзяха, изписвайки кръговете. Ивац присви очи и, започвайки от центъра, прочете следното:

„Истината — това е заблуждение, което е траяло векове; заблуждението — това е истина, просъществувала само един миг“.

— Най-напред да ви се представя — каза мъжът, който свърши да пише, и се изправи: — Доктор Янсен. Биолог.

— Ивац Павлинов! — измънка смутено българинът. — Също биолог. Интересна колекция имате… — И той посочи наоколо си.

— Вашата похвала ме радва! — усмихна се кестенявият. — Наистина има да се желае още, но човек никога не може да постигне всичко. Понякога не достига шанс, друг път пари…

— А според мен — въпрос на организация! — възрази учтиво Ивац. Моят професор винаги ме учеше, че човек работи ли упорито, настойчиво, с любов — и шансът ще се появи, и парите сами ще дойдат. Впрочем парите не са най-важното. Чудесата на природата, удоволствието от работата са неща много по-съществени… Но предполагам, че не съм тук заради този разговор за методологията на научната работа.

— Точно така! — съгласи се все така доброжелателно усмихнат Янсен. — Очаквах вашия въпрос.

— Вие ли сте професорът? — попита Ивац. — Много ви моля да ми обясните къде се намирам? Какви са тия глупави шеги, които ми се устройват, и кой стои зад тях?

— Намирате се в института на професор Самберг! — започна отговора си с втората част на въпроса му доктор Янсен.

— Какъв е този институт? — учуди се Ивац. — Не съм чувал за него.

— „Институт за спасяване на човечеството и света!“ — гордо заяви кестенявият. — Това тук е емблемата му! — посочи той странния охлюв на стената: — „Истината — това е заблуждение, което е траело векове; заблуждението — това е истина, просъществувала само един миг.“ Древен, много древен афоризъм. Но за това ще говорим друг път. Професорът отсъствува и затова ви приех аз. Ще се срещнете и с него. А що се отнася до шегите, не разбирам въпроса ви?

Като изслуша първите обяснения, българинът най-напред си помисли, че разговаря с луд. Защото кой нормален човек ще седне да създава: „Институт за спасяване на човечеството и света“?

— А нима странната стая, в която бях затворен, формулярът и железните ръце, които ми сервираха храната, не са шега?

— Разбирам! — кимна с глава докторът. — Вие сте си направили погрешни изводи. Странната стая, както я нарекохте вие, е едно обикновено помещение, където всички нови преминават карантинен срок. Това е нещо обикновено.

— Може би, но аз не съм свикнал… Къде се намира вашият институт и как съм попаднал в него?

— Не е много трудно да се досетите. Институтът се намира под планината и е свързан с галерии с пропастта Дяволското копито. А как слязохте в бездната — предполагам, сам знаете.

— Значи слънцето, което свети…

— Точно така! Изкуствено е… — потвърди усмихнат мъжът.

— Моят приятел Пиер-Ален също ли е тук?

Доктор Янсен кимна с глава.

— И какво искате от нас? Когато слязохме в бездната, ние дори не сме предполагали, че на дъното й има цял институт…

— Това си остава за ваша сметка! — уточни хладно докторът. — Но нито един от тези, които са попаднали в нашия институт, не могат да го напуснат. Дори мъртви…

Ивац започна да осъзнава цялата нелепост на положението, в което беше попаднал.

— Вие нямате право! — объркано започна да обяснява той. — Аз съм българин. Чужденец! Разбирате ли… Изчезването ми ще предизвика международен скандал!

Доктор Янсен свали очилата си и кисело се усмихна. Очите му бяха сини.

— Вие сте интелигентен човек — тихо каза той. — Нима наистина смятате, че ще ни изплашите.

— На повърхността на бездната останаха Луи и Хосе. Те ще направят всичко възможно, за да ни спасят. В пропастта ще слязат спасителни групи… И тогава вие ще загубите. Ще открият и института ви…

— Бъдете спокоен — продължи да се усмихва кестенявият. — Взели сме всички необходими мерки. След вашето влизане затворихме бездната на двадесет метра от дъното с железен капак. Върху него са натрупани солидна маса пръст и камъни. Така че вашите приятели смятат, че сте станали жертва на обикновено срутване.

— Нима мислите, че няма да се опитат да намерят поне труповете ни? Освен това логично е да се предполага, че при нещастието сме били в някоя галерия…

— За нас не се страхувайте! — помоли иронично доктор Янсен. — Все някак ще се справим и с тази опасност. Други въпроси имате ли?

— Защо не затворихте пропастта предварително? — попита Ивац. — Щяхте да си спестите всичките тези грижи…

— Защото вие ни трябвахте!

— Аз! — възкликна българинът, недоумявайки. — Но вие не ме познавате. Аз съм български биолог и съвсем случайно вземам участие в проучването на Дяволското копито. Не, вие се шегувате с мен…

— Ние наистина не се познаваме лично! — съгласи се кестенявият. — Но от разговорите ви, преди да слезете в бездната, разбрахме, че сте биолог, и това реши вашата съдба.

— Не разбирам какво значение има моята специалност! В света има хиляди биолози…

— Има! Но да ги доведем тук е много трудно. Трябва да ги отвлечем. Изисква сили, време. Свързано е с риск! А вие сам дойдохте. Просто имахме шанс. После…

— Но това е нечестно! Значи вие съвсем съзнателно сте ни чакали да влезем в капана.

— Точно така! — потвърди учтиво доктор Янсен. — А сега да ви обясня в какво точно се състои нашата работа.

— Не желая да ви слушам! — изкрещя побледнял Ивац и стана от мястото си. — И не си мислете, че ще работя за вас. И за вашия професор! С никакви средства няма да успеете да ме накарате да правя това. Твърдите, че сте доктор по биология. Колега! А се занимавате с шантаж…

Очите на доктор Янсен потъмняха и той сложи очилата си.

— Обикновено в началото всички се държат така. Но след това се променят! — тихо обясни той. — Разполагаме със средства да ги накараме… Преди да се разделим, искам да ви кажа, че ви предлагаме да се занимавате с истинска научна работа. Ще бъдете мой помощник…

— Благодаря за честта!… Мисля, че колкото по-бързо ни освободите, толкова по-добре ще бъде и за вас, и за вашия професор! — заяви решително Ивац. — А за научна работа, която започва по такъв начин, не трябва и да говорим.

— Ще докладвам на професора за нашия разговор! — отговори невъзмутимо доктор Янсен. — А сега ще ви придружат до вашия апартамент. Съветвам ви да се примирите с положението.

И той натисна малък бутон на бюрото. Влезе висок мъж, много приличащ на тези, които го доведоха. Той даде знак на българина да го последва.

— До скоро виждане, колега! — иронично извика след него доктор Янсен.

Седма глава

Телефоните звънят…

Хосе вървеше по тъмната лента на шосето към завод „Жано“. Нощта преваляше и на небето започнаха да се открояват по-светли ивици.

„Каква нощ! — мислеше си той. — И какъв странен човек е този професор. Ту говори умно, красиво, ту се държи настръхнало, като че ли търси скандал. Ако не беше тази катастрофа, отдавна щях да съм в завода. Но все едно, трябваше да чакам до сутринта…“

Испанецът погледна часовника си. Беше пет и половина. Край него започнаха да профучават коли. Сигурно смяната започваше в шест. Той отново се замисли за Ивац и Пиер-Ален. Какво ли правят те на дъното на пропастта? Вече двадесет и четири часа са там. Наистина, в бездната е вечна нощ и идването на деня не се забелязва, но времето безмилостно тече…

Стигна портала на завода.

В оградения район се виждаха дълги, ниски, остъклени постройки. Между тях се издигаше красива висока сграда от алуминий и стъкло, по средата на която светеше зелена неонова фирма „Жано“. Хосе реши, че това е блокът на администрацията и че директорът трябва да бъде именно там. Той се приближи до автоматичната бариера на входа.

— Вашият пропуск! — попита сухо от прозорчето си портиерът и козирката на униформената му фуражка чукна дебелото стъкло пред него.

— Нямам! — разпери ръце Хосе. — Аз не работя при вас. Трябва да говоря с директора на завода.

— Господин Гийе започва работа в осем часа. Едва тогава ще мога да доложа за вас — обясни портиерът и затвори прозорчето си.

Испанецът свали раницата от гърба си и седна на нея. Край него започнаха да преминават забързани хора. Някои с любопитство го оглеждаха, а други изобщо не му обръщаха внимание. Слънцето се показа и изведнъж нощната влага и хлад на въздуха се превърнаха в утринна свежест. Светлината се залюля върху клепачите на Хосе, те натежаха и той не забеляза как задряма…

Разбуди го побутване по рамото.

— Господине! Господине, събудете се! — настойчиво повтаряше портиерът. — Тук е забранено да се спи!… Господин Гийе е в завода. За кого да доложа?

Испанецът скочи. Разтърка очи, примигна учудено и смътно осъзнал въпроса, заеквайки, съобщи:

— За Хосе Рамонес!… От Мадрид. По личен въпрос…

Портиерът влезе в стаичката си и завъртя шайбата на телефона. После се показа от прозорчето и извика:

— Господин Гийе ви чака. Кабинетът му е на втория етаж в сградата на администрацията. Кажете на секретарката, че съм звънял за вас. — И той вдигна автоматичната бариера.

Хосе с широки крачки прекоси двора на завода и стигна до сградата на администрацията. Изкачи се до втория етаж и започна да оглежда табелките на вратите. Бързо откри стаята на директора. Облицована с кожа, тя беше много по-широка от другите. Почука и влезе.

Озова се в квадратно фоайе, в дъното на което зад изящно махагоново бюро седеше бледо момиче с дълга руса перука. То бързо, съсредоточено пишеше на машина. Силно гримираното му лице го правеше да прилича на голяма механична играчка. Върху страничните стени на фоайето се виждаха още две врати. На едната пишеше: „Директор“, а на другата: „Главен инженер“. Момичето вдигна глава и безизразно погледна влезлия.

Хосе пристъпи смутено и промълви:

— … Портиерът се обади за мен… Трябва веднага да говоря с директора!

Очите на секретарката трепнаха под дебелия слой грим и тя попита с безизразен глас:

— За кого да доложа?

— За Хосе Рамонес. От Мадрид.

Момичето влезе в стаята на директора и се показа след няколко минути.

— Господин Гийе ще ви приеме веднага! Заповядайте — съобщи то и отвори широко вратата.

— Благодаря! — поклони се испанецът и влезе.

Директорът седеше зад тясна дълга маса, покрита със зелено сукно, което разделяше кабинета му на две. Тя беше пренаселена с телефони, които звъняха един след друг и всички заедно. Пред нея имаше няколко кресла, явно предназначени за посетители. По стените бяха закачени големи табла — проспекти, с цветни снимки на произвежданите от завода електроуреди.

Господин Гийе говореше по един от телефоните. Той кимна с глава на Хосе и му направи знак да седне. После вдигна слушалката на друг телефон и каза:

— Обажда се директорът Гийе! Изключете телефоните!

Изведнъж стана тихо. Директорът седна на едно от креслата срещу Хосе. Той беше висок сух мъж на около 50 години. На лицето му грееше жизнеността на делови, енергичен човек, чието самочувствие трудно може да бъде смутено от нещо. Устните му бяха тънки, скулите — удължени. Елегантно ушитият сив костюм и гладко избръснатото лице вдъхваха доверие.

— Господинът е от Мадрид, нали? — попита изпитателно той.

— Да! — отговори Хосе.

— С какво мога да ви бъда полезен?… Искате да направите поръчка! Имате ли пълномощие за сделка?

— Не… не — смути се испанецът, който започна да осъзнава, че го вземат за друг. — Аз…

— Разбирам — прекъсна го господин Гийе. — Вие идвате във връзка с рекламираните в чужбина електроуреди, произведени от нашия завод. Но трябва да ви съобщя, че няма да разговарям с вас без присъствието на нотариус. Ние разполагаме с документи, че се касае за диверсия от страна на конкурентната фирма…

— Вие грешите! Аз… — опита се да обясни Хосе. — Аз идвам…

— Още като ви видях — усмихна се разбиращо господин Гийе, — разбрах, че сте журналист. Личи си по костюма! От кой вестник? За реклами, нали?…

— Не! Не съм журналист… — съобщи испанецът. — И от профсъюзите не съм! Нито — от полицията…

— Че за какво сте дошли тогава? — озадачено попита господин Гийе и искрено недоумение се изписа на лицето му.

— По личен въпрос! — отвърна Хосе.

— За съжаление трябва да ви разочаровам! — измърмори сухо директорът и стана. — Свободни места за работа нямам. Поръчките спадат. Само през последния месец бяхме принудени да съкратим производството си с петнайсет процента.

— Но аз не търся работа! — каза Хосе. — Идвам за помощ.

— За помощ!… Тогава не разбирам защо се обръщате към нас. Ние не сме бюро за социални помощи.

— Пак не ме разбрахте! — прекъсна го испанецът. — Идвам от името на инженер Пиер-Ален Мино. Той работи при вас.

— Обяснете ми съвсем накратко какво искате? — помоли нервно господин Гийе. — След петнайсет минути имам делова среща и не мога да ви отделя повече време.

Хосе сбито разказа какво се беше случило в бездната Дяволското копито.

— Разбирам!… И искрено ви съчувствувам като човек — кимна театрално с глава господин Гийе. — Но като директор… не мога да направя нищо, господин Рамонес. Пиер-Ален Мино е в отпуск и фирмата няма никакви ангажименти към него.

— Но в случая става въпрос за човешки живот. Дори за два. Няколко работници от завода биха могли да помогнат много… — помъчи се да обясни Хосе.

— Изключено! — отряза студено господин Гийе. — В момента фирмата изпълнява срочна поръчка. Не ми е възможно да отделя нито един човек. Аз ви съчувствувам, разбирам ви, но…

— А Пиер-Ален така вярваше, че ако се случи нещо, вие ще помогнете…

— Господине, времето ми изтече. Съжалявам, но не мога да направя нищо за вас. Ще извикам главния инженер. Той ще ви обясни по-добре защо не можем да отделим хора…

Директорът се обърна, грабна слушалката на един от телефоните и нареди:

— Говори директорът Гийе! Възстановете линиите! Съобщете на главния инженер да дойде при мен!

Всички телефони започнаха едновременно да звънят. Директорът вземаше ту един, ту друг, съобщаваше някакви цифри, отказваше, съгласяваше се, даваше нареждания… Телефоните приличаха на разглезени деца, чиито прищевки той непрекъснато трябваше да изпълнява.

Хосе седеше и не знаеше какво да прави. Директорът отказа да помогне. Главният инженер сигурно щеше само да потвърди думите му…

В този момент в стаята влезе нисък човек с кръгла глава, мустачки и бяла престилка. Директорът му посочи с ръка Хосе.

— Аз съм главният инженер Брьоно! — представи се той. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Хосе Рамонес! — представи се испанецът и му разказа накратко какво се беше случило и за какво беше дошъл.

— Ама, разбира се! — усмихна се главният инженер. — Веднага ще сформираме група и ще я изпратим при пропастта.

— Наистина ли! — запита учудено Хосе, който не повярва на ушите си.

— А как иначе? — възнегодува господин Брьоно. — Става въпрос за хора! Опишете ми само как да стигнем до Дяволското копито?

Испанецът извади бележника си и на един лист подробно начерта пътя до пропастта. Главният инженер взе листчето, сгъна го и каза:

— Разбрахме се! Групата ще сформираме още днес!

— Кога можем да я очакваме?

— Най-рано след два дни. Трябва да подготвим хората и да осигурим инструменти — обясни загрижено господин Брьоно. — Но ви обещавам, че ще побързаме. Все пак там са затрупани хора.

— Благодаря! — извика развълнувано Хосе. — Аз тръгвам. Довиждане. Благодаря ви, господин Гийе! — поклони се той на директора и изхвръкна от стаята с грейнало лице.

— Какво стана? — изненадан се обърна господин Гийе към главния инженер.

— Нищо! — отговори Брьоно. — Просто му обещах спасителна група и той си отиде.

— Вие чувате ли се какво говорите? — опули очи директорът. — Кой ви е дал право да отделяте хора от производството? Забранявам!…

— Вие не ме разбрахте! — заговорнически присви вежди главният инженер. Той се приближи до него и дълго му шепна нещо.

— Много добре… — усмихна се авторитетно господин Гийе. — Значи така, а? Разбирам… Разбирам, господин главен инженер… Благодаря ви, че така тактично уредихте този въпрос. Свободен сте!…

Осма глава

Изненади на всяка крачка

Високият мъж отведе Ивац един етаж по-горе, отключи масивна черна врата и се отдалечи.

Българинът влезе. Намери се в хол, целите стени на който, бяха заети от библиотечни шкафове, пълни с книги. В средата, имаше масичка с два фотьойла. На нея лежеше син телефон.

Тръгна да разглежда жилището си. Освен хола имаше стая с широко легло, гардероб и кухня със сервизни помещения. Всичко беше облепено със сини копринени тапети.

„За затвор не е лошо!“ — реши Ивац и се приближи до библиотеката. Тя беше повече от разкошна. Някой умело беше събрал в нея романи, стихове, философски трудове, учебници по математика и механика, албуми с репродукции, сборници с детски приказки… Но преобладаваха книгите по биология. На един от рафтовете на библиотеката стоеше телевизор.

Отиде в кухнята. Тя беше обзаведена с печка, хладилник, мивка и малък диван. Отвори хладилника. Беше пълен с най-различни колбаси, консерви и непознати за него неща.

Направи си сандвич с шунка и легна на дивана. Върху стената над главата си забеляза черна кутия. Стана и започна да я разглежда.

Кутията беше правоъгълна и отгоре й имаше два ключа: син и червен. Между тях се чернееше бутон. Завъртя червения ключ. Изведнъж в кухнята стана непоносимо горещо. Ивац завъртя синия.

Горещината изчезна и той усети, че замръзва.

„Най-обикновена климатична инсталация!“ — засмя се българинът и въртейки двата ключа един след друг, започна да регулира температурата. После натисна бутона. Чу се щракане и над кутията се показа термометър.

„След дъжд качулка!“ — си помисли той и отново легна на дивана. Помъчи се да се съсредоточи около разговора си с доктор Янсен.

„Институт за спасяване на човечеството и света! На дъното на Дяволското копито! Кой може да предположи?“ По това, което видя досега, можеше да се прецени, че основателят на този институт разполага със солидни финансови средства и наистина е създал под планината нещо невероятно… Ивац беше чувал, че се работи върху създаването на изкуствено слънце, но смяташе това за въпрос на далечното бъдеще. А тук то вече беше реалност…

Но можеше ли Институт за спасяването на човечеството и света да се занимава с отвличането на хора. Изкуствено слънце, наука и бандитизъм! Янсен му предложи да работи заедно с него…

„Не! Това нямаше да стане!“

Всичките тези въпроси го смущаваха и му пречеха да си изгради логическа хипотеза за видяното досега.

В думите на доктора имаше и заплаха, и някакво скрито доброжелателство. А може би само така му се струва! Трябва да се срещне с този тайнствен професор. Тогава много неща ще му станат ясни. Нужно му беше и да разгледа подземния институт. Може би имаше някаква възможност да избяга. Районът беше карстов и вероятността да открие непознатата галерия, която води навън, не беше изключена…

В този момент телефонът в хола иззвъня. Ивац вдигна слушалката.

— Харесва ли ви жилището? — чу той бодрия глас на Янсен.

— За затвор не е лошо… Библиотеката е хубава.

— Защо затвор? — попита учудено докторът. — Вие сте свободен! Можете да излизате, когато поискате. Извинявайте, че ви безпокоя. Искам да ви предложа една разходка из института.

— Благодаря! — каза Ивац. — Щом настоявате!…

— В гардероба има костюми. Облечете един от тях! — продължи Янсен. — Ще ви чакам пред входа след двадесет минути. Съгласен ли сте?

— Да!

… Прие поканата веднага. Запознаването с територията на института винаги можеше да му потрябва. Преди да е разговарял с професора, не трябваше да капризничи. Разходката с доктор Янсен в никакъв случай не можеше да се тълкува като съгласие за работа…

Най-напред Ивац се изми и избръсна. После отиде в стаята и отвори гардероба. Той беше пълен с костюми в най-различни цветове и кройки. Избра си един спортно ушит модел в кафяво. На закачалката заедно с костюма имаше риза и връзка.

Облече се и слезе пред сградата.

Янсен го чакаше. Той приветливо се усмихна и каза:

— Радвам се, че ви виждам! Костюмът ви стои много хубаво. Къде искате да отидем най-напред?

— Не знам! — отговори учтиво българинът. — Въобще не познавам вашия институт. Но най-напред искам да видя Пиер-Ален.

Докторът се намръщи.

— Не ви съветвам! — промърмори той. — Вашият приятел така е погълнат от новата си работа, че изобщо няма да ви обърне внимание.

— Въпреки това искам да го видя! — настоя Ивац.

— Добре… — съгласи се неохотно Янсен. — Това няма да е никак трудно. Професорът е вън от института, а доктор Харм си почива.

— Кой е този доктор Харм?

— Началникът на охраната на института! Не ви пожелавам да се срещнете с него…

— Нима за тази работа се изисква човек да е доктор? — иронично забеляза Ивац.

Янсен се засмя:

— Не, разбира се! Вие погрешно ме разбрахте… Това е само една от длъжностите на доктор Харм. Той е физик. И то много способен! Но е особняк. Сам пожела да отговаря и за охраната на института.

— Слушайте! — попита открито българинът. — Кажете защо така подробно ми разказвате за вашия институт! Нима тези неща не са тайна. Ами ако избягам и ги раздрънкам…

— Това е невъзможно! — спокойно обясни Янсен. — Оттук не може да се избяга. Дори теоретически! Разбирате ли ме добре?… После на мен ми трябва умен помощник. Моите възгледи са, че само при честни и открити човешки отношения може да се твори наука…

— Но аз отхвърлих категорично вашето предложение! — напомни Ивац. — И дума не може да става за работа в тази пропаст. В България съм ръководител на научен колектив. Разработваме интересни теми. Никога няма да се съглася доброволно да остана тук.

— Обстоятелствата ще ви принудят! — обясни доктор Янсен. — Щом се запознаете с още някои от особеностите на нашия институт, сигурен съм, че ще изберете именно този вариант.

— Защо?

— Защото сте умен! И нямате друг избор… Но да вървим. След два часа денят ще свърши.

Ивац тръгна успоредно с него. Той се мъчеше да проумее това, което докторът красноречиво премълчаваше…

Заобиколиха сградата, от която излязоха. Зад ъгъла стоеше малко двуместно автомобилче. Приличаше на детска играчка от луна-парк, само че беше по-високо и по-широко.

— Да се качим! — предложи докторът. — Вашият приятел е на половин километър оттук.

Българинът зае свободното място. Докторът натисна малък педал и автомобилчето тръгна. Ивац се обърна. Зад тях не оставаше никакъв дим. Но нещо шумеше, издишаше като ковашки мех.

Янсен ловко насочи автомобила по една широка, добре осветена галерия, която започваше от площад.

— Електрически ли е автомобилът? — попита Ивац.

— Не! — поклати глава докторът. Пневматичен. По химически път в две камери се създава голяма разлика в налягането. В резултат на това плътна струя въздух излита с голяма скорост назад и автомобилът се движи напред. Реактивният принцип е познат отдавна. Новото тук са само химическите вещества, които създават разликата в налягането…

— Интересно! — каза българинът. — Но това е възможно само при малки автомобилчета… Нали?

— Напротив! — обясни гордо докторът. — Този двигател може да движи дори влакове. Но тук — сам разбирате — ширината на подземните улици не ни позволява друго… Целият транспорт в института се осъществява с такива автомобилчета. Евтино… И най-важното — никакво замърсяване на въздуха.

Автомобилчето постепенно увеличи скоростта си и Ивац с възхищение следеше пещерните образувания по стените на галерията.

— Защо денят тук трае толкова малко? — полюбопитствува той.

— Как малко? Колкото нощта… — засмя се водачът му. После със сериозен тон обясни: — Природата отдавна ни е дала примери за фантазия в това отношение. На Земята са познати два варианта: дванадесет часа ден и дванадесет часа нощ, които се сменят последователно, и шест месеца ден и шест месеца нощ — на полюсите. Ние решихме да опитаме трети вариант: пак в рамките на двадесет и четири часа. Два дни по шест часа и две нощи също по шест часа. Колкото по-малък е един интервал от време, толкова по-разумно се използува…

— Като хрумване е интересно. Но какви са резултатите? — попита Ивац.

— Първо се изменя ритъмът на биологичните часовници на растенията и животните — обясни доктор Янсен.

— И второ?…

— Второ. Хм… второто ще го видите сам, когато се запознаете с моята лаборатория.

Янсен завъртя кормилото наляво и българинът видя, че навлизат в неголяма зала с няколко ниски къщички в дъното. Докторът насочи автомобилчето нататък, направи няколко маневри и спря пред една боядисана в жълто и синьо бариера, която препречваше пътя. Пред нея се разхождаше снажен гигант със синя коса.

— Да слизаме! — предложи Янсен. — Вашият приятел е тук.

— Това също ли е някаква лаборатория? — попита Ивац, сочейки къщичката.

— Не, в тези къщички живеят работниците. В Института за спасяване на човечеството и света живеят три категории хора: охрана, работници и интелектуален елит…

— Но това противоречи на името на вашия институт! — подхвърли Ивац. — Доказано е, че на колкото повече неравноправни категории се дели човечеството, толкова по-трудно ще се спаси.

— Запазете вашите възгледи за себе си! — прекъсна го доктор Янсен. — И използувайте щастливия си шанс! Само от вас зависи към коя от трите категории ще принадлежите.

— Аз съм възпитан в друго общество! — отговори Ивац. При нас отдавна няма експлоатирани и елит. Няма какво да избирам.

— Не желая да обсъждам с вас подобни въпроси! — уведоми го сухо Янсен. — Ние сме извън обществото. Извън неговите дребни борби и проблеми. В интелектуалния елит на института влизат: професорът, доктор Харм, инспектор Карлос, отец Манчерони и аз. Вие можете да бъдете шестият!

— И какво ще получа в замяна на това? — попита язвително Ивац.

— Ще получите възможност да се занимавате с истинска научна работа и ще се спасите от участта на тези тук. Впрочем вижте вашия приятел!

Докторът направи знак с ръка на човека пред бариерата. Той се приближи.

— Доведете новия! — нареди Янсен.

Мъжът покорно се поклони и се скри.

След малко на вратата се показа Пиер-Ален.

— Поговорете си с него! — разреши доктор Янсен и тънка усмивка пропълзя по устните му. — Аз няма да ви преча! — И се отдалечи на няколко метра.

Ивац се втурна към Пиер-Ален.

— Приятелю! — извика той и разтвори ръце да го прегърне.

Пиер-Ален го погледна учудено и се отдръпна.

— Не ви познавам — студено заяви той. — Какво искате?

— Аз съм Ивац. Погледни ме по-добре. Заедно слязохме на дъното на Дяволското копито. Ти първи, аз — след теб.

— Не ви познавам! — повтори още веднъж враждебно Пиер-Ален. — Имате грешка.

— Ти си инженер Пиер-Ален Мино! — извика потресен Ивац и тръгна към него. — Събуди се!

— Не! Аз съм шлосер от Института за спасяване на човечеството и света. Това е голяма чест и велико удоволствие… — гордо отговори неговият приятел и отново отстъпи назад.

Българинът го гледаше зашеметен. В очите на Пиер-Ален горяха непознати пламъчета. Лицето му беше безстрастно. Той говореше безжизнено, отсечено, равно — като навит механизъм. Дългите му ръце трагично висяха от раменете…

— Нима не си спомняш Луи? Хосе! — опита се отново да го пробуди Ивац.

— Нищо не си спомням — натъртено процеди Пиер-Ален. — Аз съм шлосер от Института за спасяване на човечеството и света. Това е голяма чест и велико удоволствие.

Българинът не знаеше какво да прави. Това ли беше Пиер-Ален! С какво го бяха обработвали… Как бяха угасили волята му и го бяха превърнали в безволево същество с чисто механични реакции.

Трябва да се върна при моите приятели — сопнато каза Пиер-Ален. — Довиждане, господине. — И се скри в къщичката.

— Довиждане — глухо промълви Ивац и усети как изведнъж му стана студено. Студът пълзеше по жилите, нахлуваше в цялото му тяло като някаква всепроникваща мъгла. По челото му запълзяха ситни капчици студена пот.

— Поговорихте ли си с вашия приятел? — извади го от това състояние гласът на доктор Янсен.

— Да!… Не! — отговори объркано българинът. — Какво сте направили с него?

— Нищо лошо! Просто е подложен на дълготрайна хипноза, за да ни бъде полезен. Но не се безпокойте. Той е щастлив. Не разбира нищо от това, което се е случило. Да тръгваме!

Ивац машинално се обърна и се качи на автомобилчето.

Потеглиха.

— Искам да ви предупредя — наруши мълчанието доктор Янсен, — ако не се съгласите да станете мой помощник, ще споделите съдбата му…

— А пък аз искам да ви предупредя, че това ще ви се удаде много трудно! — изкрещя Ивац, нервите на когото не издържаха. — Занимавал съм се няколко години с хипнозата във всичките й разновидности и зная как да се защитя.

— Излишна самоувереност! — спокойно забеляза доктор Янсен. — После се наведе към българина и тихо добави: — Разберете, че искам да ви спася. Симпатичен сте ми. Освен това сте колега… Биолог. Трябва да се съгласите. Не разбирате ли, че наруших правилника на института, като ви позволих да се срещнете с един от работниците…

После натисна педала и автомобилът се понесе още по-бързо. Излитащата струя въздух започна да свири тънко и пронизително. Но не силно. Вероятно имаше заглушители…

Стигнаха пред сградата, в която се намираше жилището на Ивац и кабинетът на Янсен.

— Нощта скоро ще настъпи! — предупреди докторът, като погледна часовника си. — Приберете се в стаята си и почивайте. Може да се порадвате на залеза. Днес той ще бъде много красив.

— Но нали слънцето е изкуствено?

— Че какво от това. И залезът е изкуствен. С помощта на лещи и светлини ние имаме едни от най-красивите залези на Земята. Довиждане. Професорът вероятно ще ви приеме утре. Помислете върху съветите ми…

Ивац взе асансьора и след няколко минути беше в жилището си. Хвърли се на канапето в кухнята, затвори очи и се замисли…

Девета глава

Професорът е откровен

Ивац лежа така може би цял час. Той се мъчеше да събере цялата си умствена енергия, да задействува всички ония скрити механизми на волята, които досега му бяха помагали хладнокръвно да посреща и най-трудните ситуации в живота си.

Срещата с Пиер-Ален го потресе!

Той започна да разбира, че беше приел на шега случилото се и беше подценил създателите на този зловещ тайнствен институт. Започна да си дава сметка, че е попаднал в ръцете на опасни хора, които в името на науката вършеха ужасни неща. Всъщност той не знаеше в името на какво?! Доктор Янсен му предлагаше да стане негов помощник, без да му обясни какво точно означава това…

В къщичките явно имаше и други работници. Но с какво се занимаваха те? Странна беше и хипнозата, на която беше подложен Пиер-Ален. Той говореше неща, които му бяха внушени, но освен изменения глас и потиснатата воля се държеше като нормален човек. Изглеждаше дори, че е в състояние да извърши сложни механични операции. Нали няколко пъти повтори, че е шлосер?

Как трябваше да постъпи? Ако откаже да стане помощник на доктор Янсен, щеше да го постигне същата участ…

Вече не беше сигурен, че ще съумее да се защити.

Трябваше да приеме. За да може да се бори. Да търси начини да избяга и да помогне не само на Пиер-Ален, но и на другите, които са затворени заедно с него. Накрая прецени, че трябва да вземе решение едва след разговора с професора.

Настъпи нощта. Ивац продължи да лежи.

… Измина денят и пак дойде нощта.

„Нима са ме забравили! — мислеше разтревожено той. — Или професорът е променил намерението си да се срещне с мен…“

Отново запалиха слънцето…

Внезапно телефонът в хола сърдито иззвъня.

Българинът скочи, изтича и нетърпеливо грабна слушалката.

— След един час професорът ще ви приеме! — съобщи лаконично дрезгав глас. — Пригответе се! Ще ви вземем от стаята.

Въздъхна облекчено.

Най-после!

Изправи се пред огледалото. Брадата му беше порасла. Косата — разчорлена. Безсънието, нервното напрежение и неизвестността, в която се намираше, го караха да изглежда като човек, прекарал тежка болест.

„Трябва да се посъвзема! — явно недоволен от гледката промърмори Ивац. — При разговора ще ми трябват сили.“

Взе душ, избръсна се и закуси.

След това избра сив спортен костюм, облече го и дълго и грижливо си сресва косата. После доволен се завъртя пред огледалото и започна да прави опити да се засмее. Знаеше, че ако се усмихва дълго време, мислейки си за нещо весело, може да си възвърне бодростта.

Точно след един час вратата се отвори и влязоха двама снажни синекоси мъже. Те му направиха знак да ги последва.

„От охраната са! — определи мигновено Ивац. — Странно защо косите им са сини…“

Излязоха от сградата. На площада ги чакаше триместно бяло автомобилче. Единият от мъжете седна зад волана. Пътуването беше кратко. Внезапно галерията свърши и се озоваха в огромна подземна зала. От тавана й се спускаха кичури сталактити, които не достигаха до пода и приказно блестяха от светлината.

Автомобилчето спря пред триетажна стъклена пирамида. На прозорците й бяха спуснати плътни зелени пердета, които я правеха да изглежда като огромен зелен храст. Отпред на оградата висеше странна емблема: върху син фон беше нарисувано червено, намръщено слънце, което с метла от лъчи почистваше земното кълбо. Цялата пирамида беше опасана от внушителен кордон мъже със сини коси, които мълчаливо стояха с ръце на кръста.

Влязоха в сградата. Асансьорът ги изкачи на втория етаж.

Мъжете от охраната заведоха Ивац до една врата, позвъниха и зачакаха.

Тя се отвори сама.

Той нерешително прекрачи прага.

Намери се в просторна стая с дървена масивна катедра по средата и няколко обикновени стола пред нея. По стените бяха окачени портрети: Айнщайн, Ломоносов, Нютон, Архимед, Леонардо да Винчи…

До катедрата стоеше човек. Зад него се виждаше познатият охлюв емблема, издълбан върху стената. Като го видя, човекът тръгна да го посрещне. Ивац забеляза, че пред него стои дребно старче с голяма глава, тъмнозелени очи и волева челюст, която завършваше с къса бяла брадичка. Чертите на лицето му бяха остри. Странна несъобразност имаше между голямата глава и слабото тяло: един от ония парадокси на природата, които могат да служат като нагледен пример за несъответствие между интелектуални и физически възможности. На главата на старчето се белееха отделни редки кичури коса, които покриваха само врата и ушите му. То енергично, и пъргаво направи няколко крачки. В целия му вид имаше някаква настръхналост и чудатост. Беше облечено в бял костюм, бяла риза и бяла папионка.

— Заповядайте! — припряно махна с ръка старчето и посочи на българина един от столовете. — Приех да се срещна с вас по молба на доктор Янсен.

— Вие сте… — попита Ивац смутено.

— Професор Самберг! — поклони се студено старчето. — Но само аз мога да се наричам така. Името ми забравете! Казвайте ми просто: Професора…

— Благодаря! Ще помня това, професоре! — вежливо го увери българинът. — Аз съм Ивац Павлинов. Българин. Биолог! Извинявайте, нали вие сте директорът на този институт?

— Ха-ха-ха! — засмя се пискливо старчето и започна да се разхожда из стаята, нервно размахвайки ръце. — Институтът за спасяване на човечеството и света няма директор! Тук са събрани само хора, презрели титли, йерархии и удоволствия, за да служат на човечеството.

Ивац, разтревожен за момент, си помисли, че човекът, който го прие, е луд. Този вид и този смях!…

— Какво решихте? — попита рязко професорът, като внезапно спря пред него и втренчено се загледа. — Доктор Янсен ми съобщи, че не сте приели предложението да станете негов помощник.

— Да — потвърди Ивац. — Искам да се върна в България.

— Великолепно! — затресе се отново в неуместен смях старчето. — Вие сте много весел млад човек. Нима не ви казаха, че от този институт никой не може да излезе. Дори мъртвите остават тук…

— Не повярвах! — отговори невинно българинът. — Все пак се намирам в цивилизована страна. Чужденец съм! Никой не може да ме задържи…

Професорът изведнъж побледня, намръщи се и застана на катедрата.

— Страната в случая няма никакво значение! — патетично извика той. — Ние не принадлежим към нито една нация! Ние служим на цялото човечество, а не на отделна държава. Така че правните ви аргументи са нелогични. Но ако откажете да помагате на доктор Янсен, няма да ви принуждаваме… Ще ви намерим друга работа. — Той млъкна, разпери ръце върху катедрата и втренчи ироничен поглед в своя пленник.

Ивац разбра, че Самберг не знаеше, че доктор Янсен му е показал работниците. Затова реши да избере друга тактика. Усмихна се.

— Защо се усмихвате? — попита снизходително професорът. — Мислите, че за такъв весел младеж като вас няма да се намери работа.

— Не! — обясни кротко българинът. — Стана ми смешно, че ме убеждавате да приема нещо, за което нищо не знам. А може би то е хубаво! Вие дори не сте ми обяснили с какво се занимава вашият институт. Осмелявам се да мисля, че ако не сте негов директор, господин Професоре, поне сте негов създател.

На лицето на старчето грейна усмивка. Чертите му се отпуснаха и то стана дори симпатично.

— Това вече е разговор! — радостно възкликна Самберг. — Великолепно! Разкошно! Доктор Янсен е прав, като иска да ви направи свой помощник. Именно оттук трябваше да започнем… С какво се занимава институтът за спасяване на човечеството и света! Но седнете, моля ви се! — подкани той доброжелателно за втори път своя гост.

Ивац седна.

Професорът обиколи чевръсто няколко пъти катедрата и гледайки високо над главата на българина, започна да говори, като че ли не беше в своя кабинет, а се намираше пред огромна аудитория:

— Преди около три милиарда години във водите на древния първобитен океан се зародил животът. Той започва с белтъчините, които постепенно се превръщат в едноклетъчни организми, придобивайки удивителното свойство — наследственост. От този момент започва великият поход на еволюцията към съвършенството…

Старчето ръкомахаше и не обръщаше никакво внимание на своя събеседник.

„Дотук всичко е точно! — помисли си Ивац. — Но защо ми разправя тези неща? Нима предполага, че не ги зная!“

— Способността на живота да се възпроизвежда е безгранична, могъща и неизчерпаема… — продължи Самберг. — Но запасите от храна, въздух, вода и енергия на земята са ограничени. И именно това противоречие е основата на живота. Броят на видовете расте, докато настъпи равновесие. Велико равновесие, което прави живота възможен. Явление сложно и многообразно!… Всяко живо същество, всяка тревичка и бактерия са нужни, за да задвижат огромното колело на кръговрата на веществата в биосферата. Разбирате ли?

Да! — отговори високо Ивац. — Това са известни научни истини…

Най-неочаквано Професора млъкна, извади от вътрешния джоб на сакото си молив и съсредоточено започна да го подостря. Той работеше с такова увлечение и страст, че българинът го гледаше учуден. Дори му се стори, че Самберг го е забравил… Но старчето свърши, пъхна молива в малкото джобче на сакото си и продължи:

— Така е, обаче за съжаление малко хора се замислят над тях. И то, защото също смятат, че това са известни неща. Човекът е част от природата. Вътре в нея. Върхът на еволюцията, както обичат да го наричат. И този връх се държи така с великата майка природа, че скоро няма да остане нищо от нея.

Ивац постепенно взе да осъзнава накъде отиваше в изводите си Професора. И започна да го слуша много по-внимателно.

А старчето през това време вдигна ръце и с пророчески глас продължи бавно, разчленено да говори:

— Само през последните двадесет века от повърхността на Земята са изчезнали 139 вида птици и 110 вида бозайници. Две трети от тях — през последните 150 години. Еволюцията е невъзвратим процес! Загубим ли веднъж един вид, лишаваме се от него безвъзвратно. Завинаги!… Само 25 процента от млекопитаещите са изчезнали поради естествена еволюция. Останалото… е дело на хората. По време на цялото си съществуване човекът е използувал около 270 милиарда тона кислород, от които 250 — само в течение на последните 50 години. Ако кислородът в атмосферата спадне под определена граница, животът на Земята ще спре…

— Това е въпрос на далечно бъдеще! — прекъсна го любезно Ивац. — После човечеството сигурно ще се насочи към други източници на енергия, при които не е необходимо изгарянето на кислорода от атмосферата.

— Би било добре — каза Професора и отново започна да се разхожда из стаята. — Днес само за три минути човечеството изразходва толкова гориво, колкото природата е натрупала за 60 години. Ако вследствие на замърсяването, което главоломно расте, естествената облачност се увеличи още с 5 процента, на Земята ще настъпи нов ледников период. През 70-те години на нашия век ледниците на двата полюса са увеличили размерите си със стотици километри. Мусонните ветрове се изместват на юг. Под тяхно влияние африканските и щатските пустини също започват да се разширяват. От няколко години над огромни пространства в Централна Африка цари небивала суша… суша… — Самберг се запъна за момент, после махна с ръка и се скри зад една врата, която се открояваше върху стената отляво на катедрата.

Ивац си помисли, че с нещо е обидил професора, и недоверчиво започна да се озърта на всички страни. Но старчето се появи така внезапно, както изчезна, мъкнейки грамаден глобус на земното кълбо. То го постави насред стаята и заставайки над него, продължи:

— Френският океанограф Жан Кусто отдавна предсказа, че световният океан, люлката на живота, вследствие на радиацията и други замърсявания след 50 години ще бъде мъртъв. Три четвърти от повърхността на Земята е покрита с вода! — Професорът разпери ръце и завъртя глобуса. — Но изчисленията доказват, че при безотговорното й използуване водните ресурси ще се изчерпят още през следващото столетие. А дори и в момента една трета от населението в света страда от липса на питейна вода…

Той пусна глобуса и с малко по-спокоен тон продължи:

— За нормалното протичане на жизнените процеси на Земята са абсолютно необходими минимум 6 вида почвени и водни бактерии. Ако бъде унищожен само един от тези видове, атмосферният въздух ще стане негоден за дишане. При безразборното трупане на химически вещества това не е изключено. Нито енергийните, нито хранителните възможности на нашата планета са неизчерпаеми… Но човечеството лекомислено пренебрегва предупрежденията… Не е тайна че запасите от каменни въглища, нефт, газ и други ще бъдат изчерпани през следващите столетия. Разумният живот на Земята ще спре! Всички тези неща наложиха създаването на Институт за спасяването на човечеството и света. Разбирате ли?

— Да! — съгласи се дипломатично Ивац. — Но ако позволите, ще се опитам да ви докажа, че положението не е чак толкова трагично. Има много изходи…

Професорът любопитно го погледна и седна на един от столовете. По лицето му блестяха капчици пот. Брадата му беше настръхнала.

— Великолепно! Превъзходно! Защо не? Говорете…

— През 1887 година — започна българинът — английският биолог Томас Хъксли предсказал гибелта на съвременната цивилизация. Нейната агония според него трябвало да започне през 1937 година, когато растенията ще изразходват целия почвен азот и запасите от чилийска селитра. Но, както знаете, това не стана. В началото на XX век химиците се научиха да свързват атмосферния азот с водорода и да получават амоняк — полуфабрикат за производство на всевъзможни селитри. Една индийска поговорка гласи: „Науката ни дава оръжията, а мъдростта — знанията. Да съединим мъдростта със знанията и тогава светът ще стане по-добро място, отколкото е сега.“

— Поговорките не винаги казват истината! — напомни заядливо Професора. — Ще ви цитирам друга индийска поговорка: „Ако не престанем да изпълваме умовете си с ехото от мислите на други хора, човечеството няма да има прогрес“.

Ивац се засмя.

— Хубава поговорка! — съгласи се той. — Но ако ми позволите, ще продължа: — Та нима може да се предположи, че природата не е предвидила, че полезните изкопаеми ще свършат. Аз вярвам — тя ни е скътала някъде други източници на енергия. От нас се иска само да ги открием. Да вземем например една от най-прелестните й „измислици“ — фотосинтезата. Коефициентът на полезно действие на растенията сега е от 0,5 до 1,5 процента. Достатъчно е да се овладее управлението на този процес и да се повиши коефициентът на полезно действие до 10 процента. — Тогава плодната земя на планетата може да изхрани един трилион души. А енергията на вятъра? На мълниите! На приливите и отливите… Енергия, вещество, пространство можем да получим и от Космоса…

— Достатъчно! — прекъсна го безцеремонно Професора. — Фантазия не ви липсва. Но всичките тези неща са ако… ако… А човечеството върви бавно и сигурно към гибелта, която само си подготвя… След дълги изследвания — продължи хладно Самберг — достигнах до извода, че човекът е тръгнал по погрешен път на развитие. Еволюцията винаги предоставя няколко пътя и човекът е избрал грешния.

— Какво имате предвид?

— Пътя на техническата цивилизация! Човекът хвърля енергия, сили и средства, за да си създава все нови и нови механични играчки, които неумолимо и жестоко го отдалечават от човешката му същност.

Професора се изправи с мъдър вид на човек, комуто тези неща са напълно ясни, и с печален глас заяви:

— Човекът крие в себе си мълчаливи загадки. Неизвестни способности, за които дори и не подозира. Непроявени тайни. Когато и да се обърне назад и да хвърли поглед към миналото си, на човека му се струва, че не е изживял живота си, както трябва. Че нещо е пропуснал. Че нещо е трябвало да му се случи, но е минал покрай него. Нима не е очевидно, че всеки човек е нещо много по-дълбоко и по-широко от това, което показва?

— Но всичкото това е от естествената жажда за знания, от любопитството, вложено в човека — възрази Ивац. — Та, ако щете, то идва дори от несъвършенството и безкрайността човешката фантазия. От страстния му стремеж към красотата и безкрайността — вечния двигател на прогреса. Нима можете да отречете, че науката изведе човека от света на приказките. Направи го всесилен.

— Еволюцията като опитен хирург отстранява всички свои рожби, които не са й нужни — продължи професорът, без думите на българина да му направят каквото и да било впечатление. — Не бива да допуснем природата да направи с човека това, което някога направи с гигантските гущери. И аз ще спася хората!

— Не разбирам как? — учудено го прекъсна Ивац. — Нима наистина мислите, че можете да се борите с цялото човечество, за да ви позволи да го спасите.

— Да! Ако потрябва, ще го унищожа цялото, но ще го спася! — отсече троснато старчето. После направи няколко нервни крачки из стаята и най-неочаквано запита: — Чели ли сте Данте?

— Разбира се — засмя се българинът.

— Но не много внимателно — заключи професорът, извади от катедрата си една разкошно подвързана черна книга, разтвори я и каза: — В песен десета, стих сто и осми на първата част на „Божествената комедия“ — „Ад“, великият флорентинец пише:

Щом заковат на времето вратата

и знанията наши ще умрат…

Е? Аз успях да направя такава „врата на времето“!

Ивац отново започна да мисли, че професорът е луд. За каква „врата на времето“ му говореше? И какво общо имаше тук Данте?

— Машина на времето хората винаги са мечтали да направят — продължи да обяснява Самберг. — Но за да отиват в миналото или в бъдещето. Водени от любопитство или от користни цели. А аз направих тази „врата“, за да спра времето. За да не могат знанията да отиват напред. И човекът да забрави плодовете на техническата цивилизация.

— А как ще се справите със знанията, които хората вече притежават?

— О, това е най-лесното! — възкликна старчето — Имаме такива средства, че ще накараме човечеството да забрави всичко. Ще го върнем в онова далечно време, когато невежеството не е било порок, а начин на съществуване…

Ивац гледаше объркано, смутено, мъчейки се да осъзнае чутото. Той не можеше да различи кое в думите на професора беше родено от лудостта му и кое беше истина. Все пак институтът реално съществуваше! А може би съществуваха и средства за изпълнение замислите на Самберг.

— Разбрахте ли сега какви са целите и с какво се занимава Институтът за спасяване на човечеството и света? — попита тържествуващо старчето.

— Да… — отговори неуверено Ивац.

От целия разговор той единствено разбра, че институтът е съставен от фанатици, които не готвеха нищо добро на човечеството. Случаят с Пиер-Ален говореше, че те не се шегуват.

— Ще станете ли помощник на доктор Янсен? Или да ви потърсим друга работа?… — попита иронично професорът.

— Да! — отговори твърдо Ивац.

Той реши, че това е единственият начин да си запази поне относително свободата.

— Великолепно! Монументално! Много се радвам! — стисна му ръката професорът. — Още един биолог в нашите редици. В нашия интелектуален елит! Довиждане…

— Довиждане! — промълви българинът и излезе от стаята.

Двамата мъже, които го доведоха, чакаха.

След няколко минути триместното бяло автомобилче ги докара до сградата, в която беше настанен. Той взе асансьора и се озова в стаята си. Главата му се пръскаше от напрежение… Разговорът със Самберг му беше дал много по-малко, отколкото очакваше.

Телефонът иззвъня.

— Поздравявам ви за решението! — чу в слушалката гласа на доктор Янсен. — Професорът е много доволен от вас. Сега си починете. Утре сутринта ще ви запозная с бъдещата ви работа… Довиждане.

— Довиждане… — вяло отговори Ивац и бавно постави слушалката на мястото й…

Десета глава

Опити за спасение

Когато се върна, Хосе не намери Луи нито в лагера, нито край пропастта.

„Какво ли се е случило?“ — мислеше си той.

Лагерът беше непокътнат. Скрипецът си стоеше на същото място, на което беше монтиран преди злополучното спускане.

Испанецът надникна в Дяволското копито. Лъхна го студът на безмълвната тъмнина…

„Дали не е слязъл сам в бездната! Не! Това беше невъзможно. Куката на кабела за спускане беше на повърхността…“

Той се озърна неспокойно на всички страни и започна да вика:

— Луи! Луи! Е-е-е-й! Луи!…

Преди още гласът му да е заглъхнал, в листата на дърветата, откъм най-близкото възвишение, се чу отговор.

— Тук съм! Остави багажа и бързо ела при мен. Между дърветата има пътека…

Хосе тръгна нататък.

„Какво ли прави там!? — недоумяваше той. — Да не би да е намерил друга бездна или пещера, която да е свързана с Дяволското копито?“…

След няколко минути го видя. Съблечен до кръста, Луи ожесточено копаеше земята с кирка.

— Значи се върна? — посрещна го той. — Е, разказвай!…

Хосе малко се изненада от равнодушния му тон.

— Тук ли? — попита той учудено. — Да отидем в лагера. Какво копаеш?

— Търся имане! — насмешливо съобщи Луи. — Реших, че вместо да бездействувам край пропастта, е по-добре да разкопая тази поляна тук. Ако не намеря съкровище, ще посадя цветя и зеленчуци. Чудесна зеленчукова градина може да стане…

— Не се шегувай! — прекъсна го Хосе. — Какво става с бездната? Кръвта ми се сгъстява, като си помисля за това!…

— Нищо — смени тона Луи. — Стоях край нея цяла нощ и нищо. Абсолютно нищо! После ми хрумна да се изкача тук.

— Какво си намислил?

— От това възвишение към долината се спуска поток. Искам да обърна течението му към пропастта.

— Защо? — озадачено попита испанецът.

— Ако водата падне в бездната от голяма височина, тя може да ликвидира срутването, или поне да направи отвор, през който да излязат Ивац и Пиер-Ален.

— Това няма ли да бъде опасно за тях?

— Не мисля! — възрази Луи. — Те просто ще решат, че на повърхността е започнала буря с проливен дъжд. И двамата са опитни пещерняци. Сигурно са се настанили навътре, в някаква галерия. В никакъв случай няма да застанат точно под срутването… Разказвай ти какво направи!

— Всичко каквото трябваше!

… И Хосе разказа за катастрофата на пътя, за странната среща с професор Самберг и за разговора с директора и главния инженер на завод „Жано“…

— Най-късно утре спасителната група ще бъде тук! — завърши разказа си той. — Сигурен съм в това почти толкова, колкото че половината от хиляда са петстотин!…

— Ако, разбира се, този господин Гийе и неговият главен инженер удържат на думата си — уточни Луи — Направил си грешка, че не си пуснал сам телеграмата до пещерния клуб.

— Защо? — погледна го с недоумение Хосе. — Професорът ще я пусне.

— Дано е така! — промърмори кисело Луи. — Но ти сам разказа какъв чудак бил. Ами ако забрави?… От разсеяност!

— Не вярвам! После — аз му обясних защо е необходимо тази телеграма да стигне колкото се може по-бързо.

— Точно това не е трябвало да правиш! — поклати глава Луи. — От нашето нещастие може да се направи цяла сензация. Ами ако Самберг се възползува от това?

— Само драматизираш нещата! — разсърди се испанецът. — Все пак това е професор!… Да вървим при палатките.

— Иди сам! — предложи миролюбиво Луи. — И донеси храна да обядваме тук. Трябва да направим по-бързо новото корито на потока към пропастта.

Хосе взе от лагера храна, още една кирка и се върна на възвишението. Обядваха мълчаливо и набързо. След това се заловиха за работа. Дълбаха земята до смрачаване. Стигнаха на 20–30 метра от Дяволското копито. После събраха инструментите и слязоха при палатките.

— Аз ще пазя лагера и ще дежуря около пропастта — заяви Луи. — Ти си почини. Много път ти се събра през последното денонощие…

— Нима очакваш, че край бездната може да се случи нещо? — попита изненадано испанецът.

— Нищо не се знае! — отвърна Луи. — Ако пръстта се слегне и се открие някакъв отвор, всякаква светлинка, идваща от дъното, веднага ще се забележи.

— Прав си! — развълнува се Хосе. — Но в полунощ ме събуди. Ти също трябва да поспиш. Утре ни чака много работа.

Той се прибра в палатката и веднага заспа.

В полунощ Луи го събуди.

Хосе се измъкна навън, потръпна от нощния студ, запали фенера и отиде при пропастта. Седна край нея. Надяваше се в тъмнината да забележи, ако в бездната се появят светлина или шум. Но нищо не нарушаваше покоя на нощта. Само от време на време от гората долиташе шумолене на листа или тих писък на неспокойна птица.

Щом зората напои околните върхове с бяла светлина, двамата отново се захванаха с изкопа.

До обяд достигнаха пропастта.

— Премести скрипеца! — помоли Луи. — Водата може да го залее. Отивам на възвишението, за да прокопая последните два метра до потока.

Хосе откачи скрипеца от дървото, на което беше закачен, нави хубаво кабела му и го премести на безопасно разстояние от предполагаемия път на водата.

След малко се чу шум, ромон и от храстите на възвишението изпълзя сребристата тънка лента на потока. Водата жадно подхващаше сухите бучки пръст, раздробяваше ги, попиваше в тях, заобикаляше по-големите и бързо слизаше надолу. Луи вървеше край нея приведен и възпираше опитите й да потече някъде встрани.

Потокът достигна до Дяволското копито — пропълзя страхливо по ръба и след това стремглаво се хвърли в тъмнината.

— Ще я видим сега бездната! — потри доволно ръце Луи. — Нищо няма да остане от каменопада и срутването. Водата е страшна сила.

— Дано! — недоверчиво поклати глава испанецът.

Двамата застанаха до ръба на пропастта и напрегнато се взираха в тъмнината. Отдолу долиташе шумът от разбиването на падащата вода, като че ли потокът се бореше с нещо на дъното. Във въздуха се издигаха облаци воден прах.

— Ако се оправим сами, спасителните групи ще бъдат излишни! — извика силно Хосе, защото водопадът заглушаваше думите им.

— Не се безпокой! — махна с ръка Луи. — Пещерняците от клуба ще ни разберат. На всеки може да се случи. Сега нищо друго не ни остава, освен да чакаме.

Седнаха на един голям камък, стърчащ на склона, и напрегнато се вслушваха в падащата вода…

По едно време испанецът се изправи и се приближи до ръба на бездната.

— Гледай… гледай! — закрещя той. — Нещо голямо блести в пропастта. — И като че ли се приближава.

Луи разтревожено скочи и погледна натам, накъдето сочеше Хосе.

— Водата! — извика той.

— Какво водата? — попита слисано испанецът.

— Водата пълни пропастта! Не е успяла да пробие срутването и се връща обратно.

През това време голямото водно огледало в бездната се приближи още повече.

— Донеси бързо кирките! — изрева Луи. — Скоро ще започне да прелива. Трябва да насочим водата в посока, обратна на лагера.

Хосе се втурна към палатките.

Водата изпълни бездната и започна да тече във всички посоки.

— По-бързо! — викаше нетърпеливо Луи. — По-бързо!

Хосе му подаде кирката и двамата чевръсто започнаха да копаят канал. За щастие от другата страна на пропастта имаше естествен овраг и трябваше да пробият само няколко метра.

— Не очаквах такова нещо… — огорчено промърмори Луи.

— Да върнем потока в старото му корито — предложи испанецът.

— Нека да почакаме! Може би водата все пак ще пробие… Ще намери някаква съвсем малка дупчица… съвсем малка!

Двамата застанаха на едно сравнително сухо местенце и зачакаха. Но водата продължаваше да прелива навън от пропастта.

До вечерта нищо не се промени.

Не се появи и спасителна група…

— Както и предполагах! — поклати глава Луи. — Никакви спасители не са тръгнали насам.

— Може да са се заблудили… — опита се да го успокои Хосе. — Не бързай да правиш умозаключения.

— Дано излезеш прав! — недоверчиво сбърчи вежди Луи. — Вече мръква. Ще се изкача на възвишението, за да върна потока в старото му корито. А ти запали огън и чакай.

— Добре! — съгласи се испанецът. — Мисля, че когато се върнеш, спасителните групи ще бъдат тук.

„Какво ли правят Ивац и Пиер-Ален в пропастта? — замисли се Хосе, като остана сам. — Стените сигурно са се навлажнили. Започнали са да падат капки… Защо ли се бавят хората от завода?… Защо никой не идва и от пещерния клуб?“

След малко Луи се показа от тъмнината.

— Готово! — съобщи той.

— Спасителните групи все още ги няма! — загрижено промълви Хосе. — Какво ли може да се е случило?

— Предполагам, че въобще не са тръгнали! — отвърна Луи. — Ти оставаш тук, а аз ще сляза в града. Не можем повече да чакаме. Пиер-Ален и Ивац вече трето денонощие са в бездната…

— А ако се разминеш с тях по пътя? — попита испанецът.

— Едва ли… — махна с ръка Луи. — Но ако се разминем, ще се върна. Така ще бъде по-добре. Утре пусни отново потока към Дяволското копито. Аз не вярвам много в това начинание, но… Довиждане!

Единадесета глава

В лабораторията на доктор Янсен

Ивац се събуди много преди началото на деня. Седна на леглото и се замисли. Прехвърляше в паметта си разговора с професора. Беше чувал за какви ли не противници на човешкия прогрес; беше чел за какви ли не песимистични теории на учени, вещаещи края на света, но никога не си беше давал сметка колко опасни можеха да бъдат те.

Най-много го плашеше откровеността, с която разговаряха с него… Първо доктор Янсен. После професорът… Нима институтът беше толкова неуязвим, че те не се страхуваха от нищо и пренебрегваха и най-елементарните норми на предпазливост. А може би трябваше да използува именно това. Доктор Янсен му позволи да се разхожда свободно навсякъде. Трябваше да намери изход! Да освободи Пиер-Ален и да предупреди света какво се крие на дъното на Дяволското копито…

В стаята стана светло. Бяха запалили изкуственото слънце.

На вратата се почука.

— Да — извика нервно Ивац.

Влезе доктор Янсен. Беше облечен с познатия бял костюм и жълта връзка. Носеше черна кожена чанта.

— Здравейте! — поздрави любезно той. — Как спахте?

— Благодаря! Добре — отговори сдържано българинът. — Заповядайте! Седнете!

Доктор Янсен се настани на един от столовете — извади кърпичка, свали очилата и започна да трие стъклата им.

Ивац видя очите му. Бяха сини.

— Пригответе се! — каза неочаквано докторът. — Трябва да тръгваме за работа.

— Къде? — запита изненадано Ивац.

— В моята лаборатория. Нима забравихте, че сте ми помощник?

— Не, разбира се — повдигна рамене българинът. — Сега ще бъда готов.

Той плисна няколко шепи вода на очите си, облече същия кафяв костюм и се върна при доктора.

— Можем да тръгваме.

— Много добре! — усмихна се доволно Янсен. — Ще отидем пеша. Лабораторията е близо. Освен това ще имате възможност да разгледате извора.

— Какъв извор? — попита заинтригуван Ивац.

— Ще видите! — загадъчно го стрелна с очи докторът и отвори вратата.

Излязоха от сградата. Слънцето блестеше, неподвижно, с бяла ослепителна светлина. На площада нямаше никой.

— Ще тръгнем вляво — обясни делово Янсен. — По коридора, който се вижда ето там.

Ивац проследи ръката му и видя открояващия се в стената по-тъмен правоъгълник на коридор.

— Много се радвам, че се съгласихте да станете мой помощник — продължи докторът. — Ще научите десетки интересни неща. И ще видите такива работи, за които не сте и мечтали. Професорът разказа ли ви с какво се занимава Институтът за спасяване на човечеството и света?

— Да — отговори сдържано Ивац. — Но аз приех всичко като една шега. Мислите, които Самберг ми изложи, са интересни, но неосъществими. Впрочем аз му казах това. И после всичките тези заплахи за края на света звучат несериозно. Ненаучно!…

— Но само така звучат! — усмихна се иронично доктор Янсен. — Когато се запознаете с целия институт, ще се убедите, че всичко е много сериозно. И осъществимо… Въпрос на време…

— От колко години работи институтът?

— От десет.

— И никой не знае за него?

— Разбира се! Но това не е толкова сложно… Ето го и извора! Без него нашето съществуване тук би било невъзможно.

Ивац видя, че коридорът се е разширил в неголяма зала, основната част от която е заета от езеро. Над него се люлееха облаци пара, които се издигаха нагоре и изчезваха в малък отвор върху свода на залата — явно всмуквани от мощен вентилатор.

— Минерален извор ли е? — попита любопитно българинът.

— Да! — потвърди водачът му. — Но студен. Водата му се подгрява изкуствено до температура 80 градуса… На него се дължи животът на целия институт.

— Къде се оттича? — продължи да разпитва Ивац.

Янсен му даде знак да го последва. Заобиколиха езерото.

— Ето тук има сифон! — посочи той малък водовъртеж — отвор с незначителни размери: 30 на 40 сантиметра. Водата влиза, тече по незнайни подземни пътища и се появява отново на повърхността в подножието на планината. Опитайте я!

Българинът се наведе да гребне с шепи, но докторът рязко го дръпна.

— Недейте! Ще се опарите…

Той извади от чантата си глинена чаша, напълни я от езерото и му я подаде.

Ивац духна два-три пъти, за да изстине водата, и предпазливо пийна няколко глътки. Водата силно миришеше на сяра, но не беше неприятна на вкус.

— Лековита ли е? — попита той.

— Разбира се! — потвърди докторът. — Но в института болни няма. Професорът е такъв невероятен лекар, че за болести въобще не може да се говори.

— Нима колегите по съдба на моя приятел Пиер-Ален са здрави? — недоверчиво попита Ивац.

— Разбира се! — увери го невъзмутимо докторът. — Поне аз не съм чул някой от тях да се е оплаквал от нещо… Да вървим.

Продължиха по-нататък и след малко излязоха в огромна зала. Но това се разбираше само по свода, окичен с пещерни образувания, защото подът беше ограден с висока непроницаема зелена ограда. Точно там, където излязоха, се виждаше масивна желязна врата. Янсен се приближи до нея и почука.

— Чичо Андре! Отвори!

Вратата се открехна и Ивац видя захилен нисък човек с бяла коса, бели засукани мустаци и черни рунтави вежди. Зелената му престилка беше разкопчана и под нея се виждаше сив пуловер, изплетен от груба вълна.

— Това е нашият нов помощник — обърна се към него доктор Янсен, — Ивац Павлинов. Българин. Биолог.

На устата на човека грейна широка доверчива усмивка.

— Наричайте ме чичо Андре и никога няма да съжалявате за това! — с мек напевен глас избърбори той.

Българинът смутено стисна протегнатата му ръка.

— Чичо Андре, има ли нещо ново? — попита докторът.

— Вълците са добре! — съобщи лаконично човекът. — От другите ни деца само дивите прасета са неспокойни. И соколът скитник. Иначе можете да кажете, че всичко е наред, и няма да съжалявате за това.

— Добре. Добре… Благодаря! — ласкаво го прекъсна доктор Янсен и го потупа по рамото. — Приготви дивите кози за преглед и нахрани бобрите.

— Всичко ще стане, докторе. Така ще стане, че няма да съжалявате за това! — все така усмихнат заяви чичо Андре и се отдалечи по една алея.

Ивац влезе след доктора и видя, че от вътрешната страна на сградата са наредени най-различни по големина клетки.

— Какво, вие тук имате цяла зоологическа градина? — учуди се той, мъчейки се отдалече да познае животните.

— По-скоро зоокът — скромно възрази Янсен. — Почакайте за момент! Сега ще се върна.

Той влезе в къщичката, която се виждаше вляво от вратата, и след малко се върна с две зелени престилки — много приличащи на тази на чичо Андре.

— Вземете това! — каза докторът, като му подаде едната от тях. — В лабораторията се работи задължително с такова облекло.

Ивац я облече.

— Сега ще ви запозная с нашите деца, както ги нарича чичо Андре — весело го уведоми Янсен. — Сигурно ще ви харесат.

Клетките се намираха на около десетина метра една от друга и бяха свързани с алеи, около които растяха тополи.

— За пръв път виждам зоокът с тополи! — забеляза иронично българинът.

— Тополата е най-древното цветоносно растение — рязко го прекъсна доктор Янсен. — Остатъци от нея са намерени в Гренландия, в земните пластове, образували се преди около сто — сто и тридесет милиона години.

— Това е така, но съществуват мнения, че прекрасната магнолия е по-древна — продължи да се заяжда Ивац. — Ако не говорим, разбира се, за метасеквоята и дървото гинкго. Но нали за животните е все едно какво расте около клетките…

— Вие не ме разбрахте! — миролюбиво каза докторът. — Тополите не растат тук заради уважението, с което съм изпълнен към тях, а защото изследвам причините за тяхната жизненост.

Продължиха покрай клетките. В тях имаше какво ли не: лъв, вълци, лисици, диви кози, бобри, тропически птици, орли, редки змии и папагали, койоти, зайци и дори два носорога и един африкански бивол.

Но не многообразието на животните привличаше вниманието, а тяхната странност. Повечето вълци например бяха без един или два крака. Орлите имаха уродливи израстъци на човките си. Змиите се разхождаха на крака като гущери, от устата на зайците стърчаха дълги зъби.

Ивац внимателно разглеждаше всичко, но не задаваше въпроси, защото предполагаше, че докторът сам ще му обясни всичко.

След като обиколиха клетките, водачът му го поведе по една странична алея и се озоваха пред друга врата.

Едва сега българинът разбра, че оградата, която смяташе за край на залата, всъщност я разделя на две. Докторът отвори вратата. Намериха се в истинско растително царство. Какво ли нямаше там: плодни дръвчета, цветя, тропически лиани, мъхове, треви, зеленчуци, билки, гъби, кактуси, палми… В дъното се виждаха портокалови и лимонови дървета.

Огромното пространство беше разделено на миниатюрни парцели, оградени с дебели стъкла, в които растеше цялото това пищно многообразие. Ивац жадно се взираше ту в един, ту в друг вид. Когато стигна до портокаловите и лимоновите дървета, развълнувано попита:

— Те ли се виждат от прозореца на стаята, където бях затворен?

— Да! — потвърди с глава Янсен.

— Но как сте съумели да отгледате толкова много растения в такова малко пространство? — попита българинът. — Всички те поотделно са капризни и по отношение на светлината, и по отношение на влагата, и по отношение на почвата.

— За всяко са създадени съответните условия — отговори с доволна усмивка докторът. — А стъклата, които ограждат всеки парцел, ги пазят добре. Е, какво? Харесва ли ви моята лаборатория?

— Надмина всичките ми очаквания! — искрено си призна Ивац. — Чудесна е! Само не мога да си обясня, какво общо има тя с дейността на Института за спасяване на човечеството и света?

— И това ще разберете! — обеща усмихнато Янсен. — Да отидем в моя кабинет…

Върнаха се пак в „животинското царство“, прекосиха го и влязоха в къщичката, която българинът беше видял още в началото. Тя се оказа не толкова малка. Беше едноетажна, но имаше няколко широки, светли стаи. Влязоха в една. Съвсем празна, като се изключат кръгла ниска масичка и три стола. Стените й бяха покрити със зелени тапети.

— Седнете! — покани го любезно докторът. — Разговорът ни няма да бъде кратък.

Ивац се подчини.

— Очаквах въпроса ви! — свали очилата си Янсен и започна да се разхожда из стаята. — Ще ме извините, че ще започна малко отдалече, но струва ми се така трябва. Никой не знае кога точно на човека за пръв път му е хрумнало да опитомява животни и да облагородява растения. Това е една от неразгаданите тайни на времето. Човекът, разбира се, е започнал всичкото това с хуманна, благородна цел.

Естественото състояние на растенията и животните е това, при което те се намират в природата. Но човекът го е нарекъл „диво“. От там идват и определенията: „диви животни“ и „диви растения“. А животни и растения, които са заживели при облагородена, но не съвсем нормална за тях среда, за награда са получили името „питомни“. Разбирате ли?…

— Това е просто игра на думи! Вие сам знаете, че човекът, тръгвайки по този път, е създал и нови растения, и нови животни. Полезни жизнеспособни видове — прекъсна го учтиво Ивац. — Нима сте против това, човекът да подпомага еволюцията. Да изпреварва времето… Когато всичко е поставено на научна основа…

Янсен го погледна учудено.

— Професорът не ви ли запозна с някои факти?

— Запозна ме — потвърди българинът, — но смятам, че те не трябва да бъдат повод за песимизъм, а за борба.

— Именно за борба е създадена и тази лаборатория! — продължи спокойно докторът. — Тук аз се занимавам със селекция. Но със селекция, обратна на тази, която вие познавате. Хиляди учени по Земята създават облагородени растения, опитомени животни. А аз създавам диви. И не само това. Създавам много по-диви от тези, които съществуват. Засилвам защитните средства на природата в борбата й за оцеляване. Вие видяхте вълците с откъснатите крака, нали?

— Да! — съчувствено го погледна Ивац. — Навярно нещастен случай?

— Нищо подобно! — възкликна тържествуващо Янсен. — Един от най-ефикасните начини за унищожаването на вълците са капаните и отровата. Аз успях да създам вълци, които при хващане в капан откъсват захванатия си крак, както гущерите опашката си, и след време той отново пораства. Вградих в обонянието на вълците способността да откриват безпогрешно отровите. Дивите прасета, които видяхме, също са малко по-особени. Те по нищо не се различават от познатите ви, с тая разлика, че месото им не става за ядене. При това положение се губи стимулът, заради който ги убиват. Зайците със зъбите бързо се справят с ловджийските кучета. И така нататък… и така нататък… Разбирате ли?

— Разбирам! — кимна с глава Ивац. — Но няма ли опасност, създавайки нови качества и нови защитни средства на отделните животни, да нарушите създаденото вече равновесие в природата?

— Не! — отговори убедено доктор Янсен. — Защото аз създавам защитни свойства само срещу ония опасности, които са изобретени изкуствено от човека. Например успях да отгледам дървета, които при опит да се отсекат, падат точно върху този, който ги сече. Достатъчно е само някъде по него да има поне едно късче метал. Центърът на тежестта им е магнитно ориентиран. Създадох видове палми, които не позволяват на живо същество да се качи на тях. Огъват се и го хвърлят на земята. Отгледах треви, които растат върху стомана, мед, олово, пластмаса…

— Доктор Янсен, вие сте умен човек — тихо каза Ивац. — Защо се занимавате с всичко това. Нима мислите, че можете да заместите еволюцията? Природата е снабдила всички живи организми с особени регулиращи системи, които им позволяват да запазват своята устойчивост и да се защищават. Вашите лабораторно създадени видове няма да бъдат нужни никому.

— Вие все още не знаете всичко… — усмихнато заяви докторът. — Но да не бързаме… По принцип разбрахте ли защо в Института за спасяване на човечеството и света съществува тази лаборатория?

— Да. Въпреки че не съм убеден в нейната полза! — направи кисела физиономия Ивац. — Но не ми стана ясно в какво ще се състои моята работа.

— Ще водите наблюдения над растенията и животните и ще нанасяте резултатите в картотека — обясни докторът. — Както виждате, няма да ви карам да създавате нови растения и животни. Така че можете да бъдете спокоен за принципите си. Чичо Андре ще ви обясни всичко.

— Той също ли е биолог?

— Не — засмя се снизходително докторът. — Чичо Андре е пазач на лабораторията, въпреки че няма от кого да я пази. По професия е градинар. Цветята, които видяхте, са негово производство. Влюбен е с цялото си същество в природата.

— Още днес ли трябва да започна работа? — попита българинът.

— Не! — махна с ръка великодушно докторът. — За днес стига. Ще работите по следния начин: един ден работа в лабораторията и един ден свободен за мислене. Такъв е правилникът в института.

— Това само за интелектуалния елит ли се отнася?

— Разбира се! — разпери ръце Янсен. — Другите няма за какво да мислят. Сега можете да се разходите.

— Благодаря — поклони се Ивац. — Довиждане.

— Почакайте! — спря го докторът, излезе от стаята и след малко се върна с огромен букет от цветя, листа и клонки. Най-различни по форма, големина и вид. В букета стърчаха дори парчета от дървесна кора.

— Заповядайте! — подаде му го той. — Това е едно от специалните задължения на работещите в моята лаборатория.

— Много приятно задължение! — развесели се българинът. — Винаги да се връщаш с букет в къщи. Предполагам, че поне то никога няма да ми омръзне.

— Не ме разбрахте! — намръщи се Янсен. — В случая съвсем не става въпрос за шега. Вие сте биолог и затова не е нужно да ви обяснявам, че листата на много дървета, храсти, цветя и растения притежават лечебни свойства.

— Иначе те не биха съществували! — добави Ивац. — Практически в природата не съществуват ненаранени растения. И затова растенията отделят защитни вещества, с които се защитават от насекоми, микроорганизми, бактерии, гъби, животни…

— Точно така! — погледна го доволно Янсен. — В една гора е трудно да се намери дърво или храст, у които да няма отчупено от белка, катеричка или елен клонче; непробито от дъждовна капка листо; неизядени от гризачи корени или неиздраскани от птичи нокти стъбла. Затова растенията са се научили да се защищават сами. Всяко по своему.

— С вас е трудно да се спори! — вдигна ръце Ивац. — Съобщавате ми неща, с които съм съгласен. Мога дори да ви съобщя, че сам съм правил подобни опити. И дори знам, че листата на тополата и брезата със завидно умение се справят с бактериите, които причиняват ангината, а борът, хвойната и другите иглолистни дървета правят горския въздух толкова чист, че практически в него почти няма вредни микроорганизми.

— Тогава ще ми бъде много по-лесно да ви обясня всичко! — каза докторът. — На базата на тази способност на растенията ние заедно с професора разработихме лечебен метод. Просто в стаята на болния се поставя специален подбор от листа, клонки и цветове от различни дървета и растения, които убиват причинителите на съответната болест. И за няколко часа с болестта е свършено.

Българинът го слушаше с интерес. Той знаеше за лечебните свойства на листата на някои дървесни видове, но за пръв път чуваше за такъв метод на лекуване. Започна да разглежда внимателно букета. Видя в него познатите листа на тополата и брезата, цветове от смрадлика и липа, кора от дъб, кичури от бял бор и ела, снопчета зелени тропически треви и клончета най-различни други непознати представители на растителното царство.

— Този букет е специален! — продължи доктор Янсен. — Направен е така, че убива всички вредни микроорганизми във въздуха и предпазва от болести живеещите в института.

— Не е ли много малък за целия институт! — попита недоверчиво българинът.

— Разбира се! — засмя се докторът. — За целия институт не стига. Затова всеки ден чичо Андре подготвя специална платформа с листа, клонки и цветове по определена рецепта и бавно минава по всички галерии на института. А малките букети като тоя просто се грижат, ако някъде нещо е пропуснато. Разбрахте ли?

— Да! — отговори Ивац, съблече престилката си, дигна внимателно букета и замислено напусна лабораторията на доктор Янсен.

Дванадесета глава

Задължението да се мисли

С бързи крачки Ивац се отправи към сградата, където живееше. Той хвърли няколко внимателни погледа към извора, когато минаваше край него, и доволно се усмихна.

Взе асансьора и просто връхлетя в стаята си.

Грабна раницата, отвори я и извади стъклените шишенца, които беше приготвил, за да събира в тях евентуалните обитатели на пропастта Дяволското копито. Откъсна бели листа от един бележник и ги разкъса на парчета. После извади химикалка и започна да пише на всички листчета един и същ текст:

„Към всички! Към всички! Към всички!

На дъното на пропастта Дяволското копито се намира Институт за спасяване на човечеството и света. В него се работи над страшни оръжия, заплашващи сигурността на всички хора. Ние: българският биолог Ивац Павлинов и швейцарският инженер Пиер-Ален Мино сме пленени. Молим за помощ. Нека този, който намери това съобщение, го изпрати в пещерния клуб «Ла монтаня» и уведоми полицията…“

Българинът написа този текст върху десетина листчета, сгъна ги и започна да ги поставя в шишенцата. Грижливо ги затваряше, така че в тях да не може да влезе вода.

После сложи шишенцата в джобовете си и излезе. Прекоси площада пред сградата, като се оглеждаше не го ли следи някой… Но наоколо беше пусто.

Вървейки по вече познатия път, Ивац достигна до езерото, образувано от минералния извор.

Заобикаляйки го, достигна мястото, където според доктор Янсен изтичаха водите му. Извади лист хартия, накъса го и започна да хвърля парченцата в езерото. Отначало те стояха неподвижни, после се увличаха и изчезваха в малък водовъртеж.

Ивац седна на брега и си даде вид, че си почива. Но през това време внимателно опипваше с очи извора и се ослушваше. Когато се убеди, че е сам, извади едно от шишенцата и го хвърли във водата. То се залюля на повърхността като малко неуправляемо корабче, след това незабележимото течение го подхвана и той видя как се скри там, където изчезваха и късчетата хартия.

Хвърли второто. Третото… и така нататък.

„Доктор Янсен ми каза, че водите на извора се появяват в подножието на планината — мислеше той. — Утре тези съобщения ще стигнат при хората. Ако, разбира се, шишенцата не се счупят. Подземният път на водата е труден и сложен, но е достатъчно едно да оцелее…“

Когато и последното съобщение изчезна в езерото, Ивац стана и бавно тръгна из галериите на института.

Той беше започнал борбата. И това го успокояваше. Всеки ден ще изпраща такива сигнали, докато дойде помощ…

Погледна часовника си. Трябваше да побърза. След десет минути слънцето щеше да угасне.

На следващия ден, определен за мислене, българинът реши да проучи накъде водят коридорите, които излизаха от площада пред жилището му.

Прибра се и легна веднага. Искаше сутринта да бъде бодър.

… Събуди го телефонен звън.

— Добро утро! — чу в слушалката познатия глас на доктор Янсен. — Готов ли сте?

— За къде? — изненадано запита българинът. — Нали вие сам ми казахте, че всеки втори ден е определен за мислене.

— Точно така! — съгласи се докторът. — Но мисленето не става в къщи. Има определено място за това.

— Ха!… — Не можа да скрие учудването си Ивац. — За пръв път чувам такова нещо.

— Вярвам ви! — каза Янсен. — Затова ви се обадих. Пригответе се, ще ви чакам пред сградата.

— Тия хора са абсолютно луди! — сподели българинът с празната стая. — Специално място за мислене!…

След десет минути слезе. Доктор Янсен го чакаше.

— Здравейте! — поздрави той. — Но защо сте тръгнали без бележник? Когато човек мисли, трябва да си записва това, което му хрумне…

— Не всички мисли заслужават да бъдат записани пошегува се Ивац. — Пък и вие не ме предупредихте. Сега ще се кача да си взема листове.

— Днес може и така! — спря го Янсен. — Но за в бъдеще вече знаете. Да тръгваме!

— За първи път чувам, че може да има специално място за мислене — насмешливо подхвърли българинът. — Слушайте, докторе, а може би вие имате съответни места за хубави и за лоши мисли…

— Не! — съвсем сериозно обясни Янсен. — Местата за мислене са едни и същи. Впрочем вие сам скоро ще ги видите.

Пак минаха покрай минералния извор. После тръгнаха по галерия, която Ивац не беше забелязал преди. Тя беше скрита зад огромен издаден камък и ако човек не се приближеше до него, нямаше да я види. Пък и беше по-слабо осветена от другите. Когато изминаха десетина крачки от входа, доктор Янсен докосна някакъв ключ и стана по-светло.

„Нарочно крият тази галерия! — помисли си българинът. — Значи се заблуждавам като мисля, че не се страхуват от нищо.“

Стигнаха до две врати, издълбани направо в скалата.

— Това е моята стая за мислене! — каза доктор Янсен, посочвайки първата. — А тази, другата, ще бъде ваша. Ето ви ключа. Пазете го, защото загубите ли го, ще трябва да давате обяснения пред доктор Харм. А това никак не е приятно.

Ивац взе ключа и застана пред вратата, която му посочи Янсен.

— Мисленето свършва, когато часовникът, поставен вътре, започне да звъни! — обясни внимателно докторът. — Петнадесет минути след това захранването се изключва и ако през това време не излезете, ще останете затворен чак до следващия ден за мислене. Запомнихте ли?

— Да! — отговори нетърпеливо българинът и завъртя ключа.

Вратата се отвори леко и безшумно. Озова се в квадратна стая в средата на която имаше меко кресло и малка тясна масичка от бял мрамор. На сводестия таван висеше квадратен часовник с бял циферблат и латински цифри. Точно в средата.

От пукнатини в четирите ъгъла на стаята струеше светлина. Седна в креслото.

„По-голяма глупост от тази стая не може да съществува! — си помисли разочаровано той. — Пет часа да висиш тук и да се мъчиш да мислиш. Това е истинско мъчение…“

Но в този момент светлината изведнъж намаля и започна да променя цветовете си. Тя ставаше ту червена, ту зелена, ту жълта, ту оранжева. Едновременно с това тихо засвири невидим оркестър. Най-напред зазвуча „Малка нощна музика“ от Моцарт, а след това — „Годишните времена“ на Вивалди.

„Пускат записи“! — реши Ивац, но усети, че се ободрява.

Музиката бавно затихна и цялата стена срещу креслото засвети като екран. На нея се появиха кадри на огромни заводски комини, които бълваха черни облаци дим. След това израсна отровната гъба на атомен взрив. После зашумяха сини океански вълни, върху които се люлееха милиони изтровени риби. Ивац гледаше обикновените кинокадри и усещаше, че с него става нещо странно. Отначало долови натрапчив мирис на дим, после инстинктивно закри очите си при „атомния взрив“ и накрая едва не го задави тежкият дъх на развалена риба, сол и гниещи водорасли. Дори му се стори, че в лицето му духа свиреп морски вятър, наситен с горчив воден прах от прибой, като че ли се намираше на някакъв бряг. Какво беше станало с него?! Това, което показваха на стената, той възприемаше освен с очите и с всички останали сетива… Накрая екранът изгасна и светлината отново етана нормална.

Половин час нищо не се случи.

И пак се повтори играта със светлините и оркестъра. На екрана заблестяха американските прерии с неизброими стада от бизони. Край буйни огньове индианско племе играеше ритуални танци… След това бели ловци с пушки безжалостно избиваха хиляди бизони. И отново се появиха прериите, но безлюдни. Камерата показа бизон в клетка и в едър план изплува надпис: „Зоологическа градина“.

И българинът пак усети, че потъва в миризмите на непознати прерийни треви, цветя и ветрове; почувствува по лицето си топлината на червените пламъци на индианските огньове; удари го киселият стипчив мирис на задъхани, изморени до смърт бизони, примесен с горчивия вкус на изгорял барут.

Екранът угасна и настъпи половинчасовата тишина.

Ивац осъзна, че без да иска, започва да мисли върху прожектираното. Като факти и унищожаването на американските бизони, и гибелните последици от атомния взрив бяха известни. Но в тази стая те просто се набиваха в ума и го караха да мисли… да мисли… Дали това ставаше под влияние на музиката, на светлината или на стената екран, не можеше да разбере. После тези странни усещания за миризми, температури и ветрове…

На всеки половин час всичко се повтаряше.

Преобладаваха главно кадри на замърсяване на околната среда и на безжалостно унищожаване на природата.

Той не усети как дойде мигът, в който часовникът зазвъня.

Ивац стана от креслото и раздвижи краката си, схванати от продължителното седене.

Излезе от стаята и вратата сама се затвори след него. Извади ключа да заключи.

— Няма нужда! — спря го гласът на доктор Янсен. — Тя е автоматична. Ключът е нужен само при влизане.

Ивац се обърна и го видя да стои в полутъмната галерия.

— Е, какво, харесахте ли стаята?

— Интересно замислена! — промълви уморено Ивац. — Само тези миризми…

— О-о-о! — възкликна докторът. — Забравих да ви предупредя. Това, което ви се е сторило непонятно, всъщност е много просто. Преди няколко години доктор Харм изобрети сетивно, осезаемо кино. Освен звук и картина върху кинолентата се записват и миризми, температури и разни други усещания. Осезаемото кино дава възможност човек по-пълно да изживее това, което му се показва на екрана. Да го почувствува с всичките си сетива. Разбирате ли?

— Да! — отговори Ивац, доста озадачен от току-що чутото. Впрочем той беше чел за съществуването на подобен вид кино, но досега не беше се сблъсквал с него. — Всичко ми е ясно, само не разбирам защо през целия ден ми прожектирахте неща, които и едно дете знае?!

— Просто за да разберете как се работи тук. С по-сложни въпроси не бива още от началото. Да вървим!

Тръгнаха мълчаливо по обратния път.

— Починете си добре! — посъветва го доктор Янсен, когато стигнаха до сградата, в която живееха. — Утре ви очакват много интересни неща. Най-интересните, които сте виждали през живота си. Лека нощ.

— Лека нощ! — повтори учтиво българинът и отвори вратата на асансьора.

— Почакайте! — спря го докторът. — Ако искате топла вечеря, включете телевизора в хола и кажете на човека, който се появи на екрана какво искате.

— Благодаря! — кимна Ивац и натисна копчето за петия етаж.

Тринадесета глава

Очи в очи с непознатото…

Нощта свърши. Ивац сложи в джобовете си няколко шишенца със съобщения и тръгна за работа. Когато стигна до минералния извор, той ги хвърли едно по едно в него, изчака да се скрият във водовъртежа и продължи пътя си.

На вратата на лабораторията стоеше чичо Андре. Като го видя, той се усмихна широко и каза:

— Доктор Янсен е в кабинета си. Помоли, щом дойдете, да му се обадите. Вървете и мисля, че няма да съжалявате за това!

— Благодаря ви, чичо Андре! — кимна Иван. — Да си облека ли работната престилка?

— И така може! — спря го старецът. — Мисля, че няма да съжалявате за това…

Българинът тръгна към кабинета на доктора. Почука и влезе. Янсен не беше сам. До бюрото му почтително стоеше висок широкоплещест мъж с къдрава синя коса.

„От охраната! — помисли си разтревожено Ивац. — Какво ли прави тук?“

— Здравейте! — посрещна го доктор Янсен. — Имам приятна новина за вас. Професорът желае да ви види. Това е голяма чест!…

— Изненадан съм! — не можа да скрие учудването си българинът. Но като забеляза особения начин, по който го погледна високият мъж, продължи: — Много приятно съм изненадан… Професорът е най-интересният събеседник, когото познавам. Всяка среща с него е…

— Господинът ще ви отведе — прекъсна го докторът. — Професорът ви чака!

— Аз съм готов! — кимна в знак на съгласие Ивац, въпреки че току-що научената новина доста го обезпокои.

Мъжът му даде знак да го последва. Излязоха от лабораторията.

Долу на площада стоеше познатото бяло триместно автомобилче. Качиха се в него и след десетина минути бяха пред зелената сграда на професора.

Човекът от охраната го придружи до кабинета на Самберг, позвъни и се отдръпна.

Професорът го чакаше. Той седеше зад ниска масичка от синкав мрамор и съсредоточено остреше дълъг дебел молив. Пред него грижливо бяха подредени десетки други моливи. Щом свършеше с един, Самберг вземаше друг, после трети…

— Великолепно! — плесна с ръце той, когато го забеляза. — Разкошно! Радвам се да ви видя. Искате ли да подострите един молив?

— Не.

— Защо? — разпери ръце професорът и по челото му пропълзя нервна бръчка. — Та това е толкова лесно!

— Може би… — съгласи се Ивац. — Но се страхувам, че пред очите на такъв майстор като вас ще стана смешен. Вие сте издигнали остренето на моливи до изкуство.

— О-о, не, не!… — запротестира усмихнато Самберг. — Аз правя това със съвсем друга цел. Просто когато остря молив, мисля по-добре! Направете ми удоволствие! Подострете един!…

— Ще опитам — скромно обеща българинът и пое подадения му молив.

Той взе нож от масичката и се залови за работа. Подостри грижливо молива, като му придаде конусовидна форма. После направи върху конуса четири еднакви жлебчета, които започваха от неподострената повърхност на молива и свършваха при графита.

— Готово! — съобщи Ивац и го остави при другите моливи.

Самберг внимателно го взе.

— Великолепно! — шумно изрази одобрението си той. — Прелестно! И за какво служат тези изящни жлебчета?

— Ако се пусне въздушна струя срещу тях, моливът започва да се върти около оста си и прави много хубави точки.

— Ха-ха-ха! — започна да се тресе от смях професорът. — Молив за поставяне на точки. Разкошно!… Подострете още един молив по този начин!

Ивац се приближи до масичката. Той нищо не разбираше. Нима Самберг го беше повикал, за да острят моливи! Или просто се шегуваше с него… Свърши с втория молив и го подаде.

— Великолепно! — поклати доволно голямата си глава старчето. — Превъзходно! Ще станем приятели, щом умеете така добре да острите моливи… Харесва ли ви работата в лабораторията на доктор Янсен?

— Лабораторията е много хубава! — отговори дипломатично Ивац. — Но що се отнася до работата ми, все още не съм я започнал…

— Разбирам! — усмихна се професорът. — Именно заради това ви повиках. За да работите при нас, вие трябва да знаете страшно много неща. Прегледахте ли библиотеката във вашата стая?

— Само част от нея… — призна си чистосърдечно българинът. — За повече нямах време.

— Не винаги четенето е най-добрият начин за придобиване на знания — успокои го авторитетно Самберг.

— Разбира се, практиката не бива да се пренебрегва… — промълви Ивац. — Но практика без теория…

— Не ме разбрахте! — прекъсна го недоволно професорът. Той отвори едно чекмедже на масичката и извади странна кутия: черна, правоъгълна, с дебелина десетина сантиметра. Приличаше на дебела книга. Върху нея имаше вградена шайба на телефон с цифри от 0 до 9. Всичките й страни бяха украсени с инкрустирани миниатюрни образи на растения, птици и животни.

— Вземете я! — каза Самберг, като почука с пръсти по капака й. — Тук са скрити неща, за съществуването на които дори не сте подозирали. С нея може да се работи само през деня. Вечер ще я предавате на човека, който ви доведе при мен. От този момент той става ваша лична охрана.

— А това за какво е? — полюбопитствува Ивац, като посочи шайбата.

— Секретен ключ! — обясни професорът. — Ето шифъра! — и той му подаде листче, на което беше написано осемзначно число.

— Разбирам! — поклони се българинът, който изгаряше от нетърпение по-скоро да остане сам с кутията. — Вие ми оказвате голямо доверие.

— Не вярвайте на това! — иронично подхвърли старчето. — Просто искаме от вас работа. Без знания не сте ни полезен…

— А не се ли страхувате да ми доверявате такива тайни? — дръзко попита Ивац. — Както предполагам, тук са скрити научни открития.

— Вие никога няма да напуснете нашия институт! — невъзмутимо отсече професорът. — А ако подобно нещо се наложи, ще се погрижим да забравите не само това, което е скрито в кутията, а и това, което сте знаели, преди да я видите! Можете да си вървите!

Ивац тръгна към вратата.

— Почакайте! — спря го Самберг. — Подарявам ви този молив… За да ви напомня мига, в който станахте действителен член на нашия интелектуален елит! — И великодушно му подаде един добре подострен молив.

— Благодаря — объркано го взе българинът.

— Тази вечер в моя кабинет ще се проведе традиционната сбирка: „Сам срещу всички“ — продължи професорът. — Елате! Ще ви бъде интересно…

— Вие ме обсипвате с толкова милости, че не мога да се опомня! — измънка смутено Ивац. — Непременно ще дойда. — И си тръгна, понесъл кутията.

Пред вратата го чакаше високият мъж. Къдравата му синя коса блестеше отблъскващо. Той се поклони, взе кутията и го последва като сянка. Качиха се отново на автомобилчето и скоро стигнаха до лабораторията на доктор Янсен.

Синекосият въведе Ивац в стая, съседна на кабинета на Янсен, остави кутията на бюрото и застана отвън до вратата.

Българинът извади листчето, което му даде Самберг, и се надвеси над шайбата. Но в този момент влезе доктор Янсен.

Ивац се смути, засуети се, без да знае защо, и седна на един от столовете, като смачка в ръката си листчето с шифъра.

— О-хо-о! — възкликна недоверчиво докторът. — Какво виждам… Вие напредвате по-бързо, отколкото можеше да се очаква. Щом професорът ви е поверил такива неща…

— Аз все още не знам какво има вътре! — изчерви се от неловкост българинът и нервно започна да върти в ръце молива, подарен му от Самберг.

— Много се радвам! Много се радвам! — продължи да бърбори Янсен, посочи му молива с очи и като поднесе юмрук до устата си, започна да мърда устни, без да издава никакъв звук.

Ивац кимна с глава. Той разбра, че моливът, така щедро подарен му от старчето, крие в себе си микрофон.

— Професорът е много мил човек… — продължи приповдигнато българинът. — И такъв виртуоз при остренето на моливи. Просто артист! Постигнал е върха на съвършенството. Тази вечер ме покани на сбирката „Сам срещу всички“. Вие ще бъдете ли там?

— Разбира се! — отговори доктор Янсен. — Сбирките „Сам срещу всички“ са най-интересното нещо в нашия институт. Завиждам ви, че ще присъствувате за първи път на такова чудо. Впрочем искам да ви дам няколко съвета, преди да отворите кутията. — И красноречиво му даде знак да скрие молива в джоба си.

Ивац го послуша…

— Предполагам, че няма да ви съобщя нещо ново, ако ви кажа, че между петте сетива на човека зрението заема най-почетно място — започна докторът. — Очите са тези, които ни дават възможност да се потопим в неповторимото многообразие на заобикалящия ни свят или да напуснем пределите на Земята и да наблюдаваме милиарди други светове, слънца и звезди в необятните дълбини на Вселената. Любовта, приятелството, враждата си имат свой ням, тайнствен език на погледите и този език често е по-точен от думите, които могат да прикрият истинските чувства.

— Само не ме убеждавайте, че чрез очите се предават някакви волеви токове, флуиди, излъчвания или други подобни глупости! — прекъсна го невъздържано Ивац.

— Бъдете спокоен! — ни най-малко не се смути от думите му Янсен. — Такова нещо не твърдя. Но че при погледите възникват определени усещания, съм готов да споря. Вероятно сте имали в живота си случаи, когато в очите на непознат човек сте съзирали думи, мисли и едва ли не цели изречения. Един поглед може да ви съобщи за скрита опасност, а друг да ви засвидетелствува такава любов, че да не можете да дойдете на себе си. Информация се крие дори в очите на животните. Понякога кон, куче или някакво друго животно ви гледат така, като че ли ще проговорят. И вие разбирате за това само от погледите им.

— Тогава да си говорим само с очите! — опита се да се пошегува българинът.

— Защо не? — съвсем сериозно кимна с глава Янсен. — Съдейки по всичко, зрението и мимиката, особено очната, са играли забележителна роля в първобитното общуване. Аз дори съм склонен да вярвам, че е било възможно на тяхна основа да възникне не нашата, а друга, мълчалива цивилизация.

— Надявам се, че нямате нищо против речта? — насмешливо попита Ивац. Думите на доктора започнаха да го забавляват.

— Нямам! — с неодобрение го погледна Янсен. — Но вие все пак имайте предвид тези неща, когато отворите кутията. Сега ви оставям. Никой няма да ви безпокои. Ще ви се обадя едва когато стане време за сбирката „Сам срещу всички“. Довиждане!

Българинът остана сам. Той обхвана главата си с ръце и се замисли.

Мъчеше се да осъзнае току-що чутото. За какво го предупреждаваше Янсен, като му разправяше всичките тези неща? И кой всъщност беше той? От лабораторията му личеше, че предано и упорито работи за осъществяване плановете на професора… Защо тогава му съобщи, че в молива има скрит микрофон?

Ивац приглади смачканото листче с шифъра и започна да върти цифрите на шайбата, монтирана върху кутията. Когато набра и последната, нещо щракна и тя се отвори. Той видя, че това е книга. Книга, на която кориците се заключваха.

Прелисти първата страница. И изведнъж разбра какво искаше да му каже доктор Янсен.

В тази книга нямаше нищо написано с букви. На всяка страница, в правилни редове, стояха очи. Големи изразителни очи! Кафяви, черни, сини, зелени, пъстри… Като се взря по-внимателно, българинът видя, че очите са разделени две по две, като всяка двойка беше част от лице, от което се виждаха: чело, вежди, клепачи и половината от нос. На страница имаше по пет реда с очи. Те бяха изобразени така, че изпъкваха релефно върху кожените страници на книгата и гледаха втренчено. Ивац започна да ги разглежда и изведнъж усети, че очите се губят от съзнанието му и той проумява цели изречения, като че ли върху страниците имаше най-обикновени букви. Просто не можеше да откъсне поглед от тях. Започна нетърпеливо да прелиства страниците една след друга.

В паметта му нахлуха невероятни неща. Той видя формула за управление на наследствеността; пред него се разтвориха вратите на общества от разумни животни; плиснаха се капките от еликсира на безсмъртието.

Трескаво продължи да разлиства книгата. Какви ли тайни не преминаваха пред очите му: лекарство за лекуване на рака, схема на уред за синтезиране на изкуствени човешки органи, азбука и речник на езика на делфините и мравките, код за чувствата и настроенията, апарат за живеене във водата…

Ивац започна да трепере от напрежение. Не усети как достигна до последните пет страници. Очите върху тях бяха малко по-особени. Направени от хиляди дребни, белезникави кристалчета, те ослепително блестяха с особена, мигаща, натрапчива светлина…

Българинът почувствува, че му става приятно, като ги гледа. Невидими нежни, меки, галещи пипала проникваха в него и го изпълваха със спокойствие. Отпусна се. Стори му се, че вълните на кротко, ласкаво море го люлеят и го унасят, унасят…

Когато прелисти и последните страници, изведнъж осъзна, че е забравил всичко. Това, което така ясно видя и проумя, се беше изпарило от паметта му, като че ли никога не го е имало.

Затвори кутията и се замисли. Явно, очите бяха така нарисувани и подредени, че предаваха информация. Те действуваха като странен канал, от който изтичаше огромно количество знания. Но защо при затварянето на книгата всичко изчезваше?

Ивац пак започна да прелиства страниците. Всичко отново изплува в паметта му. И когато свърши… веднага изчезна.

Той прехвърли още веднъж книгата, още веднъж… И разбра.

Последните страници, с очите, направени от блестящи белезникави кристалчета, действуваха като гигантска гума, която изтрива всичко, възприето преди това.

Ивац реши да изпробва откритието си. Прелисти няколко страници в началото и затвори книгата.

Изправи се и радостно подскочи. Успя! Това, което научи от първите страници, не изчезна…

Той не можеше да проумее откъде професор Самберг има тази книга. И защо крие натрупаните знания от човечеството! Дори започна да му се струва, че това е сън. Ощипа се. Изскуба няколко косъма от косата си… Не! Всичко беше истина.

Отново седна на бюрото и бавно започна да прелиства книгата.

Не усети как измина денят. На вратата се почука и гръмна гласът на Янсен:

— След десет минути тръгваме! Свършвай…

— Сега! Сега… — извика с неудоволствие българинът, затвори книгата, която автоматично се заключи, и стана, но в този момент в стаята влезе мъжът от охраната.

— Седнете на мястото си! — нареди той.

— Защо? — учуди се Ивац. — Доктор Янсен ме чака…

— Отключете албума! — заповяда човекът, без да отговори на въпроса му.

Българинът се подчини, набра шифъра и книгата се отвори.

— Прочетете последните пет страници!

… Разбра всичко. Все още му нямаха доверие. Страхуваха се… Намери последните страници и ги прелисти. Отново от паметта му изчезна всичко научено…

— Благодаря! — каза безстрастно човекът от охраната, взе книгата и излезе.

И изведнъж Ивац проумя. Може би точно с такива „страници“ бяха обработвали Пиер-Ален!…

На вратата се появи доктор Янсен.

— Да тръгваме! — предложи той. — Ще ви откарам с моя автомобил.

Българинът се надигна тромаво и го последва…

Четиринадесета глава

Бъдещето се завръща в миналото

Професорът ги чакаше в кабинета си. Но сега тук имаше известни промени. Масивната катедра беше издърпана в дъното и равномерно покрай трите стени на стаята бяха поставени бели правоъгълни мраморни масички. Зад всяка стоеше стол. Върху масите се виждаха безразборно разхвърляни моливи.

— Заповядайте! — кимна с глава Самберг, без да става от мястото си. — Скоро ще започнем! — И продължи да пише нещо.

Доктор Янсен седна край една масичка. Ивац реши да се настани на съседната, но гласът на професора го спря.

— Върху всяка маса е написано името на участника в сбирката „Сам срещу всички!“ Мисля, че вашето място е там.

Българинът се обърна и тръгна към масичката, която му сочеше ръката на Самберг. Тя стоеше доста далеч от тази на доктор Ясен. Седна и започна да разглежда моливите. Те бяха с най-различна дебелина, дължина и цвят. В средата на масата имаше кутия с острилки и ножчета.

През това време в стаята влязоха още трима мъже. Преди Ивац да може да ги разгледа добре, те заеха останалите празни маси. Този, който седна край масичката от лявата му страна, беше най-колоритен: висок, сух, с дълга рядка брада, разперена като ветрило в долната си част. Беше облечен със синьо расо като свещеник и на гърдите му висеше огромна кръгла плоча с неразбираеми букви и символи по нея. Той имаше такъв смирен и замислен вид, като че ли всеки момент ще се издигне във въздуха и ще полети… Другият, седнал зад масичката отдясно, беше усмихнат човек с неопределена възраст, облечен като хората от охраната. От джобчето на палтото му висеше златна верижка. В устата му стърчеше незапалена лула.

Третият седна край масичката, точно срещу Ивац. Той беше мъж на около 40 години. Главата му спокойно можеше да служи за модел на мъжествена красота: черна къдрава коса, бяло лице, гъсти изписани вежди, римски нос, тънки устни, волева брадичка… Силно поразяваше у него прекалеността на тази хубост. Като че ли природата беше разполагала с повече материал, отколкото й е бил необходим при създаването му, и въпреки очевидността на това го е изразходвала докрай. Мъжът непрекъснато подозрително се озърташе. Черните му цигански очи горяха трескаво, фанатично.

Професор Самберг стана.

— Господа, смятам, че можем да започнем — дружелюбно съобщи той. — Сбирката ни ще премине по следния начин. Първо, аз ще направя резюме по темата и след това ще предоставя възможността на всеки от вас да сподели възгледите си. Разбира се, по своята специалност… Опонент на всички изказващи се ще бъде нашият нов колега — биологът Ивац Павлинов. Сам срещу всички!

— Сам срещу всички! — извикаха едновременно другите участници в сбирката и започнаха да ръкопляскат.

— Вие — обърна се Самберг към българина — имате право да задавате всякакви въпроси на говорещите и да оспорвате идеите им. Според правилника на нашите сбирки „Сам срещу всички!“ можете да ги прекъсвате, когато си искате. Те са длъжни да ви обясняват добросъвестно дори елементарни неща, ако, разбира се, пожелаете това… Но преди да започнем истинската част на нашата сбирка, ви моля всеки да вземе по един молив. Ритуалът трябва да се спази!

Всички кимнаха и подострянето на моливите започна. Ивац беше изненадан от ролята, която му отреди професорът. Та той дори не знаеше темата на сбирката. А може би ставаше въпрос за тест, на който Самберг и неговите помощници искаха да го подложат, за да проверят истинската му стойност като биолог. Може би!…

Старчето напусна катедрата и започна да се разхожда между масичките. Щом някой ставаше готов, той вземаше молива и го поставяше в малкото джобче на сакото си. Накрая отново се върна на своето място.

— Великолепно! Разкошно! Всички моливи са подострени! — извика ликуващ професорът. — Благодаря ви!… И така, темата на нашата сбирка ще бъде: „Бъдещето на Земята“. Това е въпрос, който е вълнувал човека още от самото му появяване. Древният арабски учен и мъдрец Сиди Ахмед бен Ардун, живял в 10 век на мюсюлманската или в 14 век от новата ера, е казал: „Най-простите неща са онези, които вечно вълнуват и тревожат човешкия дух и са прости и разбираеми, докато решаването им е загадка и тайна за хората.“ Смятам, че е излишно да ви споменавам многобройните идеи за бъдещото устройство на Земята, раждали се и умирали неосъществени. Предлагам да преминем направо към това бъдеще, началото на което ние много скоро ще положим. И за да спестя въпроса на нашия опонент защо говоря за бъдещето на Земята, а не на човека, бързам да поясня, че без бъдещето на Земята няма бъдеще и за човека. Думата има отец Манчерони.

Свещеникът се надигна, целуна плочката, която украсяваше гърдите му, и като скръсти смирено ръце, напевно занарежда:

— В началото беше професор Самберг. И пророците: доктор Янсен, доктор Харм, инспектор Карлос и отец Манчерони.

Ивац едва се сдържаше да не избухне в смях. Сериозният тон, с който отецът започна речта си и нейното съдържание съвсем не се покриваха. Затова той го прекъсна:

— Нима наистина мислите, че някой ще повярва на това?…

— Разбира се! — невъзмутимо отговори Манчерони и продължи; — Римският раннохристиянски богослов Тертулиан казва: „Вярвам, защото това е абсурдно!“ Вярата се създава от фантазията с участието на илюзията за познание и реалност. Когато върху Земята не остане нито едно преснопаметно изчадие на ада, тоест на техниката, и човекът се върне към нормалния живот, той ще повярва. Или, по-точно, ще го накараме да повярва в новата световна уредба. Всичко останало е суета и кратковременност…

— Дори да предположим, че цялото човечество приеме вашите думи за истина и ви обожестви, все пак на какво разчитате? Историята познава толкова много появили се и изчезнали религии, че бъдещето на това, което проповядвате, е доста несигурно…

— Нарочно ви изкусих, чадо мое, като започнах по такъв начин, за да ви накарам да разберете по-добре това, което ще ви кажа сега — хрисимо обясни отецът. — Не е толкова интересно кой ще бъде бог и кой не. Важното е да се попречи на човека отново да тръгне по гибелния път на техническата греховност. Затова аз съм стъкмил култове и религии, дето ще накарат човека да се отнася с велико уважение и разумност към природата. Той ще започне да обожествява дървета, реки и планини. Камъни и извори ще обявява за свещени и ще изпитва суеверен ужас пред всякакви твари: животни и птици. С обредни танци и възторжени химни ще възхвалява дъжда, снега, росата и дори градушката. По цялата Земя в зависимост от географските условия, климата и местните особености ще се създадат съответните религии, които ще се ръководят от единен център, намиращ се в Института за спасяване на човечеството и света.

— Но нали всичките тези вярвания ще бъдат изградени върху лъжата. Върху заблудата! Върху невежеството… — възрази Ивац.

— Да, но върху благородната лъжа. Върху полезната заблуда. Върху ръководеното невежество… Освен това всички те ще бъдат научнообосновани, ще уплътняват и запълват времето на човека. В религиите ще влизат физически упражнения и игри, хигиенни и морални норми, етически закони…

— А няма ли опасност от нещо друго? — подозрително попита българинът. — Обожествяването на природата не крие ли риска дърветата, тревите, птиците и животните да получат такова разпространение, че животът на човека върху Земята да стане невъзможен?…

— Не! — отговори професор Самберг вместо отец Манчерони. — Защото и тогава, както и сега, ще съществува Институтът за спасяване на човечеството и света. По този въпрос достатъчно. Има думата инспектор Карлос.

Ивац разбра, че професорът не е съвсем доволен от посоката, в която тръгна разговорът. Той реши споровете с останалите да води от позицията на човек, който сам не вярва на доводите си. Българинът добре разбираше, че членовете на интелектуалния елит на института са хора, с които е излишно да се спори. Трябваше просто да се старае да им докаже, че е достатъчно умен. Нищо повече.

До масичката си се изправи усмихнатият човек с лулата й златната верижка.

— Консумирани престъпления в света винаги ще има — съобщи щастлив той. — Когато животът на Земята стане такъв, какъвто го искаме, тоест такъв, какъвто трябва да бъде, ние не се заблуждаваме, че всичко ще върви без сътресения. Човекът е така устроен, че непрекъснато нещо измисля. Разбира се, хората са различни: едни измислят глупости, други полезни неща. При цялата очевидност на този безспорен факт по-важното е, че човекът измисля. Затова аз съм разработил схема на специална служба за сигурност, която ще следи нито една техническа измислица и откритие да не се внедри.

— Много интересно! — подхвърли иронично Ивац.

— Точно така! — погледна го приветливо инспектор Карлос. — И считам за необходимо да ви обърна внимание, че всичко ще става с хуманни методи. Няма да съществуват затвори, лагери или други места за наказания на провинилите се. Просто на всеки, който измисли някаква машинка, уред или модел, след като се анализират фактическите обстоятелства за деянието, ще му бъде изтривана паметта. За определен срок, разбира се…

— Но това няма ли да доведе до израждане?

— Може би! — съгласи се любезно инспекторът. — Но само на отделния човек. Не на всички!… Освен това службата за сигурност ще охранява интелектуалния елит на Института за спасяване на човечеството и света и ще се грижи за въвеждането на ред по цялата Земя. Ние например сме разработили цяла серия от шумове, звуци и ревове, които подтискат психиката, всяват ужас и страх и вцепеняват всяко живо същество… Успяхме също да възстановим гласовете на ихтиозаврите, динозаврите и гигантските пещерни мечки. Да не говорим за ревовете, създадени по изкуствен път. Впрочем, един от тези звуци вие вече чухте край пропастта Дяволското копито…

— Да — потвърди Ивац. — Ефектно беше…

— На всички е известно, че все още някъде из джунглите на Южна Америка и Африка има неоткрити племена — все така благо усмихнат продължи Карлос. — Ние ще ги открием, защото не се знае дали такова племе, оставено само на себе си, след няколко века няма да създаде нова техническа цивилизация. Разбирате ли?

— Напълно! — кимна с глава българинът. — Но все пак има един въпрос, който остава неясен… Ами ако на някого от самата служба за сигурност му хрумне да измисли някаква машинка. Тогава какво ще стане?

— Това е изключено! — с превъзходство съобщи Карлос. — На определен срок служителите в тази служба ще се подлагат на специална обработка, така че от тях изненади не могат да се очакват.

— Извинявайте, че не се досетих веднага! — усмихна се скептично Ивац. — Но все пак към края на второто хилядолетие на Земята ще живеят 4–5 милиарда човека. Как на практика ще се осъществява вашият контрол. Ще ви достигнат ли служители?

— Позволете ми да не ви отговоря на този въпрос! — поклони се инспекторът с пленителна, великодушна усмивка. — Това е тайна.

— Благодаря ви! — със същия приповдигнат тон каза българинът. — Други въпроси нямам.

— Ваш ред е, доктор Харм! — махна с ръка тържествено професорът.

Човекът с красивото лице се надигна и хищно се усмихна. Ивац видя, че е строен, широкоплещест, с равни бели зъби. Ръцете му бяха дълги, изящни…

— За разлика от инспектор Карлос в моята работа тайни няма! — надменно съобщи той. — Няма да започвам от това, кое наложи създаването на нашия институт и какво очаква Земята. Попадне ли чуждо тяло в окото на човека, плаче човекът, а не чуждото тяло. Така стоят нещата и със замърсяването. Дотук има ли нещо неясно?

— Не! — отвърна късо Ивац. Той разглеждаше и слушаше красивия доктор Харм с интерес. Вече беше чувал за него от Янсен.

— След установяването на новия живот върху Земята пред нас стои огромна задача. Бих я нарекъл главна!… Трябва да установим за какво е създаден човекът. Може би той е музикален инструмент, на който никой не знае да свири! Може би е цвете, не разцъфнало досега. Или в огромното семейство на вселената е някакво винтче, което задвижва непознатите лостове на времето… Ами ако човекът е роден, за да служи като антена на непозната енергия или е предназначен да създава нови звезди и планети?! Всичко това ние не знаем!… Затова, след като унищожим техническата цивилизация, аз ще оглавя институт, който ще изследва предопределението на човека.

— Това означава, че хората ще бъдат подлагани на различни експерименти като опитни животни.

— Разбира се! — потвърди студено доктор Харм. — Но в името на науката!

— А ако предположим, че човекът има само едно предназначение — да бъде човек. Тогава какво? Ще излезе, че всичките ви усилия са напразни. И съществуването на института ще се окаже безсмислено.

— За това ние имаме точни доказателства! Знаем със сигурност, че човекът има друга мисия — отговори напълно убедено Харм.

— От албумите ли? — направо попита Ивац.

За момент настъпи тишина. Доктор Янсен го погледна тревожно.

— Да — отговори вместо Харм професор Самберг.

— Тогава не разбирам — каза невъзмутимо Ивац — защо, след като се знае истинското предназначение на човека, се замислят такива експерименти?…

— Това излиза извън кръга на нашия разговор… — сряза го настръхнало професорът. — Може би така трябва! Имате ли да попитате нещо друго?

— Да! — спокойно продължи българинът. — Не ми стана ясен един такъв въпрос: какво ще стане, когато членовете на интелектуалния елит на института остареят и станат неспособни да изпълняват задълженията си? Кой ще ги замести?

— Трябва да ви успокоя, колега! — надменно отговори Самберг. — Ние сме в състояние да спираме процеса на стареенето и да продължаваме живота до безкрайност. Така че ще разполагаме с достатъчно време да завършим всичко, което сме замислили. Имате ли други въпроси?

— Не! Поне за сега, не.

— В такъв случай половин час почивка! — обясни професорът. — Моля ви да минем в стаята за отдих.

Всички станаха от масите и бавно тръгнаха към една врата, която се отвори зад катедрата на Самберг. Ивац ги последва.

Стаята, в която влязоха, беше по-малка. В нея имаше бар и масичка с въртящи се столове от камъш. Около стените й бяха наредени оцветени в различни цветове машинки с бутони и лампички. Българинът се приближи до една от тях. Разгледа я внимателно, но не можа да разбере за какво служи.

— Е, какво, доволни ли сте от вечерта? — чу той до себе си гласът на доктор Янсен.

— Много! — извика Ивац с изкуствена приповдигнатост, защото предполагаше, че го подслушват. — За какво служи този уред?

— За забавление! — обясни Янсен. — Ето, ако натиснете този бутон и попитате гласно за нещо, върху светещ екран ще получите отговора. Например квадратите на всички числа до 1000. А ако натиснете този, ще научите рождените дати на военачалниците на Александър Македонски.

— И всички машинки ли са такива?

— Да. Свързани са с общ електронен мозък и са много забавни. Могат да отговарят на всякакви въпроси. На миналата сбирка инспектор Карлос, който е страстен ловец, попита колко еднооки зайци ще има на Земята през 2000 година и получи точен отговор. Но с тях може да се играе само по време на сбирките „Сам срещу всички!“ Иначе стаята е заключена.

— Извинявайте, Янсен, мога ли за малко да ви отнема събеседника? — попита учтив глас зад тях.

Ивац се обърна. Доктор Харм! На тънките му устни пълзеше някакво подобие на усмивка…

— Разбира се — кимна любезно Янсен и се отдалечи.

— Да отидем в моя кабинет — предложи Харм. — Трябва да поговорим!

— Но… сбирката може да започне отново! — опита се да отклони поканата Ивац. — Все пак аз съм опонент на всички и ще бъде неудобно да отсъствувам.

— Не се безпокойте! — прошепна доктор Харм и втренчено го загледа. — Ще се върнем навреме. Кабинетът ми е съседен с този на професора. Да вървим!

Българинът го последва.

В работната стая на Харм имаше само два стола. Стените бяха голи. Подът бетонен. От тавана се спускаше огромен стъклен глобус полилей. Вътре в него вместо електрически крушки имаше малки като орехи светещи топки, които летяха като насекоми във всички посоки и създаваха мека синкава светлина. Най-странното беше, че до глобуса не достигаше захранващ кабел.

„С каква ли енергия работи този полилей?“ — помисли си озадачено българинът, но нищо не каза.

— Седнете! — покани го сухо докторът, като му посочи единия от столовете.

Ивац се подчини. Той все още не можеше да си обясни вниманието, с което го удостояваше красивият помощник на професора. И защо го повика точно сега, по време на сбирката?

Доктор Харм седна на другия стол и плесна с ръце.

В едната стена се отвори скрита врата и се показа маса. Тя се плъзна безшумно и спря между тях. Ивац я погледна и изтръпна. Усети, че му става непоносимо горещо, и така нервно се опита да откопчае горното копче на сакото си, че то се откъсна и се търкулна чак до средата на стаята.

Върху масата бяха подредени шишенцата, които редовно хвърляше в минералния извор.

— Познавате ли ги? — усмихна се злорадо Харм.

Българинът разбираше, че е излишно да отрича. Той кимна с глава в знак на съгласие.

— Нима ни мислите за глупаци! — попита подигравателно докторът и стана от мястото си. — Преди да напусне езерото, водата на извора се прецежда през специална мрежа. Дори удавените насекоми не могат да преминат през нея… Та камо ли вашите шишенца! Уважавам хрумването ви, но само толкова. Длъжен съм да ви съобщя, че според правилника на Института за спасяване на човечеството и света вие сте извършили престъпление.

— Но аз бях доведен тук против волята си! — опита да се оправдае Ивац. — Това трябва да се има предвид, когато… — Той впери поглед в бягащите светлини на полилея и замълча.

Доктор Харм извади от джоба си гребен, среса бавно къдравата си коса и после неочаквано измъкна от едно чекмедже на масата жив прилеп.

— А за това какво ще кажете? — попита той.

Българинът замълча. Той не можеше да проумее какво общо има прилепът с всичко останало. Докторът свали нещо от крака на птицата и му го подаде. Беше бележка с текст, подобен на този, който Ивац поставяше в шишенцата. Но почеркът беше различен!…

„Значи и друг се бори! — помисли си озадачен той. — Не трябва да съобщавам, че не зная за прилепа. Може да го издам…“

Ивац виновно наведе глава. Той разбираше, че Харм се опива от откритията си и се наслаждава на положението.

Изведнъж остър писък наруши тишината. Българинът потрепери. В този вик беше скрита и мъка, и нечовешка болка. И някаква безпомощност и безнадеждност.

— Не се страхувайте! — усмихна се презрително докторът. — Просто охраната разговаря с някои работници за дисциплината.

„Иска да ме сплаши!“ — реши българинът и също се усмихна.

— Понеже ви е за пръв път, няма да докладвам на професора! — съобщи неочаквано Харм. — Но пазете се да не ви улича в друго подобно действие. Тогава няма да бъда снизходителен. — От думите му лъхаше студ!

— Благодаря ви! — промълви Ивац, който вече нищо не разбираше.

— Не си мислете, че съм добър и милостив! — прекъсна го рязко Харм. — Слушах ви, като задавахте въпроси, и реших, че можете да ни бъдете полезен. Само толкова! Да вървим!

Върнаха се в кабинета на професора. Нещо се беше случило. Всички се разхождаха нервно насам-натам, а Самберг го нямаше.

„Дали и някой друг не е узнал за шишенцата?“ — разтревожи се Ивац.

— Какво е станало? — опита се да разбере нещо от Янсен.

— Не зная! — разпери ръце докторът, но в очите му се четеше, че не казва истината.

През това време от стаята за отдих се показа човек от охраната:

— Професор Самберг съобщава, че сбирката се прекратява! Да останат тук само доктор Харм и инспектор Карлос. Останалите са свободни.

Доктор Янсен, отец Манчерони и Ивац напуснаха кабинета. Щом излязоха от сградата, отецът се сбогува и се отдалечи.

Янсен и Ивац тръгнаха заедно. Мълчаха.

— Да отидем при Пиер-Ален — предложи българинът.

— Не може! — отсече Янсен.

— Защо! Забранено ли е? — разочаровано попита Ивац.

Докторът се огледа.

— Твоите приятели на повърхността са променили коритото на един ручей и са го накарали да тече в пропастта! — прошепна той. — Стените на повечето от галериите са навлажнени. Професорът е побеснял!

„Луи и Хосе си ги бива!“ — зарадва се Ивац и попита:

— Смятате ли, че ще се опита да им направи нещо?

— Не вярвам! — отсече категорично Янсен. — Ние съвсем скоро ще започнем да осъществяваме нашите планове. Не е оправдано да се рискува.

— Тогава защо останаха Харм и инспектор Карлос?

— Професорът е решил да пусне на свобода Пиер-Ален.

— Нима! — учудено възкликна българинът и целият грейна от радост.

Докторът отново се озърна.

— Не бързайте да се радвате! — предупреди го той. — Вашият приятел ще получи своята свобода на много висока цена. Той ще загуби паметта си. Ще излезе на повърхността въоръжен само с безусловните си рефлекси.

— Завинаги ли?!…

— Не! Само за четири месеца. Действието на албумите трае толкова…

— Искам да остана сам! — помоли Ивац.

— Разбира се! — кимна съчувствено Янсен и с широки крачки се отдалечи по добре осветената галерия.

Петнадесета глава

Всичко е толкова ясно, че не се разбира…

Хосе седеше край бездната и мълчаливо гледаше потока, който втори ден се изливаше в пропастта. Мрачни мисли го гнетяха. Въпреки силата си водата не можеше да пробие отвор през пропастта и камъните, паднали при срутването. Луи не се връщаше. Не дойде и никаква спасителна група. Нито от завода, нито от клуба…

Почти механично отиваше до лагера, хранеше се и пак се връщаше. Той пуска няколко пъти потока в старото му корито с тайната надежда, че когато водата се оттече, ще се появи пролука в срутването, но нищо не се случи. Какво ли правеха Ивац и Пиер-Ален на дъното на пропастта? От тяхното спускане течеше четвърти ден.

Хосе реши, ако Луи не се завърне и днес, сам да слезе в града. Безсилието му да направи каквото и да е го гнетеше. Безредно порасналата брада и бакенбарди, увисналите мустаци го караха да изглежда като герой от траперски филм.

„Ще трябва да се обръсна! — помисли той. — Иначе ще изплаша хората в града…“ Отиде до лагера, извади от раницата прибори за бръснене и се върна при пропастта. После закрепи огледалото си в един храст и започна да се привежда в приличен вид.

В този момент един бодър глас го стресна:

— Много добре! Знаел си, че ще имаш среща, и се готвиш за нея.

Испанецът се обърна рязко и едва не се поряза. Пред него стоеше Луи.

— Сам ли си? — попита го той.

— По отношение на физическото ми присъствие, да! — отговори Луи. — Но по отношение на духовното, не. Защото, както знаеш, аз съм личност, която се раздвоява…

— Разказвай! — прекъсна го Хосе. Той не можеше да разбере как може Луи да се шегува, когато всичко беше толкова трагично. — Идват ли спасителните групи?

— Защо ще идват? Безполезно е…

— Как безполезно? Ивац и Пиер-Ален са там долу… — възмути се испанецът, като посочи с ръка към бездната. — Кръвта ми се сгъстява, като си помисля за това! — Той забрави, че се бръсне, и с насапунисано лице учудено гледаше пристигналия.

— Те отдавна са загинали! — със същия безстрастен глас продължи Луи. — След такова срутване никой не остава жив.

Хосе не можеше да повярва… Нима това беше Луи!

— Да вдигаме лагера и да се махаме от това проклето място! Нищо не можем да върнем… Но какво да се прави? Животът продължава… Слушай, Хосе, знаеш ли колко е чудесен светът! А ние стоим в този пущинак и дивеем. Предлагам ти да зарежем всичко и да си вървим!

Испанецът стоеше и го гледаше стреснат. Нима можеше да се говори така, когато там долу, в пропастта, бяха другарите им. В поведението му имаше нещо абсурдно, невероятно, объркващо…

— Наистина ли мислиш, че това е най-правилно? — предпазливо го попита той.

— Разбира се! Тук повече няма какво да правим…

Но Хосе забеляза, че приятелят му го гледа втренчено и му намига. Дори няколко пъти изкриви устните си в гримаса, сякаш го подканяше да тръгнат по-скоро. Като че ли нещо искаше да му каже?

— Добре — съгласи се колебливо той. — Може би си прав. Да свърша и тръгваме.

Испанецът се избръсна набързо, сгънаха палатките, взеха раниците и тръгнаха.

Когато се отдалечиха на двеста-триста метра от бездната, Луи се спря, огледа се и тайнствено попита:

— Взе ли транзистора?

— Да! — каза Хосе. — В раницата ми е…

— Извади го и пусни някаква музика.

Нищо неразбиращият Хосе се подчини… Извади транзистора и го пусна, без дори да обръща внимание на коя станция е.

— Край пропастта не биваше да говоря — прошепна Луи и седна. — Подозирам, че ни подслушват!

— Кой? — изгледа го смаяно испанецът и се подпря на едно дърво. — Там освен нас нямаше никой друг. Щяхме да го усетим…

— Имам сериозни основания да мисля така — продължи Луи.

— Защо не доведе спасителна група от завода? — прекъсна го Хосе. — Добре знаеш, че Ивац и Пиер-Ален имат храна само за една седмица. Трябва да бързаме…

— В завода няма спасителна група. И никой не се е готвел да организира такава…

— Как! Нали главният инженер Брьоно обеща. Не му ли припомни това?

— Разговарях и с него, и с директора Гийе — промълви замислено Луи. — И оттук именно започват необяснимите неща…

— Какви неща?

— Малко преди ти да отидеш при директора, по телефона на главния инженер се е обадил непознат мъж. Той му е съобщил, че в завода ще пристигне човек, който се занимава със социологични проучвания и навсякъде разказва трогателно измислена история за нещастие в планинска пропаст, за да провери как ще реагират ръководителите на отделните предприятия…

— Значи… затова Брьоно…

— Да… затова главният инженер е бил толкова любезен с теб и веднага, без дори да поиска да му обясниш всичко, ти е обещал помощ — потвърди Луи. — Направил го е просто от грижа за доброто име на фирмата „Жано“. А спасителна група никой не е мислел да изпраща…

— Но кой може да е бил непознатият мъж, който се е обадил по телефона? — бърчеше чело, недоумявайки, Хосе и несъзнателно дращеше с нокти по кората на дървото.

— Това беше първият въпрос, който си зададох и аз! — продължи да разсъждава Луи. — И достигнах до единствения логичен отговор. При всички случаи това е човек, заинтересован да не се влиза в бездната. Но защо?

— И откъде е знаел, че отивам за помощ в завод „Жано“?

— За това не е толкова трудно да се досетиш. Но слушай по-нататък! След като се опитах още веднъж безуспешно да получа помощ от директора Гийе и инженер Брьоно, отидох в града…

— Говори ли с пещерния клуб „Ла монтаня“?

— Това беше първото нещо, което направих. Дадох телефонен разговор и…

— Изпратили ли са спасителна група?

— Не! Защото там нищо не знаят за случилото се… Не са получавали никаква телеграма от нас.

— Нима професорът… Не! Не може да бъде! Той сам предложи… — объркано започна да обяснява Хосе. — Наистина беше дръпнат, но да постъпи така. Не! Не мога да повярвам… — Той нервно вдигаше рамене и смутено въртеше главата си на всички страни. Луи го слушаше, без да го прекъсва. После тихо каза:

— Много те моля да говориш по-сдържано. Не се знае дали някой не ни подслушва!

Испанецът уплашено се озърна. От всички страни го обграждаше гора.

— Аз разказах на дежурния в пещерния клуб „Ла монтаня“ за случилото се. Обещаха веднага да изпратят група — каза Луи. — След това отидох до пощата, за да видя няма ли писмо за нас.

— И… — погледна го въпросително Хосе.

— И… тук ме чакаше най-голямата изненада. — Луи бръкна в джоба си и му подаде писмо. Той го взе, нервно разтвори разпечатания вече плик и извади пъхнатия вътре лист. На него пишеше:

„Уважаеми господине, радостен съм да ви уведомя, че съм добре. От бележката, която намерих в джоба си, узнах, че вие сте ме открили на шосето след катастрофата и сте ми се притекли на помощ. Горещо ви благодаря за това. Но тъй като около моето спасяване има много неясни неща, много ви моля за някои допълнителни обяснения.

Дойдох в съзнание в колата, която ме пренесе до града. Човекът, който я караше, ме свали пред вратата на болницата и си тръгна, без да се сбогува. Извиках и го помолих да си каже името. Той измърмори: «Професор Самберг», и замина.

След половин час минувачи ме откриха и отведоха в болницата. Преди прегледа там главният хирург установи, че ми е направена много сложна операция на краката. Нещо повече, установи се, че без нея аз едва ли съм щял да оживея при прекарването до града. Лекарите казват, че човекът, който е направил операцията, е извършил чудо.

Раните ми заздравяват бързо и вече съм в къщи.

Въпреки всичките ми опити не успях да открия професор Самберг. За такъв професор никой нищо не е чувал. Много ви моля, ако знаете нещо за него, да ми съобщите това в писмо. Щом се оправя напълно, ще ви потърся, за да ви благодаря лично.

Искрено признателен съм ви за всичко, което сте направили за мен!

Гери Пинчер. Пощенска кутия 2146.“

Хосе вдигна очи от писмото.

— Нима професорът! — възкликна той. — За случилото се край пропастта Дяволското копито разказах само на него…

— Или той, или някой от неговите помощници! — отговори Луи. — Но това, че те се опитват да ни попречат да проникнем в бездната, показва, че сигурно Ивац и Пиер-Ален…

И той трепна и замръзна на мястото си.

— Хей, какво ти стана? — извика испанецът. — Защо млъкна? Пак ли се страхуваш, че някой ни подслушва.

Луи с ококорени очи и уплашена физиономия му посочи нещо с ръка.

Хосе се обърна и изпусна раницата си на земята. На около десетина метра от тях стоеше Пиер-Ален.

— Пиер-Ален! — изкрещя Луи, който пръв се опомни и скочи от мястото си. — Пиер-Ален!

Но новопоявилият се остана на мястото си.

Те се приближиха към него. Той отстъпи назад.

— Приятелю, това сме ние: Луи и Хосе! Не ни ли познаваш? — смаяно попита испанецът.

Но не получи никакъв отговор. Пиер-Ален ги гледаше с безстрастен поглед и дъвчеше съсредоточено някаква тревичка, която се показваше от устата му. Сякаш въобще не възприемаше думите им. Ръцете му висяха безчувствени.

— Какво се случи в бездната? Къде е Ивац? Как излезе от пропастта? И откъде… — засипваха го с въпроси и двамата.

Ръководителят на експедицията продължи да дъвче тревичката и най-неочаквано тромаво седна на земята. Той въртеше очите си, примигваше и нищо повече.

— Може би камък е паднал на главата му и е загубил паметта си! — предположи Луи. — Поведението му не е нормално. Но как е излязъл и къде е Ивац?

Хосе приближи до Пиер-Ален, заобиколи го и започна да разглежда главата му.

— Видими следи от удар няма! — заяви той. — Може би просто е изживял силна уплаха.

— Трябва да го нахраним! — сети се Луи. — Сигурно отдавна не е хапвал нищо.

Хосе бръкна в раницата си и нареди пред него салам, консерви и хляб.

Пиер-Ален не им обърна никакво внимание. Той сложи едната си ръка под главата и заспа.

— Ами сега? — разпери ръце испанецът. — Какво ще правим?

— Ще го почакаме да се наспи — предложи Луи. — Може би, като си отпочине, ще дойде на себе си. Нищо не разбирам. Как е излязъл от бездната? И как ни намери в гората… Прекалено много случайности се събраха напоследък…

В този момент музиката в транзистора спря, чу се пращене и дикторът съобщи:

„В обичайната си рубрика «Куриози» ще ви съобщим за няколко необичайни събития, станали вчера в района на град Кипс. В три часа следобяд неизвестно лице се вмъкнало в полицията на този град. На всички присъствуващи полицаи и инспектори то показало някаква фотография. Вследствие на това те загубили паметта си и забравили кои са, откъде са и с какво се занимават. Невредим останал само един фалшификатор на пари, който в момента се намирал на разпит, но бил с тъмни очила. Досега всички опити да се открие престъпникът са безуспешни. След кратка музикална пауза ще включим нашия специален пратеник в град Кипс, който ще ни информира по-подробно за случилото се…“

И отново зазвуча музика, от време на време прекъсвана от реклами.

— Загубване на паметта! — повтори замислено Луи. — Странно! Може би и на Пиер-Ален някой е показал същата фотография… Ако, разбира се, може да се вярва на това съобщение!

— Нямаме основание да не му вярваме… — мрачно измърмори Хосе.

— Да слезем в града — каза Луи. — Предполагам, че лекарите вече се опитват да възвърнат паметта на полицаите. Ще заведем там и Пиер-Ален.

— А ако и Ивац е излязъл в същото състояние и се скита сам из планината?

— Трябва да поискаме помощ. Сами няма да можем да го намерим — поклати глава Луи. — Не знам защо, но ми се струва, че в основата на всичко стои този твой професор Самберг.

В този момент музиката и рекламите спряха и отново се чу познатият глас:

— Намираме се в кметството на град Кипс. Вие чухте преди малко за нападението над полицейското управление, станало вчера тук. При мен е полицейският съветник господин Хавиер. Помолих го да сподели своето мнение за случилото се:

— Аз смятам… — започна полицейският съветник с дрезгав глас, — че в случая се касае за организирани действия на цяла банда. Вероятно чрез хипноза нарочно са извадени от строя полицаите, за да може след това безнаказано да бъдат нападнати определени обекти. Но трябва да успокоя гражданите на Кипс. Взети са всички мерки за сигурност. Повикани са специалисти и полицаи от други градове и аз се надявам, че скоро престъпниците ще бъдат заловени.

— Благодаря ви, господин полицейски съветник! — продължи репортьорът. — Искам да ви задам още един въпрос. Малко преди нападението едно момче е донесло в полицията шише с бележка в него. То твърдяло, че го е намерило в подножието на планината в един ручей. За щастие дежурният не е приел всичко това сериозно и е върнал детето. Тази бележка е публикувана във вечерния вестник. Не смятате ли, че нападението има някаква връзка с нея?

— За съжаление не съм видял още вечерния вестник — извини се господин Хавиер. — И не мога да ви отговоря на този въпрос…

— Ако ми позволите, ще го прочета. То е кратко — продължи репортьорът: — „Към всички! Към всички! Към всички! На дъното на пропастта Дяволското копито се намира Институт за спасяване на човечеството и света. В него се работи над страшни оръжия, заплашващи сигурността на всички хора. Ние: българският биолог Ивац Павлинов и швейцарският инженер Пиер-Ален Мино, сме пленени. Молим за помощ. Нека този, който намери това съобщение, го изпрати в пещерния клуб «Ла монтаня» и уведоми полицията…“

— Да-а… — отбеляза полицейският съветник. — Интересно съобщение. Въпреки че може би става дума за обикновена шега. Ще наредя да се провери случаят.

— Благодаря ви, господин Хавиер! — каза репортьорът. Отново се чу пращене и дикторът съобщи: — От град Кипс ви предадохме подробности около нападението над полицията, станало тук. Ще ни чуете отново с програма от студиото…

— Чу ли! — изумено извика Хосе. — На дъното на тази проклета пропаст се намира цял институт. Значи и срутването не е случайно!…

— Сега разбирам всичко… — мрачно промълви Луи. — Трябва веднага да събудим Пиер-Ален и да вървим в града. Защото полицията, докато установи за истина ли става дума или за шега, може да стане късно. Ивац не би изпратил без причина такова тревожно съобщение.

Испанецът вдигна раницата си.

— Не прибирай транзистора! — предупреди го Луи. — Възможно е да съобщят още нещо…

И като вдигнаха несъпротивяващия се Пиер-Ален, двамата тръгнаха през гората към шосето…

Шестнадесета глава

Правилата на гостоприемството

Ивац дълго се разхожда по осветените галерии на пещерата. Съобщението на доктор Янсен, че професорът е решил да освободи Пиер-Ален, го развълнува. Явно това беше хитър дипломатически ход. Самберг искаше да накара останалите на повърхността Хосе и Луи да повярват, че на дъното на пропастта наистина е станало срутване. Липсата на памет у Пиер-Ален за тях можеше да има само едно логично обяснение — силен удар при срутването или изживян ужас.

Професорът разчиташе на техните естествени човешки реакции. Хосе и Луи веднага ще отведат Пиер-Ален в болница и по този начин обсадата на бездната ще се вдигне. Поне за известно време.

Българинът разбираше, че решението на професора в никакъв случай не е продиктувано от страх. Но то показваше, че поне в близко време Самберг не се готви да започне „облагородяването“ на човечеството. И затова вземаше всички мерки да запази тайната на института.

Не можеше да си обясни напълно и поведението на доктор Харм. Наистина ли той не е съобщил на професора за намерените в минералния извор шишенца, или просто си играеше с него. Какво се криеше зад всичко това?…

Погледна часовника си. Скоро слънцето щеше да изгрее. Ивац тръгна към своята квартира. Не искаше доктор Янсен да разбере, че въобще не е лягал.

Когато влезе, телефонът яростно звънеше. Прекоси бързо хола и вдигна слушалката.

— Дълбокият сън е много здравословен… — шеговито прозвуча гласът на Янсен. — Едва ви събудих. Ще ви чакам на входа. Днес е ден за мислене. Ще отидем заедно…

— След десет минути съм готов! — съобщи Ивац и затвори телефона.

Той бързо се изми, изяде един сандвич, смени костюма си и излезе пред сградата. Доктор Янсен го чакаше.

— Днес пак ли ще ми прожектират филми? — попита скептично българинът.

— Не зная — вдигна рамене докторът. — Вие се обучавате по програма, разработени от професора. Но предполагам, че ще работите с албумите…

— Вие също ли работите с тях?

— Да! — усмихна се Янсен. — Защо, не ви ли харесват?

— Напротив! — разпалено заръкомаха Ивац. По-интересно нещо от тях не съм виждал през живота си. Но за съжаление нищо не мога да запомня. Тези последни страници!… За вас те сигурно не съществуват?

— Грешите. На края на всеки работен ден аз също ги прелиствам…

— Нима професорът ви няма доверие!

— Ха-ха-ха! — засмя се гърлено доктор Янсен. — Вие продължавате да бъдете подозрителен като начинаещ детектив. Тези страници прелиства дори доктор Харм, когато работи с албумите.

— Значи ако някой унищожи албумите, целият интелектуален елит на института ще бъде безпомощен! — възкликна българинът. — Никой нищо няма да си спомня…

— Такава опасност няма! — успокои го развеселен Янсен. — Албумите се пазят добре. После те не горят и не се повреждат от влага. А що се отнася до последните страници, без тях работата с албумите е невъзможна.

— Защо? — с недоверие попита Ивац.

— Защото натрупаните знания от първите страници могат да предизвикат умствени разстройства, ако не бъдат изтрити веднага след приключване на работата. Освен това албумите са много. Вие представяте ли си какво би станало с главата ви, ако всеки ден разглеждате по един!

— Разбирам! — замислено промълви Ивац.

Докато разговаряха, те минаха покрай езерото на минералния извор, влязоха в скрития зад издадената скала коридор и българинът видя познатата врата на стаята за мислене. Той извади ключа си.

— Когато свърши денят, ще ви чакам тук! — напомни доктор Янсен. — Имам една идея…

— На ваше разположение съм! — увери го кротко Ивац и влезе.

Нищо в стаята за мислене не беше се променило. Стрелките на квадратния часовник на тавана показваха 19 часа. От пукнатините в четирите ъгъла на стаята се процеждаше мека бяла светлина.

Той седна на креслото.

Светлината отново започна да променя цветовете си. Засвири невидимият оркестър. „Малката нощна музика“ на Моцарт изпълни стаята и българинът усети как собствените му мисли взеха да избледняват и се отдалечават. След това музиката бавно затихна и цялата стена, която се намираше срещу него, засвети като екран. Започнаха да го обработват с познатото сетивно кино.

Ивац видя да преминават пред очите му картините на това бъдеще, за което говориха снощи отец Манчерони, инспектор Карлос и доктор Харм.

Небето беше чисто. Водите бистри. Обширни гори шумяха на огромни пространства. Необезпокоявани от никого, по обраслите с разкошни треви полета се разхождаха диви животни. Никъде не се виждаше фабричен комин или завод. Под клоните на вековен дъб стояха хора. Млади девойки го окичиха с цветя и му се поклониха до земята. После на екрана се появи стая. В нея седеше инспектор Карлос. Влезе млад човек. Той носеше велосипед, грубо направен от дърво. Но моментално се появиха двама мъже със сини коси и го отведоха някъде. След малко младежът се показа отново. Сам. Гледаше разсеяно насам-натам и подскачайки несръчно като ранена птица, се изгуби. Но най-непонятни бяха кадрите с доктор Харм. Виждаше се как докторът ту опъва струни между ръцете на човек и след това се опитва да свири върху тях с лък, ту как монтира върху главата на друг чудновати уреди и антени.

Накрая екранът изгасна, светлината отново стана нормална и настъпи тишина.

— А бедното човечество дори и не подозира какво му се готви — въздъхна Ивац и подпря главата си с ръце.

Но този път паузата не продължи дълго. Вратата се отвори и влезе високият, неразговорлив човек, който професорът беше прикрепил към него за охрана.

— Днес ще работите с албума! — с безстрастен глас му съобщи той. И остави познатата кутия на масичката…

— Благодаря! — отвърна сухо българинът. — Но имам една молба. Страхувам се, че ако екранът свети и звучи музика, ще ми бъде трудно…

— Когато в стаите за мислене се работи с албумите, музика и екран няма! — надменно съобщи човекът от охраната, обърна се и излезе.

Ивац извади от джоба си листчето с шифъра. Завъртя цифрите на шайбата, монтирана на албума, и той се разтвори. Беше същият, с който работи вече веднъж. Когато прелисти първата страница, забеляза, че под нея има сноп хартия и молив. Той ги остави на масичката и продължи по-нататък… Разглеждаше всичко със същия интерес, както вчера. И отново пред очите му се откриха невероятни неща… Но този път не бързаше. Бавно и грижливо записваше върху листовете хартия: технологии за лекарства, чертежи на чудновати уреди, формули на непознати природни закони… С учудване забеляза, че някои неща му ставаха ясни едва при третото, четвъртото разглеждане на страниците. Дори установи, че ако разглежда албума от различен ъгъл, научава различни неща. Винаги прелистваше и последните страници, помнейки съвета на доктор Янсен. И всеки път те изтриваха като прецизна гума всичко, което беше запомнил.

Ивац затвори албума и се замисли. В главата му започна да се оформя странна идея. Отначало тя му изглеждаше невероятна, защото беше проста. А след това постепенно доби строен вид и на него дори не му се искаше да мисли върху нея, за да не я опровергае… Той разсъждаваше така: „Албумът внушава знания с помощта на хипнотичното действие на нарисуваните очи. А последните му страници ликвидират въздействието на тази хипноза! Дотук всичко беше от ясно по-ясно. Значи можеше да се предположи, че ако на работниците в Института за спасяване на човечеството и света е внушено чрез албумите да забравят кои са и да правят, каквото им се заповяда, то с помощта на тези последни страници те могат да се спасят. Мъжете от охраната също!…“

Българинът реши да откъсне една от последните страници. Той си даваше сметка, че това е рисковано, но ако идеята се потвърдеше.

Хвана здраво една страница и я опъна. И много странно. Тя остана в ръцете му… Разгледа откъснатия й край. Беше малко по-дебел. Приближи страницата до другите в албума и тя пак застана на мястото си, като че ли никога не е била изваждана. Опъна я — пак същия резултат. Нещо му хрумна. Извади ножчето си и го доближи до откъснатата страница. То се залепи за нея. Чак сега разбра. Всяка страница се крепеше за албума с помощта на малък силен магнит, поставен в единия й край.

Ивац реши да изпита действието на страницата върху личната си охрана. Надменното държане на високия мъж го дразнеше. Той разработи цял план как ще го накара да я погледне. И дори започна да се усмихва щастливо на хрумването си…

Но в този момент стаята се изпълни с тревожен звън. Светлините започнаха нервно да примигват и невидимият оркестър засвири марш.

„Дали причината за всичко това не е откъснатата страница на албума!“ — побледня смутено Ивац.

Но екранът светна и там изплува надпис.

„Внимание! Внимание! Тревога-а-а! Тревога-а-а! Всички веднага при професора! Всички веднага при професора! Вариант «И»! Вариант «И»!“

Тревожният звън продължаваше да изпълва стаята. Настойчив! Пронизителен! Вратата се отвори и влезе човекът от охраната.

— Защо стоите? — грубо попита той. — Нима не видяхте заповедта? Веднага при професора!

— Нещо става с албума… — невинно обясни българинът. — Тази страница например се откъсна. Вижте я… — и му я подаде.

Човекът от охраната я пое, погледна я и започна да се държи странно. Сви се, раменете му увиснаха и от наперения му вид не остана нищо. Той се извъртя около себе си, люшна се и безпомощно седна на пода.

— Къде се намирам? — глухо попита той. — Не мога да разбера…

— Кой сте вие? — надвеси се над него Ивац.

— Аз съм… шофьор! — все така замислено продължи човекът. — Казвам се Алваро… Но къде се намирам? Нищо не мога да разбера…

— Почакайте тук! — кротко го успокои българинът. — Аз скоро ще се върна и ще ви обясня всичко…

Предположенията му се потвърдиха по най-категоричен начин. Той зави откъснатата страница на руло и я скри във вътрешния джоб на сакото си. Албума остави на масата. На екрана изплува друг надпис:

„Побързайте! Побързайте! Тревога-а-а! Тревога-а-а! Всички при професора! Всички при професора! Вариант «И»! Вариант «И»!“

Ивац взе ключа от стаята и оставяйки човека от охраната вътре, я напусна.

Вратата с трясък се затвори след него. Доктор Янсен го чакаше.

— Защо си без охрана? — попита учудено той.

— На моя пазач нещо му стана! — невъзмутимо обясни Ивац. — Когато прибираше албума, погледна в него и започна да се държи много странно. Взе да ме убеждава, че се казва Алваро.

— Къде е той? — разтревожи се докторът.

— Остана в стаята! Не искаше да тръгва…

— Трябва да съобщим за това на професора! Да вървим! — подкани го нетърпеливо Янсен.

— Какво ли се е случило? — полюбопитствува българинът. — Какво означава този „вариант «И»“?

— Изглежда, нещо много сериозно! — мръщейки се каза докторът. — „Вариант «И»“ означава, че човечеството знае за нас и че ние започваме да действуваме.

— Значи война? — уплашено извика Ивац.

— Това ще разберем при професора… — прекъсна го не по-малко смутеният доктор Янсен. — Да побързаме.

Тревожният звън се носеше из всички коридори на подземния Институт. Като че ли капеше от таваните и безмилостно барабанеше по всичко. Българинът разбираше, че се беше случило онова, от което се страхуваше. Невероятните знания, скрити в албумите, щяха да се превърнат в страшни оръжия в ръцете на помощниците на професор Самберг. А човечеството дори не подозираше за тях… Борбата щеше да бъде неравностойна. Пред оръжията на института за спасяване на човечеството и света хората щяха да бъдат като индианците, въоръжени със стрели срещу пушките на белите. Трябваше да направи нещо. Но какво?

Стигнаха до сградата, където се намираше кабинетът на професора. Охраната беше удвоена. При Самберг се бяха събрали вече всички. Имаше само един-двама, които Ивац не познаваше. Отсъствуваше доктор Харм. Професорът се разхождаше нервно и остреше огромен молив. Стружките хвърчаха на всички страни. Въздухът беше изпълнен с напрежение. Ивац и доктор Янсен седнаха един до друг на два свободни стола.

Професорът продължаваше да се разхожда. Изведнъж той спря насред стаята, вдигна заплашително огромния молив над главата си и като впери очи в българина, закрещя:

— Защо нарушихте правилата на гостоприемството? Говорете!

— Аз ли? — изненадано се озърна Ивац и стана.

— Да, вие! Точно вие… — с лице, посивяло от гняв, потвърди Самберг. — Не се правете на глупав!

— Но аз наистина не разбирам в какво ме обвинявате… — запази самообладание българинът.

— Не е чак толкова трудно да се досетите! — процеди дрезгаво професорът. — Четете, Карлос!

Инспекторът стана от мястото си. Ивац видя, че държи в ръцете си вестник.

— Вчера вечерният вестник на град Кипс е публикувал следното съобщение:

„Към всички! Към всички! Към всички!

На дъното на пропастта Дяволското копито се намира Институт за спасяване на човечеството и света. В него се работи над страшни оръжия, заплашващи сигурността на всички хора. Ние: българският биолог Ивац Павлинов и швейцарският инженер Пиер-Ален Мино, сме пленени. Молим за помощ. Нека този, който намери това съобщение, го изпрати в пещерния клуб «Ла монтаня» и уведоми полицията…“

Всички развълнувано се надигнаха от местата си и Ивац разбра, че не са знаели за случилото се.

„Значи все пак моите съобщения свършиха работа! — прехапа устни замислено той. — Но нали на дъното на езерото беше поставена мрежа!…“

— Имате ли да кажете нещо в своя защита? — попита го професорът.

— Не! — отговори Ивац.

— Великолепно! — кресна Самберг. — Седнете! — И като се обърна към другите, с треперещ глас продължи: — Надявам се, че всички добре разбирате какво означава случилото се. То означава край на нашата мирна научна работа!…

Професорът преглътна шумно, направи пауза и продължи:

— То означава война!… Ето с какво се отплати за нашето гостоприемство този човек, когото ние милостиво нарекохме наш колега!

Ивац се учудваше как Самберг, създал цял институт с една едничка цел, за да воюва против цялото човечество, сега с такова настървение оплакваше мира.

— Вие може би се учудвате, че не виждате тук доктор Харм — извика натъртено професорът. — Той вече започна войната… Прави му чест, че единствен измежду нас е подозирал българския биолог в измяна. Дори се е опитал да унищожи съобщението, публикувано във вестника, но за съжаление това не му се удало… Вече сме разкрити и няма защо да чакаме. Утре сутринта хората ще получат нашия ултиматум. Заповядвам всички да разтворят пликовете с разработените планове за действие в случай на тревога. Започва великият поход за спасяване живота на Земята. Пред прага сме на най-бляскавото събитие в историята на човечеството. Най-грандиозното!… Най-величественото! Свърши се и с нашето заточение на дъното на тази планинска пропаст. Бъдещето разтваря вратите си пред нас! Името на Института за спасяване на човечеството и света ще украсява фасадите на най-красивите сгради на планетата. Заповядвам внимателно да се слушат предаванията на земните радиостанции, за да можем да следим за враждебните действия срещу нас. Всички да се върнат по местата си и да действуват по предварително разработения „вариант «И»“. Да остане тук само предателят!

Членовете на интелектуалния елит тихо напуснаха кабинета.

Съобщението на професор Самберг беше толкова неочаквано за всички, че никой не можа да го приеме спокойно.

— Трябва да ви съобщя — нахвърли се върху българина Самберг, когато останаха сами, — че съм дълбоко огорчен от вашата измяна. Във вас виждах един от бъдещите ръководители на Земята, а ето че се излъгах…

— Професоре — започна посъвзелият се Ивац, — нима наистина мислите, че ще спечелите войната срещу цялото човечество. Помъчих се да вникна във вашите идеи. Та вие искате да спрете прогреса, да унищожите знанията, да върнете хората в първобитнообщинния строй. И заради това използувате познания, за натрупването на които са били необходими невероятните усилия и време на силно развита цивилизация или на много гениални умове. Опомнете се, докато не е станало късно.

Професор Самберг мълчаливо го слушаше. Около устата и по челото му свирепо заиграха нервни бръчки, които правеха лицето му неприветливо и зло.

— Великолепно! — изкрещя той. — Досега мислех, че сте постъпили така от страх за живота си. Но виждам, че сте убеден враг на нашата идея…

Професорът заплашително се приближи до българина и дрезгаво заговори:

— Как изпратихте съобщението? По какъв начин? Чрез кого?

— Хвърлих шишето в минералния извор! — твърдо отговори Ивац. — И то е изплувало…

— Лъжа! — изсумтя старчето. — Езерото е затворено с мрежи, които не пропускат дори удавените насекоми. Някой ви е помогнал. Кой?

— Вече ви отговорих… — каза българинът. — Сам направих всичко.

— Ще се разкайвате за това упорство — поклати глава професорът и натисна някакъв бутон. В стаята влязоха двама гиганти от охраната.

— Отведете този човек! — намръщено заповяда Самберг. — И не му позволявайте да говори с никого. Влизането при него ще става само с пропуск, подписан лично от мен.

— Все едно, няма да ме изплашите! — заяви спокойно Ивац. — Аз съм готов за такова нещо още оттогава, когато попаднах тук. За вас ми е жал, професоре. И за вашите помощници. Събрали сте способни учени. Такива умове! Защо си разпилявате силите за неосъществими идеи? Какви чудесни неща бихте могли да направите за хората. Колко открития и колко добрини… А вие! Съжалявам ви…

— Уважавам достойните противници, но само тези, които знаят докога да воюват… — забеляза презрително Самберг. — По нашия морал вие извършихте тежко престъпление срещу сигурността на института. И ще понесете своето наказание!

— По международните закони, но и най-вече по законите на човешката съвест аз съм невинен! — каза Ивац, който добре разбираше, че докато професорът не разреши загадката по какъв начин съобщението е било изнесено на повърхността, няма от какво да се страхува.

— Ние сме извън законите! И извън обществото! — надменно заяви професорът. — И вие ще бъдете наказан веднага, щом приключим борбата. — И като се обърна към охраната, заповяда:

— Водете го!

Седемнадесета глава

Ултиматумът

Спускането през гората с Пиер-Ален беше много трудно. Той постоянно се блъскаше в дърветата като пиян. На няколко пъти се подхлъзва и пада. Паднеше ли, въобще не правеше опит да стане. Погледът му безизразно се разхождаше на всички страни, без да се спре на нищо.

— Сигурно е преживял нещо много сериозно! — загрижено промълви Луи. — Въобще не разбира къде е…

— Кой знае с какво са го обработвали на дъното на тази пропаст — въздъхна Хосе. — Кръвта ми се сгъстява, като си помисля за това. Представяш ли си, там има цял институт! И Ивац е още в ръцете им… Може би го измъчват!

— Не вярвам! — поклати глава Луи. — Щом е съумял да изпрати бележката, значи е свободен.

— А защо смяташ, че той е направил това? Съобщението може да е изпратил и Пиер-Ален.

— То е било поставено в шише. А такива шишенца имаше в раницата си само българинът. Готвеше се да събира в тях пещерни насекоми. Освен това, ако забеляза, в бележката се казва: „Ние, българският биолог Ивац Павлинов и швейцарският инженер Пиер-Ален Мино, сме пленени“. Това не ти ли говори нещо? И после възможно е Пиер-Ален да е загубил паметта си още при спускането.

— Не знам. Може би авторът на съобщението си е имал съображения. А защо не предположим, че то е било изпратено от трети човек, който ние изобщо не познаваме.

— От професор Самберг например… — иронично подхвърли Луи.

— Няма да се учудя! — възкликна Хосе. — Този човек е много хитър. Помисли си само за това, което знаем със сигурност, че е направил досега. В град Кипс и в завод „Жано“. Аз продължавам да смятам, че с освобождаването на Пиер-Ален той преследва строго определена цел.

— Може би е искал да ни отдалечи от пропастта! — предположи Луи.

— Или да ни даде допълнителни доказателства, че при спускането наистина е имало срутване!

Скоро гората оредя и между дърветата започна да просветва сивата ивица на шосето. Спуснаха се по един малък сипей, заобиколиха две паднали дървета и излязоха на пътя.

Пиер-Ален продължаваше да се държи по същия начин. Щом спряха, той седна и направи опит пак да заспи.

— Дано по-скоро мине кола — озърна се загрижено Луи. — Трябва спешно да му се окаже медицинска помощ.

— Нека най-напред да го заведем в завода — предложи Хосе. — Може би, като види познатата обстановка, хората с които е работил, ще си възвърне паметта…

— Като идея не е лошо! — съгласи се Луи и вдигна ръце, защото по шосето се приближаваше голям камион.

Автомобилът изръмжа, намали ход и спря.

— За къде сте? — попита шофьорът.

— За град Кипс — отговори Луи. — По-точно — до разклона на шосето за завод „Жано“.

— Качвайте се отзад! — викна шофьорът. — Има празни щайги. Сядайте върху тях.

Двамата хвърлиха раниците си и се заеха с Пиер-Ален. Отначало опитваха да го повдигнат отдолу, но той се прегъваше върху тях и увисваше безпомощно. След това Хосе се качи горе, а Луи продължаваше да го повдига и накрая успяха да го прехвърлят през капака на камиона.

Автомобилът тръгна. Хванаха здраво Пиер-Ален, за да не се блъсне и нарани. Раниците, останали свободни, се плъзгаха като оживели на всички страни. Накрая Луи успя да ги улови и напъха в една празна щайга.

Пътуваха около половин час.

На разклона се справиха по-лесно със свалянето на Пиер-Ален.

Когато наближиха завода, забелязаха нещо много странно. Пред портала се бяха струпали десетки автобуси, линейки и леки коли. Един полицай с кафява каска на главата и автомат на гърдите прегради пътя им.

— По-нататък не може! — безцеремонно съобщи той. — И ако обичате, документите за проверка!

— Какво се е случило? — попитаха Луи и Хосе почти едновременно.

— Аз съм поставен тук да охранявам, а не да давам информация! — грубо ги сряза полицаят. — Връщайте се!

— Вижте какво… — миролюбиво започна Луи и посочи Пиер-Ален. — Той работи в завода. Намерихме го в това състояние, в което го виждате. Нищо не знае, нищо не разбира.

Полицаят внимателно се вгледа в швейцареца.

— Мислехме, че като види познатата обстановка в завода и хората, с които е работил, може да му се възвърне съзнанието — помъчи се да обясни Хосе.

— Почакайте! — спря ги полицаят и в гласа му трепна дружелюбна нотка.

Той се отдалечи на няколко крачки от тях, извади малък радиотелефон и започна да обяснява нещо на някого.

— Само дано не ни арестуват! — промърмори Луи. — В положението, в което се намираме, само това ни липсва…

— Съобщих за вас — успокои ги върналият се полицай. — Ще изпратят кола!

И наистина една полицейска кола, ловко маневрирайки, се измъкна из струпаните автобуси и линейки и спря пред тях.

От нея тромаво излезе цивилен мъж на около петдесет години. Строгият черен костюм и пълното топчесто лице, завършващо с къса триъгълна брадичка, предразполагаха към доверие.

— Полицейски съветник Хавиер! — представи се той, като леко се поклони. — Заповядайте!

Подкрепяйки приятеля си, Луи и Хосе се качиха в колата. Съветникът майсторски зави обратно и бързо подкара колата. След малко спряха пред сградата, където се намираше администрацията на завода, и слязоха.

Картината, която се разкри пред тях, ги озадачи. В двора бяха насядали и налягали хора с работни униформи, които се държаха по същия начин, както Пиер-Ален. Санитари ги хващаха един по един и бавно ги отвеждаха към линейките пред входа.

— Оставете го тук! — каза полицейският съветник, като посочи Пиер-Ален. — А вие елате с мен!

Луи и Хосе го последваха. Влязоха в кабинета на директора Гийе. Сега там имаше десетина мъже и всички стояха прави.

— Разкажете, къде го намерихте и при какви обстоятелства? — помоли ги господин Хавиер, като седна на стола, на който винаги седеше директорът Гийе.

— В планината. Край пропастта Дяволското копито — започна Луи.

И двамата разказаха всичко, което знаеха.

Слушаха ги напрегнато, съсредоточено. В настъпилата тишина се отронваха само задъханите им гласове. Често Луи и Хосе се прекъсваха, за да съобщят нови подробности или да допълнят отделни събития. Когато свършиха, полицейският съветник вдигна един от телефоните и нареди:

— Да се търси професор Самберг! Движи се с лека кола фолксваген, стар модел. Да се проверят всички картотеки и да се блокират пътищата! Разпитайте Гери Пинчер, пощенска кутия 2146! За всичко ми докладвайте незабавно!

После се обърна към присъствуващите:

— Да-а-а, последните сведения коренно ще променят хода на следствието. Ще трябва да уведомим правителството.

— Може ли да ни обясните какво се е случило в завода? — помоли предпазливо Луи. — Едва ли сега е най-подходящият момент за такива въпроси, но тъй като те може би имат връзка с пропастта, ако е възможно…

— Инспектор Антонио! — заповяда Хавиер. — Разкажете накратко какво знаем досега.

От групата на присъствуващите мъже се отдели един: нисък, плешив, с тънки сиви мустачки. Той отвори жълта папка и сухо и безпристрастно зачете:

— Дознанието установи следното. Към пет часа сутринта пред портала на завода е спряла лека кола фолксваген. От нея слезли трима млади мъже с тъмни очила. Те извадили от колата четири табла с фотоси, които закрепили от двете страни на шосето. На въпроса на портиера какво правят, обяснили, че поставят рекламни табла за продукцията на фирмата. Той е отбелязал това в служебния дневник на пропуска. По-нататък нищо не се знае. Вероятно портиерът сам е полюбопитствувал да разгледа фотосите и… Към десет часа в полицията се обади човек, който съобщи, че в завод „Жано“ не всичко е в ред. Пристигналата патрулна група установи следното: всички в завода се държат много странно. Не отговарят на никакви въпроси, не знаят кои са и за какво са в завода. Пред портала не бяха намерени никакви табла. Нашето мнение след оценката на доказателствата от предварителното следствие е, че вероятно се касае за фотографии от същия тип, като тези, които са били използувани и при нападението на полицията.

— Да-а, съвпада! — извика Луи. — И тези мъже са се движили с фолксваген.

— Но описанието на групата, направено от портиера в дневника, не говори, че в нея е бил и професор Самберг! — обади се Хосе. — Сигурен съм в това почти толкова, колкото че половината от хиляда са петстотин.

— Инспектор Антонио, протоколирайте това! — нареди полицейският съветник.

В този момент един от телефоните сърдито иззвъня. Хавиер вдигна слушалката. Лицето му се изпъна от изненада.

— Какво? — извика той недоверчиво. — В джобовете на работниците… Ултиматум? Донесете го веднага! Претърсете всички пострадали. Да! Да! Усилете охраната и всичко да се пази в абсолютна тайна… И никакви журналисти! Разбрахте ли? Ще отговаряте лично, ако се случи нещо…

Полицейският съветник затвори телефона и като опря двете си ръце на масата, напрегнато зачака. След малко вратата се отвори, влезе униформен полицай и му подаде малък, син, запечатан плик.

— Свободен сте! — кимна с глава Хавиер, предпазливо разпечати плика, извади от него тесен дълъг лист и започна да го разглежда. Той го прочете веднъж, два пъти, погледна глупаво присъствуващите и неочаквано избухна в нервен смях.

— Ха-ха-ха! Слушайте, господа… Аз още от началото предполагах, че си имаме работа с луд. Но чак пък толкова луд! Слушайте:

„Ултиматум!

До всички правителства, международни организации и федерации!

До всички хора!

В името на бъдещето на планетата Земя! В името на добрата, чудесна и великодушна общност, наречена Природа, заповядвам:

1. В срок от три дни завинаги да преустановят работата си заводите, мините, промишлените предприятия, фабриките и малките работилнички.

2. Да се прекратят незабавно военните опити и да бъдат унищожени всички запаси от оръжия.

3. Да се разформироват правителствата и властта да се предаде на представителите на Института за спасяване на човечеството и света!

4. Да се пуснат на свобода всички животни от зоологическите градини и животните и птиците, държани в клетки по домовете.

5. При неизпълнение на горния ултиматум ще последват такива неща, които дори не можете да си представите. Случаят в завод «Жано» е само едно предупреждение. Срокът на ултиматума изтича в 6 часа сутринта на третия ден, броен от днес.

6. Оставете работниците по домовете им. След три дни те ще си възвърнат паметта.

Професор Самберг“

Полицейският съветник завърши четенето, но никой не се засмя. В стаята настъпи напрегната тишина.

— Аз мисля, че трябва веднага да информираме правителството! — обади се инспектор Антонио. — Колкото и да е луд професор Самберг, последните събития показват, че съвсем не е безопасен.

— В своята бележка българският биолог Ивац Павлинов съобщава, че в този Институт за спасяване на човечеството и света разполагат със страшни оръжия. Това трябва да се има предвид — предупреди Хосе.

— Вие безспорно сте прави! — кимна с глава полицейският съветник. — Но съгласете се, как може да се иска да се пуснат на свобода животните от зоологическите градини!

— Наистина тази точка от ултиматума е малко чудновата… — намеси се в разговора Луи, — но може би в това е скрит друг смисъл. Ами ако с нея Самберг преследва точно определена цел…

— Възможно е! — каза неубедено господин Хавиер. — Но при всички случаи ултиматумът трябва да се запази в тайна. Представяте ли си каква паника може да настъпи в града. И без туй още не са стихнали вълненията след нападението на полицията.

Той вдигна един от телефоните и заповяда:

— Да се постави цялата полиция в бойна готовност! Да се установи строг контрол на пътищата и да се забранят събранията! Да не се допускат във вестниците никакви коментарии на случилото се в завод „Жано“!

— Но ако хората не са предупредени, те ще бъдат много по-уязвими срещу оръжията на професор Самберг — обади се отново дребничкият инспектор Антонио.

— Това още не се знае. Мисля, че със собствени сили ще се справим с този професор — прекъсна го полицейският съветник. — Вие — обърна се той към Луи и Хосе — понеже знаете къде се намира пропастта Дяволското копито, ще ни отведете до нея. За вашия приятел ще се погрижат лекарите. Почакайте ме пред входа на сградата.

Луи и Хосе напуснаха стаята. Те видяха как двама санитари отведоха Пиер-Ален към линейките.

— Виж! Виж! — неочаквано завика испанецът и задърпа приятеля си за раменете.

— Къде! Какво да видя? — стреснато го погледна Луи.

— Директорът Гийе! — прошепна Хосе и посочи с ръка към двойка санитари, които прекосяваха двора, внимателно водейки друг пострадал. Директорът спънато пристъпяше едва-едва и безсмислено въртеше главата си на всички страни. Ръцете му висяха като чужди.

— Сега вече на самия него му трябва спасителна група! — промълви Луи. — Жалко, че не ни разбра, когато го помолихме за помощ… Може би това тук нямаше да се случи!

— Може би! — повтори Хосе и мълчаливо кимна към сградата на администрацията. Оттам един по един излязоха и останалите участници в съвещанието при полицейския съветник.

Започваше бавно да се смрачава…

Осемнадесета глава

Предложения за свобода…

Двамата гиганти от охраната изведоха Ивац от сградата. Той внимателно следеше накъде вървят и от време на време предпазливо проверяваше дали откъснатата страница от албума е на мястото си…

Излязоха на брега на езерото. Единият от охраната се приближи до кръгъл стоманен капак, който се намираше почти до водата, и го натисна с крак. Капакът с ръмжене се завъртя и под него се откри наклонена шахта със стъпала.

Гигантът се наведе, натисна нещо и вътре блесна светлина.

— Вървете след мен! — нареди той.

Започнаха да слизат. Двамата. Другият остана на повърхността. Ивац преброи 30 стъпала. Накрая спряха пред масивна желязна врата. Върху нея се виждаше шайба, подобна на тази, която стоеше върху албума. Водачът му завъртя няколко цифри и вратата се отвори.

— Влизайте! — троснато заповяда той и го блъсна вътре.

Българинът се огледа. Мястото, където го доведоха, по нищо не се отличаваше от стаята за мислене. Същото осветление от ъглите, същата маса и кресло. Разликата тук беше само в това, че имаше и малка библиотека с книги.

— На масата има звънец! Можете да го използувате, ако решите да ни съобщите нещо — обясни намръщено пазачът. — И не се опитвайте да бягате. Сам разбрахте, че тази стая се намира под езерото. Решите ли да копаете тунел, ще се удавите като мишка.

Той затвори вратата и тежките му стъпки бавно заглъхнаха някъде към повърхността…

Ивац остана сам. Това, че го затвориха, не го разтревожи. Той се чувствуваше в затвор от деня, в който се спусна в пропастта Дяволското копито. Но някои неща не можеше да разбере. Нали лично доктор Харм му показа върху масата си шишенцата със съобщенията, които беше изпращал. Как едното от тях беше стигнало, до страниците на вестника? После какви бяха тия съжаления на професора, че е свършила мирната научна работа. Излизаше, че Самберг не искаше да воюва. А защо тогава беше създал Института за спасяване на човечеството и света?…

Българинът седна на креслото и се помъчи да извлече някаква логична нишка от случилото се, но се получаваше абсолютен хаос. От всичко бе ясно само едно — човечеството беше изправено пред опасност. Той си даваше сметка, че едва ли официалните власти ще обърнат внимание на появилото се съобщение. Вестниците често публикуват подобни сензации и никой не би прозрял веднага заплахата. Той извади от сакото си откъснатата страница на албума. Това беше единственото му оръжие в момента. Щеше ли да се справи сам?! Трябваше да привлече още някого. Но как? Доктор Янсен! Изключено… Докторът беше влюбен в своята лаборатория и никога не би се впуснал в подобна авантюра…

Изведнъж Ивац стана прав. Разбира се! Как не се беше сетил досега. Трябваше да отиде при работниците. Успее ли да ги освободи от хипнозата, те щяха да се превърнат във внушителна сила, в армия, която… Но трябваше да открие коридора, водещ към техните помещения.

В този момент отвън се чуха стъпки. Вратата изскърца и влезе отец Манчерони.

Българинът най-малко очакваше такова посещение. Та той дори не беше разговарял със свещеника. Като се изключат, разбира се, няколкото реплики, които си размениха по време на сбирката при професора…

— Добър ден! — поздрави Манчерони и му подаде плочката от гърдите си за целувка. Ивац тактично я отклони.

— Още като чух еретичните ви мисли по време на сбирката, разбрах, че ще стигнете дотук! — каза смирено отец Манчерони. — Но аз съм дошъл при вас с незлобие в сърцето, не за да ви припомням греховете, а да облекча участта ви.

— Благодаря! — отвърна подозрително Ивац. — Но ще трябва да ви разочаровам. Аз вярвам само в разума на човека и в неговото право да бъде свободен. Вашите религии са ми смешни. Ако непременно държите да ме развеселите, говорете. Ще ви изслушам. Нямам друг избор. В затвора съм.

— Тревожен е духът ви… — кротко промълви отецът. Съблазните на непокорството витаят из главата ви и ви карат да отвръщате лице от светлината на истината. Поне сега, когато дните ви са преброени, трябва да се смирите…

— Отец Манчерони, вие наистина ли си мислите, че ще възприема сериозно думите ви? — усмихна се иронично българинът. — Ако имате да ми казвате нещо съществено, казвайте. Ако ли не, довиждане! Смятам, че сте избрали неподходящ обект за вашите религиозни експерименти.

— Свикнали сме на такова отношение… — с лицемерно съжаление продължи Манчерони. — Неблагодарността е най-честата отплата за нашите усилия… — Той целуна плочката на гърдите си и след това подаде на Ивац свитък хартия, която до този момент беше крил в ръкава на расото си.

— Какво е това? — недоверчиво попита българинът, без да го вземе.

— Една от най-сполучливите религии, разработени тук! — сви молитвено ръце Манчерони. — Култ към безсмислието на живота. Религия на примирението. Професорът е великодушен. Заповяда да ви я дам, за да облекча последните ви дни в самотата на този затвор.

„Искат да ме обработят психически!“ — помисли си Ивац. И като се обърна към Манчерони, заяви:

— Такива теории не ми трябват! Кажете на професора, че се чувствувам много добре. А що се отнася до вашата забележка за самотата в затвора, не я разбирам. Тук е много приятно… Довиждане!

— Все пак вземете свитъка! — с двусмислена усмивка настоя отецът. — Може да ви потрябва. Всичко е суета на суетите…

— Едва ли! — усмихна се Ивац. — Аз съм възпитан в общество, където примирението се смята за порок. Човек трябва да се бори за своето щастие и идеи, а не да се примирява. Но както виждам, с вас е излишно да се разговаря за такива неща…

— Няма да ви направя удоволствието да се обидя! — назидателно отговори Манчерони. — Ще съжалявате за гордостта си. Довиждане! — И като се обърна рязко, напусна стаята.

Това посещение беше доста странно. Какво целеше професорът? Заплахите, които изрече Манчерони, бяха приглушени, меки… Нямаше съмнение, че е изпратен от някого…

Но разсъжденията му бяха прекъснати по твърде неочакван начин. Вратата отново се отвори и влезе… доктор Харм.

Ивац така се изненада, че стана прав.

— Седнете! — процеди надменно докторът. — Учудвате ли се, че ме виждате?

— Да! — призна си чистосърдечно българинът. — Не ви очаквах.

— Седнете! — махна с ръка смирено Харм. — Трябва да поговорим. Делово! Разполагам с малко време…

— Слушам ви!

— Най-напред искам да ви разкрия една тайна… — усмихна се доктор Харм с красивата си хищна усмивка. — Аз лично хвърлих в реката шишето с вашето съобщение, така че момчето да го намери.

— Вие! — извика смаяно Ивац, съвсем объркан от последните думи на своя посетител.

— Тихо! — постави пръст на устата си докторът. — Сдържайте емоциите си!

— Но защо?!

— Ще ви обясня — каза Харм и седна върху края на масата. — Ако не бях направил това, кой знае още колко време щеше да продължи бездействието ни на дъното на тази пропаст. Професорът знае само албумите си. За него всичко е някъде в неопределеното бъдеще…

— И заради това пожертвувахте мен? — забеляза Ивац. — Разбирам!…

— Не бързайте! — спря го докторът. — Не съм свършил. Всичко едва сега започва.

— Кое? Завоюването на човечеството от института ли?

— Не! — отговори Харм. — Завоюването на Земята от мен.

— От вас?

— Да! — с тържествуваща, надменна усмивка съобщи докторът, слезе от масата и започна да се разхожда. — Всички оръжия са в мои ръце. Охраната — също.

Българинът започна да осъзнава ужасната истина.

— Смятате да победите човечеството?

— Това вече започна. Слушайте!…

Той извади от джоба си малък транзисторен радиоапарат, включи антената му в контакта на стената, който Ивац не беше забелязал, и замълча. Чу се развълнуван мъжки глас:

„Предаваме от град Кипс. Нови ужасни събития ни доведоха тук. Снощи в 21 часа телевизионната програма в града и околностите му е била прекъсната по неизвестни причини. По екраните на телевизорите в продължение на десет минути са били показвани снимки на очи. Всички, които са гледали това предаване, са загубили паметта си. Днес в града пристигна държавна комисия, която се запозна на място с нещастието. Това е третият случай на масово загубване на паметта в този район след нападението на полицията и на завод «Жано». Тази вечер правителството ще има извънредно заседание, за да разгледа ултиматума на професор Самберг, за когото се предполага, че е в основата и на трите събития…“

Доктор Харм изключи антената и радиоприемникът спря.

— Както чухте, ние не се шегуваме. А тези наивници — хората, дори не разбират какво им се готви…

— Само за да ми съобщите това ли дойдохте? — попита развълнувано Ивац, осъзнал, че онова, от което се страхуваше най-много, вече е започнало…

— Отчасти, да.

— И какво искате от мен?

— Това вече е делови разговор — засмя се доволно доктор Харм. — Професорът ви е осъдил на смърт. Предлагам ви живот, свобода и работа…

— Срещу какво?

— Срещу вашето съгласие да станете мой помощник.

— В какво?

— Аз вече ви казах. Ще имам много пари, власт! Ще стана господар на цялата Земя. Цар… Владетел! Президент с неограничени пълномощия… Бог!

Очите му горяха с фанатичен блясък. Къдравата му коса беше бухнала като наелектризирана.

— След като унищожите техническия прогрес и промишлеността ли?

— Глупости! — погледна го снизходително доктор Харм. — Защо ще ги унищожавам? За да имам след това само неуки поданици…

— А професорът? Как ще се справите с него?

— Това е много просто. Ще му отнема албумите и толкоз. Той сега се е затворил в своята лаборатория и сглобява Вратата на времето. Готви се да я включи, когато изтече срокът на ултиматума. Но това няма да му се отдаде!

— Защо?

— Защото по мое нареждане един от детайлите е скрит. Самберг, разбира се, ще се опита да го възстанови, да направи друг, но за това е необходимо време. Така че, докато трае войната с хората, професорът няма да ни пречи.

— Разбирам! — кимна с глава Ивац. — Но с какво мога да ви бъда полезен аз?

— Това ще ви обясня, когато му дойде времето — отклони отговора си доктор Харм. — Съгласни ли сте с моите условия?

— Трябва да си помисля! После, в института има и други членове на интелектуалния елит…

— С тях въпросът вече е уреден. Инспекторът Карлос и отец Манчерони са с мен. А доктор Янсен е безопасен…

— Не се ли страхувате, че мога да ви издам на професора?

— Вие! — изръмжа презрително доктор Харм. — Не ставайте смешен! Кой ще ви повярва?… После, не допускам да сте толкова глупав! Това значи да проиграете последния си шанс…

— Откровен сте! — побърза да се съгласи дипломатично българинът. — Но винаги преди да реша нещо, съм свикнал да мисля. Утре ще ви отговоря.

— Натиснете звънеца! — недоволно промърмори доктор Харм. — Охраната е предупредена. Довиждане.

Той затвори спокойно вратата и Ивац отново остана сам.

Сега всичко изглеждаше много по-сложно. Доктор Харм беше по-опасен от професора. По-жесток и по-циничен. Българинът разбираше, че трябва да действува веднага. Новините, които чу от радиоапарата, говореха, че двубоят вече е започнал. Какъв беше този ултиматум на професор Самберг? Времето, което спечели от доктор Харм за мислене, трябваше да се използува, както трябва. Но в този момент вратата за трети път се отвори. Влезе един от пазачите.

— Доктор Харм нареди да ви предам това! — сухо съобщи той и му подаде същия транзисторен радиоприемник, който бяха слушали преди малко.

Ивац го пое, изчака човекът от охраната да излезе и го включи…

Деветнадесета глава

Срокът на ултиматума изтича в шест часа…

Луи и Хосе стояха в двора на завода и търпеливо чакаха да ги повикат. Лицата им бяха загрижени, очите замислени…

Санитарите отвеждаха към линейките последните групи пострадали.

— Може би и Пиер-Ален след три дни ще си възвърне паметта! — наруши мълчанието испанецът. — Неговото състояние по нищо не се различава от това на работниците.

— Дано да е така! — промълви недоверчиво Луи. — Но се страхувам, че са го обработили по-сериозно. Не забравяй, че беше вътре в пропастта и ако проговори, може да стане опасен…

В този момент пред тях застана дълъг униформен полицай.

— Господин Хавиер ви вика! — съобщи той. — Моля да ме последвате!

Полицейският съветник беше сам.

Като ги видя, той стана и със сух официален тон заяви:

— Искам да ви уведомя, че не се нуждаем от вашите услуги!

— Защо?! — изненадано възкликна Луи.

— Поради сериозността на положението операцията се поема от армията. Всички документи по нея ще бъдат предадени в генералния щаб.

— Но ние познаваме добре района на пропастта Дяволското копито! — опита се да обясни Хосе. — Можем да помогнем… После, на дъното е нашият приятел…

— Разбирам ви! — уморено поклати глава полицейският съветник. — Но това е заповед! Единственото нещо, което мога да направя за вас, е да ви намеря кола до града. — Той вдигна телефона:

— Дежурната кола да откара до града двамата, които са при мен. Да! Да!… И след това да се върне.

Луи и Хосе излязоха загрижени от кабинета на полицейския съветник. И тук им отказваха помощ. Ивац все още беше в бездната, а те не можеха да направят каквото и да било за неговото спасение. Но, докато испанецът безпомощно се оглеждаше на всички страни, лицето на Луи пламтеше с мрачна решителност.

— Ще трябва да се обърнем към военните — промълви неуверено Хосе. — Възможно е те да ни помогнат.

— Не! — рязко отсече Луи. — По този начин само си губим времето.

— Тогава какво предлагаш? — попита учудено испанецът.

— Щом слезем в града, ще отидем до редакцията на някой от местните вестници — каза Луи. — Ще им разкажем всичко и ще публикуваме отворено писмо. Хиляди хора ще ни се притекат на помощ.

— Дано! — вдигна ръце недоверчиво Хосе.

Колата ги чакаше на портала.

До града пътуваха мълчаливо. Полицаят, който шофираше, ги свали в центъра на града, на площада пред кметството.

Улиците бяха пълни с разтревожени хора. На групички, на групички те оживено разговаряха и се озъртаха. Всички носеха тъмни очила. Току-що бяха запалили уличното осветление и хората се бяха скупчили на белите островчета под лампите. Луи и Хосе се приближиха до една група.

— Вчера получих четири писма! — разпалено ръкомахаше нисък шишко. — Но не разтворих нито едно. Дори не ги извадих от пощенската кутия…

— Защо? — учудено попито сух висок човек с черен костюм.

— Хе-хе… — изкиска се шишкото. — Защото зная триковете им. — Ще отворя писмото, а вътре — хоп! — фотография. Ще я погледна и трала-ла-ла… — обясни той, като направи изразителен жест с ръка.

— Полицията е арестувала всички фотографи в града — съобщи старец с бели мустачки. — Но не смее да им претърси ателиетата…

— Това е съвсем правилно! — забеляза шишкото. — И без това след нападението над управлението им полицаите са малко…

— Извинявайте!… — намеси се в разговора Хосе. — Можете ли да ни кажете как да намерим редакцията на някой от местните вестници.

Разговарящите млъкнаха, дръпнаха се страхливо назад и подозрително започнаха да разглеждат непознатите.

— Там, в дъното на площада! — наруши накрая мълчанието шишкото. — Но в редакциите не пускат никого. След публикуването на ултиматума на професор Самберг полицията забрани на външни лица достъпа до тях. Но вие опитайте!

— Благодаря ви! — усмихна се Хосе.

Двамата с Луи напуснаха групичката. Зад гърба им се чу гласът на старчето:

— Мотаят се тук всякакви. Откъде да ги знаеш какви са?

— Напълно си прав! — подкрепи го шишкото. — Разправят, че професор Самберг се разхождал из града, необезпокояван от никого. Кой знае какво ни готви.

— Въпреки всичко трябва да се доберем до редакцията на някой вестник! — решително заяви Луи — Ще разкажем в полицията за какво става дума и ще ни пуснат.

Хосе само кимаше с глава в знак на съгласие и любопитно разглеждаше струпания наоколо народ.

В този момент от долния край на площада се показаха десетина момчета, които носеха под мишниците си вестници. Когато стигнаха до хората, те се пръснаха на всички страни и закрещяха дръзко и задъхано:

„Последните новини! Последните новини!“

„Извънредно издание на вестник «Вечерен меридиан»“.

„До изтичането на ултиматума остават още 58 часа!“ „Оригинална снимка на професор Самберг като малък!“

„Кинозвездата Жаклин Мерили е готова да се ожени за него, за да спаси човечеството!“

„Милионерът Машилд е пуснал животните от частната си зоологическа градина!“

„Дружеството за защита на животните е приело Самберг за свой почетен член.“

Хората се втурнаха да купуват вестници.

— Почакайте ме тук! — каза испанецът на Луи и се мушна в тълпата.

Луи с мъка стоеше на мястото си сред блъскащите го хора, които се люшкаха като обезумели.

След малко Хосе се появи измачкан, раздърпан, с разръфано парче вестник в ръка.

— Да се опитаме да се измъкнем от този ад! — задъхано извика той. — Хората се държат като полудели. Щяха да стъпчат вестникарчетата!

Двамата с мъка си пробиха път към долния край на площада. Накрая успяха да стигнат до тротоара. Точно пред тях двама мъже разлепваха огромни пъстри афиши. Приближиха се и прочетоха следното:

„Любители на силните преживявания! Туристическата фирма «Екватор» организира екскурзии до пропастта Дяволското копито. Само срещу сто франка вие ще можете да усетите дъха на чудовището! Не пропускайте възможността да изживеете незабравими мигове в прегръдките на опасността. Не забравяйте: туристическа фирма «Екватор»!“

— Имам чувството, че някои не си дават сметка за опасността — каза Хосе. — Тези лекомислени афиши го доказват. Кръвта ми се сгъстява, като ги гледам.

— Отец Дорени е обявил, че краят на света е близко — чу се басов глас от една групичка хора, застанали недалеч от тях. — Във вчерашната си проповед е казал, че сатаната и Самберг са едно и също лице.

— Очаквах такова нещо! — подкрепи го друг дрезгав глас. — Всички сме затънали в грехове. Все някога възмездието трябваше да дойде…

— Да вървим! — подкани Луи. — Трябва да се промъкнем до редакциите.

— И да разберем дали не е пристигнала спасителна група от пещерния клуб. Ако са тук, ще се върнем при пропастта. Самберг може да е пуснал Ивац.

Но в този момент зловещо зави сирена и се появиха военни коли.

— Внимание! Внимание! — загърмяха мощни високоговорители. — Умоляват се всички да запазят спокойствие! Охраната на града се поема от армията. Всички да се приберат по домовете си! В града се въвежда извънредно положение!

Едновременно с това от колите наскачаха войници и се заеха с разпръсването на тълпата. Хората бавно и неохотно започнаха да се разотиват.

Луи и Хосе тръгнаха към една сграда, на фасадата на която светеше надпис „Вечерен меридиан“.

Но пътят беше преграден от двоен кордон войници.

— Ние трябва да минем! — опита се да обясни Луи на един сержант. — Отиваме в редакцията…

— Забранено е! — отсече сержантът. — По нареждане на командуващия вестниците се спират за неопределено време. Прибирайте се в къщи!

— Но ние не живеем в този град!

— Бил! — извика сержантът на един войник. — Заведи ги в хотела.

— Но ние… — извика Хосе.

— Остави! Излишно е… — спря го Луи. — Да отидем в хотела. Там ще решим какво да правим.

Хотелът се оказа също на площада. Фоайето му беше пусто.

Зад гишето за регистрация стоеше възрастен администратор със синя ливрея, бяла къдрава коса и разкошни мустаци. На носа му смешно бяха кацнали малки тъмни очила.

— Имате ли свободни стаи? — попита испанецът.

— Колкото искате! — усмихнато отвърна служителят. — След събитията, които станаха тук, никой не идва в града. Дори персоналът на хотела се разбяга.

— А вие не се ли страхувате?

— Не! — поправи очилата си администраторът. — Стар съм вече, за да се плаша. Свалих всички телевизори в мазето и това е…

— Дайте ни една стая с две легла! — помоли Луи.

— Разбира се! — кимна администраторът, при което малките му очила се разместиха и той пак ги поправи.

— Ето ви документите ни! — каза Луи и му подаде двата паспорта.

— Не! Не! Не ми трябват! — изплашено се дръпна администраторът, внимателно държейки в една ръка тъмните си очила. После се засмя: — В нашия град никой не иска да гледа нищо, на което има фотография…

— Разбирам — каза Луи, пое ключа и тръгнаха към стаята…

Двадесета глава

Свободата и слънцето

Ивац включи транзистора. Чуваше се пращене и мъжки глас съобщаваше:

„… съответните международни организации са уведомени за събитията в района на град Кипс. Най-големите телеграфни агенции в света предадоха пълния текст на ултиматума на професор Самберг. Всички опити за лечение на пострадалите в района на този град са безрезултатни…“

Българинът завъртя копчето на потенциометъра. Няколко радиостанции задъхано и тревожно коментираха случая:

„Правителството нарочно е инсценирало всичко това, за да поиска увеличение на военните разходи!“ — съобщи една радиостанция.

„Най-после туристическите фирми от град Кипс намериха средство да увеличат интереса към техния град“ — иронично забеляза говорителят на друга.

„Трезвите хора неведнъж са предупреждавали — загрижено каза коментаторът на трета — до какво могат да доведат налудничавите античовешки теории на някои учени.“

Ивац угаси транзистора. Погледна часовника си.

До изтичането на срока, определен в ултиматума, имаше още 48 часа…

Той не знаеше какво точно да направи. Но трябваше да действува! Приближи се до масата и натисна продължително звънеца.

След няколко минути вратата се отвори и влезе единият от пазачите.

— Какво има? — сопнато попита той с ръце на кръста.

— Вижте това! — помоли го българинът с треперещ от вълнение глас и му подаде страницата от албума.

Мъжът я дръпна сърдито, погледна я и изведнъж от наперения му вид не остана нищо. Олюля се, раменете му увиснаха, погледът му потъмня и стана глупав.

— Къде се намирам? — плахо попита той, като едва-едва изговаряше думите. — Аз съм от Хамбург. Казвам се Ханс.

— Добре… добре — успокои го Ивац. — Седнете малко! Той го настани на креслото и позвъни отново.

На вратата се показа учудената физиономия на втория пазач.

— Какво е станало? — изпитателно попита той, поглеждайки неразбиращо седналия си колега.

— Нищо особено! Извиках ви, за да видите и вие това! — не го остави да се опомни Ивац и подаде и на него страницата от албума. Ефектът беше същият. Само че вторият се казваше Бен и беше от Амстердам.

Българинът стоеше прав и внимателно ги наблюдаваше. От лицата и на двамата постепенно изчезна постоянната напрегнатост, остротата, с която се отличаваха хората от охраната, и чертите им станаха по-меки. Отначало те страхливо се озъртаха на всички страни, а после впиха поглед в земята и се замислиха.

Измина повече от половин час. Първият от тях се надигна и глухо попита:

— Къде се намирам?

— На дъното на пропастта Дяволското копито! — тихо отговори Ивац.

— Но как съм попаднал тук? Последното нещо, което си спомням, е, че ме наеха за работник на една аутострада…

— Аз съм автомонтьор… — обади се и вторият от охраната. — Повикаха ме да поправям един фолксваген на 30 километра от Амстердам. По-нататък всичко ми е мъгла…

— Не разполагаме с време за по-дълги обяснения — предупреди ги българинът. — Ще ви съобщя само, че и аз съм тук против волята си. Но сега от нас зависи съдбата на цялото човечество.

… И той им разказа накратко всичко, което знаеше.

— Но какво можем да направим ние? — възкликна смаяно Ханс от Хамбург. — Щом те са толкова силни!

— Трябва да изчакаме, докато свърши всичко! — предложи смутено Бен от Амстердам.

— Не! — прекъсна ги решително Ивац. — Има друг изход. Трябва да освободим работниците от Института за спасяване на човечеството и света. Съберем ли се заедно, ще станем сила. И ще принудим доктор Харм и професор Самберг да се съобразяват с нас.

— Аз се страхувам! — призна си чистосърдечно Бен. — Предпочитам да остана тук.

— Не ви съветвам! — поклати глава българинът. — След няколко часа в затвора ще дойде доктор Харм. Не вярвам да ви прости нашето бягство.

— Доктор Харм ли?… Да! Да! Съгласен съм с вас! — уплашено промълви Бен и скочи на крака.

Ханс през цялото време мълчаливо слушаше разговора им.

— Нас отдавна ни мислят за загинали! — обади се внезапно той. — Така че, ако се случи нещо, няма да причиним скръб на никого. Аз съм за борба…

Получил тази неочаквана подкрепа, Ивац се ободри:

— Щом излезем оттук, ще се държим така, като че ли аз все още съм арестуван и вие все още ме охранявате. Ако ни спрат, няма да отговаряте на никакви въпроси.

— Вие знаете ли къде са останалите работници? — попита Бен.

— За съжаление зная само посоката… — призна си откровено Ивац. — Но вярвам, че ще ги намерим. Докато доктор Харм ни потърси, имаме още цяла нощ. Наистина, тя тук трае само шест часа, но това е време, напълно достатъчно да пребродим коридорите на целия институт.

Излязоха от затвора и тръгнаха. Бен и Ханс тромаво вървяха след българина, но ръстът и сините коси бяха красноречиво доказателство, че принадлежат към охраната.

Обикаляха повече от два часа. Прекосяваха коридор след коридор, галерия след галерия. Обаче никъде не откриха нищо.

— Какво ще правим? — попита отчаяно Бен. — Да се върнем в затвора.

— В никакъв случай! — отсече Ханс. — Ще си починем малко и ще продължим да търсим.

— Мисля, че сме близо — опита се да ги окуражи Ивац. Но вътре в себе си и той започна да се съмнява в благоприятния изход.

Тръгнаха отново. На няколко пъти покрай тях минаваха патрули, без да им обръщат никакво внимание. Много по-опасно беше, когато най-неочаквано срещнаха доктор Янсен.

Докторът най-напред се изненада, поиска да се върне, но после събра кураж, продължи срещу тях и се опита да ги спре.

— С него е забранено да се говори! — натъртено подчерта Бен. — Моля ви да не ни пречите да изпълняваме задълженията си.

— Къде го водите? — попита Янсен.

— При доктор Харм! — излъга Ханс. — И като се обърна към българина, изръмжа. — Не спирайте!…

Ивац хвърли дълъг поглед на Янсен. Докторът се опита да му направи някакви знаци зад гърба на охраната, но се държеше твърде плахо. Отминаха по-нататък.

— Отървахме се леко! — въздъхна облекчено Ивац. — Все пак трябва да бъдем нащрек. Ако срещнем отец Манчерони или инспектор Карлос, няма да бъде толкова забавно…

В този момент дочуха шум от движението на много хора и се скриха в малка странична галерия.

След малко групата се показа. Четирима гиганти от охраната водеха десетина мъже.

— Тихо! — вдигна предупредително пръст българинът. — Трябва да ги проследим. Охраняваните мъже са работници. Може би се връщат от работа.

Групата навлезе в едно разклонение, добре скрито зад две надвиснали от тавана скали. Тръгнаха след тях и на около двадесетина метра от входа видяха светлините на сгради.

— Ето ги!… — радостно извика Ивац и даде знак да спрат. — Намерихме ги! Там са затворени работниците.

Тримата спряха и проследиха с поглед групата, която се скри в сградите.

— Когато стигнем — обясни българинът, — ще кажете, че карате нов работник. И попитайте охраната на входа как се справят с пазенето на толкова много хора?

— Добре! — кимна с глава Ханс.

Излязоха на светло и прекосиха галерията. На десетина метра от първата сграда се спускаше боядисана в жълто и синьо бариера, пред която се разхождаше висок, мургав мъж с широк напречен белег на челото, облечен в познатата униформа на охраната на института.

— Къде отивате? — спря ги той, втренчвайки заплашително поглед в тях…

— Нов работник! — обясни делово Ханс, сочейки Ивац.

— Документите му? — строго каза мъжът и протегна ръка…

— Някакъв особен работник е… — съобщи Ханс. — Документите му ще пристигнат допълнително!

— Без тях не мога да ви пусна вътре! — рязко обясни пазачът. — Ще трябва да почакате.

— Щом трябва!… — разпери ръце Ханс.

През цялото време Бен мълчеше и нервно хапеше устните си. Ивац с безпокойство следеше как цялото му лице побледня и се покри със ситни капчици пот.

— Много работници ли охранявате тук? — попита спокойно Ханс.

— Двадесет! — с неохота обясни човекът с белега.

— Ами ако се разбунтуват?

— Как!

— Ами ей така, откажат да ходят на работа?

— Такова нещо не е възможно! — обидено каза човекът от пропуска. — По стените на всяка сграда има портрети. Ако някой се опита да не се подчинява, дежурният, или в случая аз, натиска едно копче за съответната стая, портретите в нея светват и човекът се успокоява.

— Умно! — кимна с глава Ханс и се върна при Ивац и Бен.

Българинът му подаде страницата.

— Покажи я вместо моите документи!

Ханс предпазливо хвана страницата с два пръста и отново се върна при бариерата.

— Куриерът се бави! — обясни той. — Може би ето този документ ще бъде достатъчен, за да приемете новия работник? Заповядайте!

Мургавият човек с белега погледна и в миг с него настъпи същата промяна, която Ивац вече беше наблюдавал. Той забрави къде се намира и объркано седна на земята.

— Да вървим! — извика българинът, грабна страницата от ръцете на Ханс, прескочи бариерата и решително тръгна към сградите.

На входа на всяка постройка стоеше пазач.

Ивац дръзко се приближаваше до всеки, сочейки му страницата от албума. След това влязоха вътре. Работниците бяха по един в стая. След половин час в сградите вече имаше само нормални, изморени хора. Квалифицираните работници от Института за спасяване на човечеството и света бяха изчезнали.

Когато свършиха, Ивац се обърна към Ханс:

— Застани на пропуска вместо охраната и не пускай никого! Дори ако дойде доктор Харм! Казвай, че това е заповед на професор Самберг. Бен, ела с мен!

Ивац се върна в сградите и започна да извежда един по един работниците от стаите им. Бен му помагаше, въпреки че изглеждаше много зле…

Когато се събраха всички, българинът влезе в най-голямата сграда и започна да я оглежда. На една врата пишеше: „Вход строго забранен. Опасно за живота!“

Отвори я. Зад нея нямаше стая, а стъпала, които водеха надолу. Отстрани на стъпалата беше закачена стрелка с надпис: „Към електростанцията!“

Той се спря, помисли нещо и се върна при освободените работници.

— Искам да вярвам, че всички сте малко по-добре! — заговори приятелски Ивац. — Знам, че си задавате непрекъснато един и същ въпрос: къде се намирате? Ще ви отговоря. Намирате се на дъното на пропастта Дяволското копито, в Института за спасяване на човечеството и света… — И той им разказа всичко, което знаеше. Накрая завърши:

— Вие всички, против волята си, разбира се, досега сте работили против хората. Против вашите деца, приятели, близки и познати. Против бъдещето!…

Работниците го слушаха мълчаливи и напрегнати.

— Утре изтича срокът на ултиматума на професор Самберг — напомни Ивац, като ги гледаше изпитателно.

— Извинявайте, но откъде можем да бъдем сигурни, че и вие в момента не извършвате някакъв експеримент с нас? — смутено попита нисък мургав мъж с дълбок белег на челото.

— Разбира се, вие сте прави да мислите така! — каза Ивац. — Но за съжаление аз не разполагам с никакви доказателства, с които да ви убедя. Опитах се да известя на хората за този институт, бях осъден и хвърлен в затвора. Това е всичко. Бен и Ханс ме охраняваха.

— Мисля, че всичко е ясно! — изправи се един мъж с бяла коса и красиво благородно лице. Очите му святкаха гневно: — Кажете какво можем да направим.

— В сградата открих входа към електроцентралата, която захранва целия институт. Предлагам да се укрепим там и да отправим ултиматум към интелектуалния елит, начело с професор Самберг да се откаже от войната с човечеството и да ни пусне на свобода.

— Да вървим! — решително завикаха бившите работници на Института за спасяване на човечеството и света.

Но в този момент прогърмя дрезгав глас:

— Сто-о-ойте! Никой да не мърда! Работниците веднага да се върнат в стаите си!… Говори доктор Харм! Говори доктор Харм! Работниците веднага да се върнат в стаите си. При неизпълнение на заповедта ще последват строги наказания! Говори доктор Харм… Говори доктор Харм…

Всички замръзнаха по местата си. Отначало Ивац също се стресна, но след това разбра, че говори високоговорител, монтиран на покрива на една от сградите.

„Значи са подслушвали всичко!“ — помисли си той.

— Не се плашете! — извика бодро българинът. — Доктор Харм е далече. Иска да ни сплаши с гласа си. Да вървим!

Освободените работници го последваха. Тръгнаха по стълбата надолу. Стъпалата не бяха повече от двадесет. След това имаше равна площадка и започваше стълба нагоре. Изкачването продължи повече време. Но галерията беше осветена и това ги улесняваше. Накрая стигнаха до масивна желязна врата, цялата обшита с дълги шипове. Пред нея също стоеше охрана.

— Къде? — заплашително запита пазачът.

— Аз съм от интелектуалния елит! — хладнокръвно отговори Ивац и се приближи към него.

— А тези хора? — недоверчиво попита стражът и се отдръпна.

— Ще започваме ремонт на централата! — обясни високо българинът. — Нима не виждате, че работниците са с охрана.

Човекът, който пазеше вратата, се вгледа и наистина видя, че между работниците, спрели на стъпалата, се мяркаха хора със сини коси.

— Отведете ме при дежурния! — не го оставяше да се опомни Ивац. — Той ме очаква!…

Обърканият страж се обърна и нерешително набра шифър върху шайбата, която се виждаше между шиповете на желязната врата. Чу се пронизителен звън, лампата над главата му тревожно замига и вратата бавно се разтвори.

— Все пак без документи не мога да ви пусна! — твърдо заяви човекът от охраната, който се стресна от шума при отварянето, и застана пред тях разкрачен, с ръце на кръста, решен на всичко…

— Как без документи! — зачуди се Ивац и му подаде страницата от албума. Той я пое, погледна я и после бавно се отпусна върху площадката пред вратата, като смешно люлееше ръцете си около тялото. Пътят беше свободен!…

— Почакай ме с хората тук! — нареди българинът на Ханс, който вървеше непосредствено след него, и продължи сам.

Премина покрай няколко празни, силно осветени стаи и влезе в огромна зала, по стените на която се виждаха прекъсвачи, табла, измервателни уреди и лампички. В нея, с гръб към открехнатата врата, стоеше човек с каскет и бяла престилка и говореше по телефона. Чул шума от влизането, човекът се обърна пребледнял и Ивац го чу да казва изплашено:

— Но те са тук!…

Българинът разбра, че не е нужно да се представя. Доктор Харм вече беше направил това. За щастие късно… Той се усмихна и затвори вратата след себе си. Човекът от залата изтълкува действията му по своему и страхливо започна да отстъпва назад, като се мъчеше да достигне командната маса на залата, разположена покрай едната й стена. Трябваше да се действува.

— Отдалечете се от командната маса! — извика Ивац.

Стреснат, леко подвил колене, човекът се спря и замръзна на мястото си, насред стаята. Каскетът му смешно се беше килнал назад. Острата му брадичка нервно потрепваше.

— Какво искате от мен? — с треперещ глас попита той. — Аз…

— Вие кой сте? — прекъсна го българинът, без да отговори на въпроса му.

— Инженер Валд! — уплашено отговори човекът. — Защо искате да унищожите централата?…

— Да я унищожим?! — опули очи учудено Ивац. — Кой ви е казал тази глупост!

— Доктор Харм!

— И вие, разбира се, веднага му повярвахте?! — поклати глава насмешливо българинът. — Щом Харм е казал, то… Ама че измислица! Елате с мен!

Човекът го погледна недоверчиво и тръгна пред него. Ивац прекоси отново стаите, през които беше минал, и викна:

— Ханс, всички да влязат! Колкото може по-бързо!…

Скупчилите се по стълбата работници се раздвижиха и шумно нахлуха през широко отворената врата. Те вървяха гневни, настръхнали, с пламтящи очи и само облеклото напомняше, че това са бившите безволеви роби от Института за спасяване на човечеството и света. Когато и последният от работниците влезе, той дръпна вратата и тя се заключи сама.

— Настанете се тук, в празните стаи, и чакайте! — разпореди Ивац. — И наблюдавайте вратата. Ако някой се опита да влезе, отбранявайте я! — После се обърна към инженер Валд: — Да се върнем в командната зала!

— Седнете! — покани го българинът, когато влязоха в нея. — Освен вас още колко човека има в централата?

— Още един.

— Къде е той?

— Почива си в стаята, там, в дъното! — обясни Валд и посочи една врата, която се виждаше през прозореца на залата.

— Трябва да изключим централата! — уведоми го Ивац.

— Това е невъзможно! — скочи от мястото си Валд и нервно размаха ръце. — Чувате ли се какво говорите? Това е невъзможно…

— Как да е невъзможно! Всички централи в света могат да се изключват…

— Всички централи, да. Но тази е единствена!

— Не преувеличавате ли?

— Моля ви се, това е единствената биоелектроцентрала в света. Тя добива електроенергия от микроорганизми, които се намират в специални контейнери. Микроорганизмите могат да живеят само когато произвеждат енергия. В това възбудено състояние те се размножават, движат и живеят. Изключим ли централата, те ще умрат и никога вече няма да можем да ги възпроизведем отново. — Валд разпалено ръкомахаше, тресеше се цял от вълнение и мяташе умолителни погледи на всички страни…

Ивац го слушаше с изострено внимание. На науката, разбира се, бяха известни над 500 различни вида риби, които кондензираха в себе си електричество. Съществуваха дори електрически растения. Но зарядите бяха много малки. Микроорганизми с такива свойства? Това беше нещо колосално! Той за момент си представи каква революция може да предизвика подобно откритие, но след това отрезня.

— Съжалявам, но наистина се налага да изключим централата! — опита се да обясни на Валд той. — Иначе доктор Харм ще ни нападне и…

— Централата е неуязвима! — извика инженерът, съзрял в това спасителен изход.

— Как така? — попита недоверчиво Ивац.

— С този шалтер там — посочи Валд с ръка — около нея се включва силово поле. И никакво живо същество не може нито да излезе, нито да влезе в централата.

Българинът стана и включи въпросния шалтер. После се върна на мястото си и признателно погледна инженера:

— Вие откъде сте? — попита той.

— От Париж! — отговори малко поуспокоеният Валд.

— Знаете ли къде работите?

— Разбира се!

— И сте дошли тук сам?

— А как иначе? — повдигна рамене инженерът. — По-интересна работа от тази тук не зная. Не мога да си обясня само какво искате вие?

— Ще разберете… — И българинът търпеливо му разказа всичко.

— Но аз не познавам тези хора, за които ми говорите! — разпери ръце Валд. Той гледаше смутено и глупаво, мъчейки се да осъзнае доколко е истина това, което току-що чу. — Аз зная само доктор Харм. Гениален физик!…

— Колко ви плащат за работата ви тук?

— Заплатата е нормална! — опита се да се оправдае Валд. — Но тя не ме интересува… За мен е важна работата!

— Нима на повърхността не можехте да намерите такава работа?!

— Не, разбира се… Тази централа е уникална…

В този момент телефонът иззвъня.

Инженерът вдигна слушалката.

— Искат да говорят с вас! — услужливо съобщи той.

Ивац взе телефона.

— Слушайте, не правете глупости! — изгърмя сърдитият глас на доктор Харм. — Давам ви двадесет минути, за да се предадете!

— Добре знаете, че не можете да ни направите нищо! — невъзмутимо отговори Ивац. — Включихме силовото поле!

— Значи инженер Валд… — изръмжа Харм. — Предател!

— Доктор Харм — продължи учтиво българинът, — колкото и да ви е неприятно, трябва да изслушате и нашите условия. Ако не прекратите борбата против човечеството, ще изключим захранването на целия институт.

— Това е невъзможно! — мрачно отговори доктор Харм. — Попитайте инженер Валд и той ще ви обясни. Изключите ли централата, тя няма да може да тръгне отново. Тогава силовото поле ще остане неуправляемо и вие ще се окажете затворени завинаги в него.

— А вие?

— Ние ще включим резервната централа…

— Искам да говоря с професор Самберг! — извика Ивац.

— Професорът е зает с Вратата на времето! — присмехулно съобщи доктор Харм.

Ивац замълча.

— Хей, какво ви стана? — обади се отново Харм. — Слушайте! Утре ще свърша с тези, които не изпълняват ултиматума. А след това ще се заема с вас. И няма да бъда милостив като професора. Лека нощ!

Българинът се обърна към инженер Валд:

— Идете да си починете! След четири часа ще ми бъдете нужен. И не се опитвайте да ме мамите. Ханс, уреди дежурство пред стаята му!

— Но някой трябва да следи за уредите! — напомни Валд.

— Събудете колегата си! Тръгвайте…

Двадесет и първа глава

Странната тишина след битката…

Рано сутринта Луи и Хосе бяха разбудени от силни удари по вратата.

— Отворете-е! — властно настояваше дрезгав глас. — Веднага отворете!

— Хората на професор Самберг! — прошепна Хосе.

— Глупости! — също така тихо възрази Луи и високо попита:

— Кой е?

— Военна полиция! — последва незабавен отговор.

Луи завъртя ключа на вратата и я отвори. В коридора стояха нисък дебел капитан и двама войници.

— Моля, документите ви! — учтиво нареди офицерът, без да влиза в стаята.

Луи се дръпна и след малко му подаде двата паспорта. Капитанът извади от джоба си тъмни очила, сложи ги и едва след това започна да разучава документите.

„Страхува се!“ — помисли си испанецът.

— Господин Хосе Рамонес и господин Луи Пирс? — въпросително ги погледна той.

— Да! — потвърди Луи. — С какво можем да ви бъдем полезни?

— Вика ви командуващият областта, полковник Руфъс! — съобщи със същия служебен тон капитанът. — Пригответе се и да тръгваме.

Луи и Хосе си размениха бързи погледи. В очите им блесна надежда. Може би бяха намерили Ивац! Или пък щяха да ги включат в операцията срещу професор Самберг.

— Добре — кимна испанецът. — Почакайте да си приберем багажа…

Пред хотела стоеше военен джип. Щом се качиха, Луи залепи очи на задното прозорче на колата. Улиците на града бяха пусти, мяркаха се само военни патрули и военни коли. Джипът излезе от града. По криволиците на шосето можеше да се съди, че се изкачват…

— Пътуваме към планината прошепна Луи.

Джипът спря пред някаква сграда. Капитанът слезе и им даде знак да го последват.

— Но това е хижата, в която с професор Самберг донесохме катастрофиралия на шосето! — учудено забеляза Хосе. — Ето там купчинката дърва, които събирах през онази нощ.

До сградата стоеше танк, виждаха се няколко оръдия и една картечница с войници около тях.

Пред вратата на хижата ги спря войник с автомат и каска.

— Полковникът ви чака! — отсечено съобщи той.

Прекосиха тясно преддверие и влязоха в голяма стая, по стените на която висяха различни по големина военни карти.

Сух висок офицер с опулени очи и сърдити, нацупени устни театрално се разхождаше пред група от десетина офицери и един цивилен. Всички послушно го следяха с очи и като че ли не дишаха… Капитанът се изпъна на вратата на стаята и отсечено доложи:

— Господин полковник, заповедта е изпълнена!

Полковникът направи още няколко обиколки на стаята, после се спря и властно повика с ръка Луи и Хосе. — За вас ми докладва полицейският съветник Хавиер — строго им съобщи той. — Разкажете какво знаете за случая Самберг!

… Двамата подробно повториха всичко.

— В такъв случай, господа, ще направим следното — обърна се командуващият към останалите. — Двамата — и той посочи Луи и Хосе — ще…

В този момент в стаята тромаво влезе майор с грамаден ръст. Той се приближи до полковника и съвсем тихо му съобщи нещо.

— Така ли? — изненадано извика Руфъс. — Доведете го! И удвоете охраната около щаба!

В стаята стана тихо. Чу се шум от стъпки и след малко въведоха мрачен човек със сини коси. Висок, широкоплещест, с дълги мускулести ръце, той внимателно опипваше всичко със студените си зелени очи. Беше облечен с кафяво спортно яке и панталон с много цветове и джобчета.

Синекосият спря насред стаята, сложи ръцете си на кръста и със сух, безстрастен глас съобщи:

— Писмо от професор Самберг! Заповядано ми е да го предам, без да чакам за отговор! — Той бръкна в един от джобовете на панталона си, разположен под коленете, извади малък плик и го подаде на командуващия.

Полковникът внимателно започна да го разпечатва.

— Мога ли да си вървя? — обади се пак синекосият.

— Не! — отговори твърдо Руфъс. — Парламентьорите на професор Самберг не се ползуват с имунитет. Арестувайте го!

В стаята нахлуха войници.

Пратеникът посрещна хладнокръвно заповедта. Той дори не направи опит да окаже някаква съпротива. Погледна отвисоко стоящите в стаята, усмихна се с някаква странна крива усмивка и спокойно тръгна пред стражите.

Полковникът отвори писмото. Лицето му потъмня и две бръчки пропълзяха от единия край на челото му към другия. Устните му се нацупиха още повече.

— Хм! — измърмори той. — Професор Самберг знае, че се готвим да го нападнем! Откъде?…

— Това е невъзможно! — не много убедително се обади едрият майор.

— Как невъзможно! Слушайте какво пише в писмото:

„Разбрах, че искате да воювате с мен! Прекрасно!… Великолепно!… Разкошно!…

С вашите танкове! С вашите самолети! С вашите оръдия!…

Истинско безумие!

Ако искате да останете живи, веднага се върнете в града! Считам, че вашите действия са само израз на безсилие…

Професор Самберг.“

Полковникът нервно започна да се разхожда из стаята.

— Иска да ни сплаши! — каза той. — И да ни накара необмислено да го атакуваме. Професор Бинком, вие как мислите?

Цивилният излезе напред. Лицето му беше топчесто, очите живи. Чипият му нос стоеше някак несериозно на голямата му глава, от която безредно се спускаха кичури бяла къдрава коса.

— Според мен… — започна с мек глас професор Бинком — професор Самберг не бива да се подценява. Наистина такъв професор не съществува в нито един университет в света, но някои негови постъпки дават да се разбере, че си имаме работа с човек, добрал се до научни тайни, за които ние все още нямаме реална представа.

— И какво предлагате?

— Мисля, че трябва грижливо да проучим района около бездната Дяволското копито и да не предприемаме нищо, докато не разберем с какви оръжия разполага професор Самберг.

— Да! — обади се Луи. — В тревожното си съобщение българският биолог Ивац Павлинов съобщава за някакви страшни оръжия…

— Вас никой не пита! — сряза го сурово командуващият. — Благодаря ви, професор Бинком. Вашето мнение, майор Джино?

— Цялата планина е блокирана! — съобщи майорът с огромния ръст. — Аз мисля, че трябва да се действува веднага, без да се чака да изтече срокът, даден от професор Самберг! Затова предлагам тези двамата — и Джино посочи с ръка Луи и Хосе — да се спуснат в бездната и да поставят там тротил. Ще го взривим в подходящ момент, когато започнем операцията.

— Това е невъзможно! — извика Луи. — В пропастта има хора! Могат да загинат…

— Срокът, определен в ултиматума, още не е изтекъл — развълнувано напомни Хосе. — Може би професор Самберг ще размисли и ще се оттегли. Ако се преговаря…

— Достатъчно! — прекъсна ги полковник Руфъс. — Аз също смятам, че преговори не трябва и не може да има. Нашата чест не ни позволява да преговаряме с някакъв авантюрист. И така, вие ще се спуснете в пропастта. Разбрахте ли задачата си?

— Ние няма да поставим взрив в пропастта! — отговори твърдо Луи.

— Ние не можем да постъпим така!… — извика побледнял Хосе.

— Знаете ли какво може да ви струва това? — втренчи опулените си очи в тях Руфъс. — В областта действуват специални закони. И за неизпълнение на заповед…

В този момент в стаята връхлетя дебелият капитан, който ги доведе от хотела.

— Господин полковник! — изплашено съобщи той. — Господин полковник, мираж!

— Какви глупости дрънкате, капитан! — сряза го командуващият. — И защо влизате без разрешение?

— Господин полковник, над планината се появи мираж! — доложи задъхано капитанът.

— Миражи има само в пустините… — недоверчиво забеляза Руфъс. — Мираж в тази планина е невъзможен!

— Вижте сам! — виновно каза капитанът.

Всички се хвърлиха към прозореца на стаята. Луи и Хосе също. Наистина, в небето се беше появила картина. По-скоро тя като че ли винаги си беше съществувала там и сега само бе проявена с помощта на неизвестен препарат. Сякаш всички цветове на небесната дъга се бяха разлели във въздуха, образувайки странен, огромен цветен облак, който непрекъснато се движеше и така привличаше погледа, че човек не можеше да се откъсне от него.

— Господин полковник, войниците отказват да се подчиняват! — обади се отново капитанът. — Всички гледат в облака като омагьосани и не чуват никакви заповеди.

— Майор Джино! — извика Руфъс.

— Заповядайте! — прозвуча бодър изпълнителен глас.

— Веднага да се напълни един танк с взрив. Изкарайте го над бездната и без екипаж, по инерция, го пуснете в нея.

— Слушам! — отговори майорът и с невероятна за неговата фигура скорост изхвърча от стаята.

— Изкуствени миражи! Интересно… — говореше си сам професор Бинком и, кой знае защо, доволно се усмихваше. — Много интересно!

… Като избраха удобен момент, Луи и Хосе предпазливо се измъкнаха от стаята. Озъртайки се, двамата бързо тръгнаха към изхода. Последната заповед на полковника носеше сигурна гибел на скритите в пропастта. Смъртна опасност заплашваше Ивац, а може би в Дяволското копито имаше и други пленници на Самберг.

Изведнъж външната врата на хижата с трясък се отвори и вътре връхлетя едрият майор Джино, целият раздърпан, измачкан, без фуражка. Погледът му гореше див и изплашен, като че ли беше преживял нещо много страшно. Той не им обърна никакво внимание и влезе в стаята на командуващия, без да затвори вратата след себе си.

— А, майор Джино! — чу се изненаданият глас на полковника. — Докладвайте!

— Господин… полковник… — накъсано пелтечеше майорът. — Танкът излетя…

— Как излетя? — попита недоверчиво Руфъс. — Искате да кажете, че се е взривил?

— Не! Съгласно… вашата заповед… — продължаваше да заеква едрият майор — напълнихме с взрив… един танк… и го изкарахме над… бездната. И когато се готвехме… да го пуснем… по инерция, духна вятър… и той излетя…

— Вие шегувате ли се? — кипна полковникът. — Това да не е птица?

— Не!… — съобщи майорът. — Нещо забуча и танкът излетя във въздуха.

— А хората? — попита командуващият.

— Хората… също! — доложи майорът. — Всички се… издигнахме… Едва… успяхме да се… приземим на около един километър от пропастта.

Луи и Хосе стояха замръзнали на мястото си, където ги завари връхлетелият майор, и слушаха смаяно разговора.

— Антигравитационно поле! — чу се гласът на професор Бинком. — Невероятно. Този професор Самберг прави чудеса.

— Ясно! — изръмжа полковникът. — А какво стана с миража?

— Изчезна!… — съобщи майорът.

— Добре-е! — процеди Руфъс. — Тогава ще нападнем пропастта от въздуха. Ало! Ало! Свържете ме с командуващия авиацията! Да! Обажда се полковник Руфъс. Незабавно две ескадрили да бомбардират бездната „Дяволското копито“. Да!…

Луи и Хосе тихо продължиха към външната врата. Тя беше отворена. Излязоха предпазливо.

— Гледай! Гледай! — извика смаяно Луи и дръпна Хосе за ръката.

Над планината се беше появило огромно синкаво огнено кълбо. То бавно се носеше към хижата. Ту плавно се спускаше надолу, ту величествено се издигаше нагоре. Изведнъж кълбото се разпадна на десетина по-малки кълба. Те се разпръснаха и бавно започнаха да обкръжават хижата. От време на време облаци дим се издигаха ту на едно, ту на друго място, като че ли отбелязваха пътя им.

Откъм щаба на полковник Руфъс се зачу шум. Изплашени гласове се смесваха в едно или се разплитаха, разчленяваха и блъскаха в дървените стени на старата хижа. Луи и Хосе се скриха зад купчина дървета, струпани на двора.

От хижата излезе командуващият, придружен от няколко офицери.

— Защо не стрелят по тия кълба? — крещеше полковникът. — Какво чака командуващият артилерията?

— Командуващият артилерията докладва, че снарядите отскачат встрани от тях! Заобикалят ги!… — отговаряше му един от офицерите. — Пита какво да правят?

В този момент в двора връхлетя офицер, придружен от трима войници. Лицата им бяха черни. Униформите им още тлееха. Офицерът застана пред Руфъс.

— Едно от кълбата се приближи до моя танк! — запелтечи той с изплашен гъгнив глас. — Стоманата се сгорещи и започна да се топи. Екипажът едва успя да се спаси.

От хижата излезе друг офицер.

— Господин полковник, току-що се обади командуващият пехотата. Автоматите за секунда се нагряват до червено… Щом кълбото премине отгоре, войниците с писъци изпускат оръжието си. Всичко метално се топи. Пита какво да правят…

Руфъс се изпъна, извади пистолета си и патетично извика:

— Предай им да останат по местата си. Ще се сражаваме до последния човек. След мен!…

В този момент се появи майор Джино.

— Господин полковник, вече… нямаме нито един танк, нито… едно оръдие… — съобщи разтревожено той. — Кълбата се приближават насам! Скоростта на движението им е три метра в секунда! Трябва да се оттеглим.

— Войниците бягат! — обади се друг. — Горещината на въздуха е непоносима. На много места гората се запали…

— Оградата на хижата гори!… — извика някой.

Целият щаб на полковник Руфъс заедно със своя командуващ позорно избяга към шосето. На двора остана само професор Бинком. Вперил поглед в кълбата, той мърмореше:

— Управляеми кълбовидни мълнии! Невероятно…

Луи и Хосе се изправиха. Кълбата бавно се люлееха от вятъра и приближаваха към хижата. И изведнъж страшен трясък разлюля планината. Сякаш десетки бомби избухнаха едновременно… Двамата инстинктивно се проснаха на земята. Облаци дим забулиха всичко. Земята се разтресе и огромни камъни със свистене преминаха покрай хижата и полетяха надолу. Покривът на хижата се напука и шумно се срути в единия си край.

И настъпи тишина. Глуха, странна тишина. Когато димът се разсея, кълбата бяха изчезнали. Във въздуха висяха само няколко бели облачета, които невинно се люлееха, като че ли нищо не се беше случило…

Двадесет и втора глава

Очите на професор Самберг

Ивац започна внимателно да разглежда командната маса на биоелектроцентралата. В средата се виждаха три червени бутона с надписи: първи контейнер, втори контейнер, трети контейнер. Над всеки от тях имаше амперметър и волтметър. В горния край на масата бяха наредени лампички. Изведнъж едната от тях започна да примигва тревожно и стаята се изпълни със звън. Българинът взе да се оглежда безпомощно.

В стаята връхлетя инженер Валд и натисна бутона за третия контейнер.

— Получило се е пренапрежение! — обясни той. — Когато броят на микроорганизмите се увеличи много, тази лампичка започва да свети и звъни авариен звънец. С натискането на този бутон част от микроорганизмите изпадат от контейнера и загиват. Остават само толкова, колкото са необходими.

Наистина лампичката изгасна и звънът спря.

— Вие защо не легнахте да почивате? — попита Ивац.

— Колегата го няма… — смутено съобщи инженер Валд.

— Как така го няма?!

— Предполагам, че доктор Харм го е предупредил по телефона за вашето нападение и той е избягал…

— Откъде? Вратата се пази от работниците.

— Централата има авариен изход към пещерата — отговори инженерът. — Сигурно се е измъкнал, преди да включите силовото поле.

— Какъв авариен изход! — скочи от мястото си българинът. — Защо не ми казахте веднага за него?

— Не сте ме питали… — тихо отговори Валд. — После за вас е невъзможно да го използувате. Той е направен така, че пропуска само мен и моя колега. Специални фотоклетки разпознават всеки непознат и автоматично затварят пътя.

Ивац втренчи очи във Валд. Той се мъчеше да разбере истината ли говори инженерът, или се опитва да скрие тайната на спасителния изход. Това беше много важно…

— Вие не се безпокойте! — обади се неочаквано Валд. — Аз ще дежуря по две смени!…

— Благодаря ви! — кимна с глава Ивац, продължавайки да го гледа недоверчиво. — И за да не скучаем, разкажете ми за какво служат различните бутони и измервателни уреди по масата.

— С удоволствие! — разтопи се от любезност инженерът и търпеливо започна да му обяснява устройството на биоелектроцентралата.

Българинът внимателно го слушаше.

— А може ли да намалим напрежението така, че и микроорганизмите да си останат живи и доктор Харм да не може да работи? — попита изпитателно той.

— Може! — отговори спокойно Валд. — Но това е безполезно. Доктор Харм ще включи аварийната централа, която се намира в неговата лаборатория.

— Нищо! — махна с ръка Ивац. — Намалете напрежението!

Инженерът се наведе над командната маса и взе да натиска бутони и да върти ключовете. Напрежението по скалите на волтметрите започна стремително да пада.

— Готово! — съобщи по едно време Валд.

— А сега го увеличете до максимум! — заповяда българинът.

— Но това ще предизвика токови удари — предупреди инженерът. — Ще изгорят уреди и предпазители…

— Слушайте какво ви казвам! — извика нетърпеливо Ивац. — Искам да попреча на доктор Харм да работи.

— Щом заповядвате… — примирено сви рамене Валд и продължи да движи пръстите си като пианист по бутоните на командната маса.

Напрежението започна бързо да расте.

И изведнъж страшен гръм разтърси планината. Кълбата на полилеите се счупиха със звън и всички лампички тревожно замигаха. Валд уплашено се залови да намалява напрежението.

— Какво стана? — разтревожи се Ивац.

— Не зная — отговори пребледнял инженерът. — Или земетресение, или в пещерата избухна бомба.

Настъпи тишина.

— Ти остани тук! — извика нервно Ивац и хукна навън. В първия момент той реши, че хората на доктор Харм атакуват с бомби вратата на централата. Но там беше спокойно, работниците, които я охраняваха, също бяха чули страшния гръм, стените на коридора се бяха разлюлели, но вратата стоеше невредима.

— Какво беше това? — посрещнаха го разтревожени те. — Като че ли някой взриви планината.

— Все още не знаем! — промълви българинът. — Щом стане ясно, веднага ще ви съобщя. Вие пазете вратата! — И тичешком се отправи към командната зала на централата.

Инженер Валд стоеше на мястото си.

Ивац вдигна слушалката на телефона и започна да натиска вилката. Никой не отговаряше. Какво се беше случило? Може би войната на професор Самберг срещу света е започнала. Но до изтичането на ултиматума имаше още доста време. А може би това беше хрумване на доктор Харм, за да ги накара да напуснат безопасното си убежище. Трябваше да чакат. Остави слушалката и се замисли.

Най-неочаквано телефонът иззвъня.

— На телефона е доктор Янсен! — чу българинът глас, който странно трепереше. — Искам да говоря с Ивац Павлинов.

— Да! Аз съм! — извика зарадвано Ивац.

— Трябва веднага да напуснете централата! — уплашено съобщи Янсен.

— И вие ли сте с тях? — въздъхна българинът. — Не предполагах, че точно вас ще изберат, за да преговаряте с нас. Разбирам доктор Харм, но вие…

— Доктор Харм… загина — глухо изпъшка Янсен.

— Как!… Кога? — изненадано изстреля въпросите си Ивац.

— При експлозията! Не чухте ли трясъка?

— Чухме го, но не разбрахме какво стана? — продължи да го разпитва Ивац. — Вие не знаете ли?…

— Това не е важно! — прекъсна го Янсен с успокоен глас. — Трябва веднага да напуснете централата! Заплашва ви голяма, опасност!

— Изключено е! — отказа твърдо българинът. — Тук сме защитени със силово поле. То ни прави неуязвими.

— Не ме разбирате — продължи загрижено доктор Янсен. — При експлозията се получи трус, който разлюля цялата планина. Пластовете са се разместили и са запушили пътя, по който изтичаха подпочвените води. Водата бързо запълва галериите на института. След два-три часа ще залее всичко. Ако дотогава не напуснете централата, нищо няма да ви спаси.

Ивац веднага осъзна опасността, но се колебаеше какво да предприеме. Не се ли криеше някаква уловка в това? Не беше ли предизвикан трусът нарочно, за да ги накарат да напуснат централата?…

— Професор Самберг е дълбоко разстроен от смъртта на Харм! — продължи развълнувано Янсен. — Решил е да ликвидира института. Страхувам се за него.

— Добре! — прекъсна го българинът. — Ще съобщя на моите приятели за опасността.

— Ще ви чакам отвън — напомни Янсен. — Професорът иска да говори с вас.

Ивац повика Ханс и му разказа за предупреждението.

— Уведоми хората — помоли го той. — След десет минути трябва да решим ще напуснем ли добре защитената централа, поемайки риска на борба с хората на професор Самберг, или ще останем тук и търпеливо ще чакаме края си. Аз лично съм за първото. Върви!

Ханс кимна с глава и излезе. Скоро се върна.

— Всички са съгласни да напуснем централата. Дори инженер Валд!

— Извикай го! — зарадва се Ивац.

Но в този момент инженерът влезе. Той се приближи до командната маса на централата и каза:

— Ще я настроя на автоматично управление и тя ще работи и без нас!

— Едва ли! — усъмни се българинът. — Когато тук нахлуе водата…

— Тук вода няма да влезе! — заяви лаконично Валд. — Централата е по-високо от изхода на бездната! И ако не съществува проблемът с въздуха, аз бих останал.

— Изходът ли? — учудено попита Ивац. — Къде се намира той?

— Не зная! — разпери ръце Валд — Но зная, че такъв съществува. Доктор Харм винаги ме довеждаше с кола, която от шосето направо влизаше под земята.

Той чевръсто започна да работи с бутоните и ключовете. Накрая изключи прекъсвача за силовото поле. Когато свърши, застана неподвижно и тъжно впи очи в командната маса.

— Да вървим! — подкани го Ивац. — Нямаме много време…

Отключиха вратата с шифъра, който Валд знаеше, и по познатия път излязоха на площада пред бившите жилища на работниците. Нивото на водата бавно се повдигаше и всичко вече беше залято. Янсен ги чакаше пред бариерата. Видът му беше неузнаваем: костюмът измачкан, очилата пукнати, косите разчорлени, лицето печално. Само жълтата кърпичка в горния джоб на сакото беше същата. Но тя стоеше чужда, нелепа, като вещ, кой знае как попаднала там.

— Сега накъде? — попита българинът, като предпазливо се озърташе на всички страни, няма ли да се появят отнякъде хората от охраната. Той тайно стискаше в джоба си откъснатото листче от албума.

— Най-напред ще отведем хората до изхода на пропастта! — обясни докторът. — И после ще се върнем при професора.

— Добре! — съгласи се Ивац. — Да вървим! — И махна с ръка към другарите си. Ханс и инженер Валд се приближиха.

— Скоро ще бъдете на свобода! — съобщи им българинът. — Веднага идете в полицията и разкажете за случилото се на дъното на пропастта. Това ще успокои хората.

— Нима ти оставаш тук? — погледна го недоумяващо Ханс. — Та това е много опасно!

— Не мисля! — опита се да ги ободри българинът. — Сами виждате, водата се покачва. Сега всеки е зает да спасява себе си. А в тази пропаст са скрити безценни идеи и формули. Ще се опитам да запазя нещо.

— Да вървим! — подкани доктор Янсен. — Трябва да бързаме.

Ивац даде знак и всички тръгнаха. Вървяха около половин час. Накрая достигнаха до стоманена врата, охранявана от двама великани със сини коси и безстрастни лица.

Доктор Янсен им показа пропуск и след това набра необходимия шифър на шайбата върху вратата. Тя се отвори.

Ивац се сбогува с всеки поотделно.

— Щом излезете на свобода, веднага се отдалечете оттук! — посъветва ги той. — Още не знаем каква е причината за експлозията. Възможно е отново да се повтори. Съобщете никой да не се приближава наоколо, докато не изтекат четири часа. След това водата ще залее всичко и опасността ще премине.

Последен напусна пропастта инженер Валд. Преди това той се приближи до Ивац и тихо помоли:

— Имам една молба към вас!

— Кажете? — наведе се към него българинът.

— Опитайте се да узнаете как са създадени микроорганизмите от биоелектроцентралата.

Ивац кимна с глава.

Янсен затвори вратата.

— Да вървим! — измърмори омърлушено той. — Професорът ни чака.

— Самберг едва ли изгаря от желание да ме види — подхвърли българинът. — Нали ме е осъдил на смърт?

— Кой ви каза това?

— Доктор Харм!

— Професорът наистина ви беше сърдит, но никога не е издавал такава присъда! — намръщи се Янсен. — Излъгали са ви!

Нивото на водата все повече и повече се покачваше. Галериите се изпълниха с облаци водна пара, която възникваше от съприкосновението на горещите води с каменните стени на коридорите, и придвижването ставаше много трудно.

Пред сградата на професора все така мълчаливо, с ръце на кръста стояха великаните от охраната.

— Слушайте, докторе — спря го Ивац. — Кажете, откъде сте намерили толкова великани със сини коси!

— Просто всички те са със сини перуки! — усмихна се накриво Янсен. — Хрумване на доктор Харм!

Влязоха в кабинета на професора. Той беше захлупил глава на катедрата и раменете му нервно потрепваха. Познатият охлюв емблема се открояваше върху стената над него като жив.

— Професор Самберг, доведох българския биолог — съобщи учтиво Янсен.

Професорът скочи, като че ли му съобщаваха нещо много страшно. Лицето му беше потъмняло, брадичката разчорлена, мустачките увиснали… Но в очите му все още горяха яростните пламъчета на оная настръхналост, която Ивац познаваше от предишните им срещи.

— Всичките ми нещастия започнаха след вашето идване тук! — каза с печален, тържествен глас Самберг. — Затова поисках, преди водата да погълне моя институт, да ви видя.

Ивац мълчеше, изненадан от думите на професора.

— Най-добрият ми помощник, гениалният физик, доктор Харм, загина! — тъжно съобщи той, гледайки тавана на стаята. — И за всичко съм виновен аз.

— Вие? — учудено попита доктор Янсен. — Не разбирам защо?

— Не можах да сглобя навреме Вратата на времето! — отговори Самберг. — И го оставих сам срещу армията на хората…

— Това не е истина! — пристъпи напред българинът. — Доктор Харм загина, защото се вдигна срещу вас!

— Вие чувате ли се какво говорите! — извика изненадан професорът. — Янсен, чувате ли го? Ха-ха… Доктор Харм срещу мен! Това е клевета. Не позволявам! — Той почервеня, затресе се и само устата му се отваряха и затваряха беззвучно, като че ли не му достигаше въздух.

— Както искате — примирително вдигна рамене Ивац. — Но доктор Харм ми предложи да участвувам в заговора срещу вас.

— Това е невъзможно! — вдигна ръце над главата си Самберг.

— Той беше решил да завоюва цялата Земя. Да стане неин единствен владетел! Президент с неограничени пълномощия, както се изрази сам. За да ви изолира, той ми каза, че нарочно е скрил някакъв детайл от Вратата на времето, за да ви попречи да я сглобите.

— Кой друг може да потвърди това? — мрачно попита професорът. Погледът му беше станал зъл, недоверчив. Брадичката му нервно потрепваше.

— Предполагам, че отец Манчерони и инспектор Карлос. Двамата активно му помагаха.

— Повикайте ги! — заповяда Самберг.

Доктор Янсен излезе и след малко се върна с инспектора и отеца.

— Вярно ли е?!… — мрачно попита професорът.

— Всички сме грешни, защото грешни се раждаме на Земята… — благо каза отец Манчерони и погледна така невинно, че Самберг веднага разбра всичко. — Доктор Харм насила ни принуди да се вдигнем срещу вас. И провидението го наказа за това…

— Той ни увери, че по този начин ви щадим от силни преживявания — обади се и пребледнелият инспектор Карлос. — Затова доктор Харм ми заповяда да взема един детайл от Вратата на времето и да му го дам.

— Ние дълбоко се разкайваме… — продължи отецът и лицемерно целуна плочката, която висеше на гърдите му.

— Стига-а! — изкрещя Самберг и отново захлупи глава върху катедрата.

Настъпи тишина.

Инспектор Карлос и отец Манчерони се смалиха, прегърбиха и страхливо отстъпиха назад…

— Елате тук! — кротко промълви професорът, като вдигна глава.

Той извади от катедрата един албум и трескаво започна да разгръща страниците му.

Отецът не издържа, залитна и се подпря на рамото на стоящия до него инспектор. Карлос гнусливо се дръпна, спъна се и двамата паднаха и запълзяха по пода, мъчейки се да станат.

— Станете! — изрева Самберг, пред очите на който се разиграваше тази недостойна сцена. — И не треперете!… След няколко часа Институтът за спасяване на човечеството… и света ще престане да съществува… — На очите му се показаха сълзи. — Изглежда, че така е трябвало да стане… Тук вие научихте много неща. Те не са ви нужни! Трябва да ги забравите!… Затова, преди да си тръгнете, погледнете последните страници на този албум.

Карлос и Манчерони се изправиха и сдървено, тромаво, като навити кукли автомати, се приближиха и погледнаха страниците, които им предлагаше професорът.

— Придружи ги до изхода! — обърна се Самберг към Янсен. — И освободи охраната. Ето ти албума. Всеки да погледне последните му страници! После ги пусни на свобода. Но бързай. Нямаме много време.

Доктор Янсен хвана отеца и инспектора подръка, тъй като те още не бяха дошли на себе си, и дърпайки ги, напуснаха стаята.

— Доктор Харм! — тъжно каза професорът, като останаха сами. — Обичах го като син. Защо е трябвало да прави така? — И той замислено започна да се разхожда из стаята.

— Знанията правят човека силен! — заяви Ивац. — Но когато човекът се опие от тази сила, той не се спира пред нищо. Особено щом науката не е свързана с живота. А е средство за задоволяване на лични амбиции, за постигане на лични цели. Но как всъщност загина доктор Харм?

— Той беше изобретил управляеми кълбовидни мълнии — обясни Самберг. — Именно с тях започна борбата срещу войските на хората. Но изведнъж напрежението на тока спаднало. А мълниите се захранват с насочен сноп енергия. Тогава Харм включил резервната електроцентрала, увлякъл се и повишил напрежението й до опасни граници. Получил се токов удар и всички мълнии се взривили. При експлозията загинал и самият той.

Професорът горчиво въздъхна и сложи ръце на главата си.

— Доктор Харм беше решил да воюва сам срещу цялото човечество! — каза българинът.

— Съжалявам само за едно… — продължи професорът. — Човечеството ще загине. Мислех, че ще успея да го спася, но… Струпаха се цяла поредица от трагични случайности.

— Това не е вярно, професоре! — възрази спокойно Ивац, който съчувствуваше на скръбта на Самберг, но не можеше да се съгласи с него. — Човечеството няма да загине. Човешкият род е жизнен и млад. И техническият прогрес не е трагична грешка на еволюцията, както вие твърдите. Той е стъпка напред по пътя на човека към духовното му и физическо съвършенство. Друг е въпросът, че по този път трябва да се върви разумно и обмислено. С грижа за бъдещите поколения, които ще живеят на Земята.

— Красиви думи! — прекъсна го професорът. — Но аз не вярвам в тях… Думите не помагат, трябват действия…

— Трябват, но не безумни! — съгласи се българинът. — Погледнете, професоре, какви прекрасни неща и какви неподозирани тайни и знания се крият във вашите албуми. Ако попаднат в ръцете на хората, те могат да направят чудеса с тях…

— Или да предизвикат непоправими беди!…

— Но вие познавате живота само в този свят, в който сте живели. Но на тази земя има и друг свят, където всичко е различно… — Ивац дълго говори, а Самберг слушаше мълчаливо.

— Аз съм твърде стар, за да започвам живота си отначало — скептично процеди той. — Отказах се от всичко, за да създадем този институт. Сега той ще изчезне завинаги в подземните води на тази планина… За мен животът губи смисъла си.

В този момент се върна доктор Янсен.

— Водата вече е достигнала половин метър дълбочина! — съобщи той. — Всички са на повърхността с изключение на нас тримата. Пуснах и животните от моята лаборатория…

— Чудесно! — кротко каза професорът, като че ли това беше най-важното сега. — Много добре!

— Да тръгваме и ние! — предложи Ивац. — Професоре, вие сте нужен на хората. Предложете им вашия ум, вашите знания… Човекът може да мрази, но може да бъде и великодушен!

— И като си помисля, че ако не беше вашето съобщение, нищо нямаше да се случи! — възкликна трагично Самберг и започна да блъска безжалостно с ръце по катедрата.

— Доктор Харм сам е изнесъл шишето с писмото така, че да го намерят хората! — съобщи българинът.

— И защо? — попита професорът.

— Защото бездействието на дъното на тази пропаст му е омръзнало. Защото за него науката беше средство за задоволяване на лични амбиции, път към неограничена власт…

Професор Самберг посърна още повече.

— Не! Не мога да повярвам… — тъжно говореше той. — Доктор Харм! Гениален физик!… Най-добрият ми помощник да тръгне срещу мен. О-о-о, аз едва сега разбирам… Той не е загинал. Той се е самоубил, защото не е могъл да преживее предателството си срещу нашата идея… Но той заплати с достатъчно висока цена за неразумната си постъпка! — глухо каза професорът и вдигна глава.

— Разполагаме с много малко време… — осмели се да го прекъсне доктор Янсен.

— Трябва да спасим албумите! — напомни Ивац. Самберг ги погледна втренчено и дръпна брадичката си. После стана, разходи се напред-назад из стаята и най-неочаквано каза:

— Моето истинско име е доктор Грони. Хирург. Завърших медицина и започнах работа в едно градче в подножието на тази планина. В него освен мен имаше още трима лекари и отначало нито един болен не стъпваше в кабинета ми.

Янсен се опита да каже нещо, но професорът му направи знак с ръка да мълчи и продължи:

— По цели дни четях книги. И от тях започна всичко. Веднъж прелиствах стар, изпокъсан том с приказки от „Хиляда и една нощ“. Разтворих го някъде по средата и зачетох:

„А принцът, щом яхнал коня си, завил винта за излитане под погледите на всички заобикалящи го, които дебнели какво ще стори. Конят започнал да се олюлява насам и натам и да се разтърсва, и да прави странни движения, каквито никой кон не правел; щом тялото му се изпълнило с въздух обаче, той се откъснал от Земята и се издигнал във въздуха.“ — Гласът на професора укрепна, лицето му светна и той усмихнато погледна към доктор Янсен и Ивац: — Обърнете внимание: „… щом тялото му се напълнило с въздух обаче, той се откъснал от Земята и се издигнал във въздуха“. Този пасаж ми направи силно впечатление. Обърнах страниците и видях, че чета „Приказката за коня от абаносовото дърво“. Замислих се. За какво ставаше дума. За балон, направен във вид на кон, или за друг непознат летателен апарат. Знаех, че приказките от „Хиляда и една нощ“ са създадени по време, когато на човечеството не са били познати самолетът, нито балонът, нито каквото и да било друго летателно средство. И тогава ми хрумна странна идея. Започнах да се ровя в древни свещени текстове, митове, легенди, епоси и внимателно да изучавам тези прастари литературни паметници на човечеството. Това е познато, нали?

— Да! — потвърди Ивац, който не можеше да разбере защо професорът така неочаквано подхвана този разговор. — По „Илиада“ Шлиман откри Троя.

— Точно така! — прекъсна го гордо Самберг — Но Шлиман се задоволи със златните накити на хубавата Елена. Знаете ли, това е много странно. Векове наред учени, авантюристи, пирати или просто безумци са се ровили в древни архиви, папируси, пергаменти, каменни надписи с тайната надежда, че ще открият следите на приказни съкровища. И кой знае как се е родило нелепото схващане, че някога на Земята са живели първобитни цивилизации, които са се занимавали с това, да зариват в земята злато и скъпоценни камъни. А аз търсех нещо съвсем друго. Търсех доказателства за съществуването на машини. Търсех сведения за непознати апаратури и явления, достойни за научно изследване.

Ивац и доктор Янсен го слушаха с удивление. От лицето на професора струеше някакво примирение, което го променяше и го правеше друг: непознат и все тъй чужд.

— Да вземем например безсмъртното произведение на Омир „Одисея“ — каза Самберг и извади от катедрата голяма книга с черна кожена подвързия. — Вече говорихме за това, че Шлиман по „Илиада“ откри Троя. Но ние няма да откриваме Троя, а нещо съвсем друго. — Той трескаво започна да прелиства страниците.

— Ще ви прочета откъс из Осма песен на „Одисея“, озаглавена „Гостуването на Одисей у феаките“. Алкиной, цар на феаките, казва:

… Нашите кораби бързи. Те нямат на борда кормчии,

нито кормила, каквито на всеки кораб са нужни,

те отгадават сами мисълта и целта на мъжете.

Още познават добре градовете и тучните ниви

на земнородните, порят чевръсто те морската бездна

и през мъгла, и през мрак и съвсем не изпитват боязън,

че от вълни ще пострадат или ще погинат от бури.

Професорът затвори книгата и хитро се усмихна:

— Какви са тези кораби, които се движат, направлявани само от мисълта и целта на мъжете, които пътуват с тях, и които не се боят от мъгла и мрак — попита той. — На какъв принцип работят те? Та нали радиоуправляемите кораби са познати едва от началото на XX век. А машина, която да се управлява от мислите на този, който работи с нея, все още не е направена. Да не говорим, че за да се движат корабите през мъгла и мрак, са необходими и специални радарни устройства… Откъде бяха стигнали тези чудеса до Омир. За машини ли ставаше дума, или за нещо друго. Ще кажете, че по това може да се спори. Може, разбира се, но аз успях да възстановя тези кораби. Оказа се, че те са построени на принцип, който и досега не е известен на човечеството. На мен ми беше все едно дали древните машини са направени на Земята, или са били пренесени отнякъде. Адресът на техния създател не ме интересуваше. Трябваха ми само идеите. Понякога е по-трудно да намериш посоката към едно откритие, отколкото да направиш самото откритие. Продадох всичко, което имах, и със събраните пари купих къща. На два етажа. На първия етаж приемах своите пациенти, а на втория обзаведох лаборатория. Успях да възстановя много от машините, описани в древните литературни паметници. Работех сам. Без помощници. Пазех в тайна моите занимания, защото исках в един прекрасен ден да подаря на човечеството десетки машини, за съществуването на които то дори не е подозирало.

Херодот съобщава за машини, направени от парчета дърво, с които са били построени египетските пирамиди. Успях да ги възстановя. По древни чертежи изработих уред, който, използувайки магнитното поле на Земята, може да преодолява гравитацията. Разкрих принципа на „Летящият гълъб“ на Архит Терентски, създаден 5 века преди новата ера. Успях да се добера до строителните тайни на създателите на храмовете на инките. Да не говорим за писанията на Псевдо Антипатър, където намерих описания на уникални металургични пещи, които и досега са непознати и които аз също успях да направя.

Но, уви! По някакъв начин мълвата за моите занимания плъзна из града. Пациентите ми намаляха. Започнаха да ме посещават тъмни, съмнителни личности и солидни господа, които ми предлагаха да откупят моите тайни. Отклонявах техните предложения, държах се грубо, превърнах дома си в непристъпна крепост, но всичко беше напразно. Един ден бях посетен от известен адвокат, който ми съобщи, че е представител на деловите кръгове и че в интерес на националната промишленост трябва да им продам патентите на създадените от мен машини. Разбира се, никой и не подозираше какво представляват те. Отказах. Той се усмихна мрачно, процеди през зъби: „Ще съжалявате за това!“ — и си отиде. Не обърнах внимание на заплахата, но след няколко дни домът ми пламна и изгоря до основи. От лабораторията не остана нищо. От личните вещи също. Опитах се да докажа, че пожарът е предизвикан умишлено, но полицията не ми обърна никакво внимание. Останах без всякакви средства. Буквално на улицата. За възстановяване на лабораторията и дума не можеше да става. Останала ми беше само любовта към древните литературни паметници. И аз прекарвах цялото си време в библиотеките и по щандовете на букинистите. Веднъж щастието ми се усмихна. Намерих древен папирус, от който узнах за албумите.

Самберг натисна някакво копче на катедрата си и в стената зад него се откри ниша, в която се виждаше стъклено ковчеже.

— Ето го причинителя на моето нещастие и на моето голямо щастие — нежно промълви професорът, приближи се до нишата, с треперещи ръце разтвори ковчежето и извади завит на руло ръкопис. Той го постави на бюрото пред себе си и продължи:

— В една галерия на пропастта Дяволското копито намерих албумите. От тях разбрах, че бъдещето на Земята е застрашено. Бях ограбен, огорчен от хората, но обичах човечеството. И реших да се посветя на идеята за неговото спасяване. Лиших се от всички земни удоволствия, които предлага животът на един млад човек, напуснах хората и създадох Института за спасяване на човечеството и света. Бях на 30 години — сега съм на 50.

Ивац и доктор Янсен го слушаха мълчаливо.

— Бавно, много бавно се попълваше екипът от моите сътрудници. Е, това не винаги ставаше доброволно, но великата идея го изискваше… На едни предлагах пари, на други работа, на трети — бъдеща слава и власт. И през цялото време една мечта ме опиваше, люлееше и носеше далече… далече… в бъдещето.

През прозорците на стаята бавно започна да се прецежда бяла пара.

— … Имаше един албум, който аз никога не докосвах — продължи Самберг. — Него трябваше да отворя, когато изтрием от лицето на Земята техническата цивилизация и включим Вратата на времето…

Той се наведе, отвори едно чекмедже на бюрото си и извади оттам албум с черни корици.

— Ето го! — тържествуващ съобщи професорът. — Сега всичко се свърши. Институтът за спасяване на човечеството и света престана да съществува. Смисълът на моя живот изчезна. Но мечтата ми е тук!

И той потупа албума с ръка.

— И сега, преди да свърши всичко, аз ще отворя албума и ще погледна в бъдещето. В далечното бъдеще на планетата Земя, където царува всевластната и чудесна Природа, великата майка на Живота. Пожелах да останете, за да разберете, че професор Самберг е знаел какво прави. Елате тук!

Янсен и Ивац се приближиха и професорът отвори албума.

И изведнъж лицето му се сгърчи от болезнена гримаса.

Българинът за миг погледна косо отстрани и се дръпна изплашен. В албума се четеше насмешка и зла ирония, надменност и студенина, които се стоварваха като юмрук върху съзнанието на Самберг.

Професорът подскочи, изкрещя диво и хукна навън. Ивац се опита да го спре, но не успя. С доктор Янсен се спуснаха след него. Викайки с нечовешки глас, пълен с болка и гняв, Самберг побягна по пълните с вода галерии на института.

— Бързо след него! — викаше Янсен. — Този коридор води към езерото на минералния извор. — Професор Самберг! — крещеше той. — Спрете! Професор Самберг…

Но професорът бягаше, без да обръща внимание на виковете му.

Изведнъж изчезна.

— Езерото! — извика Янсен. — Бързо!

Водата стигаше вече до главите им. Напразно се мъчеха да намерят професора. От него нямаше и следа…

— Невъзможно е да го спасим! — каза накрая българинът. — Водата го е погълнала завинаги. Да се връщаме.

От отчаяние доктор Янсен опипваше дори страничните стени на галерията, като че ли професор Самберг можеше да се скрие там.

Ивац го хвана подръка и бавно тръгнаха назад.

— Да спасим албумите! — каза той, когато се върнаха в кабинета на изчезналия професор. Водата все повече се издигаше и бялата пара се кълбеше като дим от жертвена клада.

— Албумите са в чекмеджетата на бюрото му! — безволево каза Янсен. — Ключовете са върху бюрото.

Българинът внимателно ги издърпа, мъчейки се да не гледа в зловещия албум на „бъдещето“. Отключи чекмеджетата на бюрото. Албумите наистина бяха там. Докосна един. Но пръстите му потънаха в него. Албумът се разпадна и от него остана само купчина сива пепел. Пипна друг — същото. Той нервно разтваряше чекмедже след чекмедже, но всички албуми се разпадаха моментално. Накрая Ивац предпазливо пипна албума върху бюрото. Той се разпиля из цялата стая. Всичко беше ясно.

— Да вървим! — обърна се Ивац към доктор Янсен. — Тук няма повече какво да правим.

Излязоха.

Водата вече се беше издигнала толкова, че трябваше да плуват. С мъка достигнаха изхода. Янсен с много труд намери шайбата на вратата, завъртя я и с общи усилия едва успяха да я помръднат. Добре, че се отваряше навън. Минаха през нея и се измъкнаха на повърхността. Вратата се заключи след тях.

Доктор Янсен се отпусна на земята, захлупи глава и заплака…

Българинът се изправи до него и се загледа в черната врата, зад която се плискаха тъмните води на минералния извор, погълнали доктор Харм, професор Самберг и целия Институт за спасяване на човечеството и света…

Колко тайни и знания лежаха завинаги на дъното на наводнената бездна Дяволското копито.

Ивац си мислеше за създателите на албумите. Кои бяха те? Пришълци от други светове, нарочно подхвърлили тези албуми на Земята, за да насочат нейното развитие по погрешен път, или човек със зъл гениален ум, решил да си направи жестока шега с хората. Ивац си спомни иронията, зърната за момент в албума на бъдещето, и усети, че по жилите му пълзи студ. Безполезно беше преминал животът на такива надарени умове като професор Самберг и доктор Харм…

И колко хитро беше замислено всичко. Последният албум — албумът на бъдещето — лишава от съзнание човека, осъществил идеите, вложени в другите албуми, и задействува тайнствен импулс, под влияние на който останалите албуми се разпадат.

Но човечеството беше победило.

Ивац се усмихна, мислейки, че нищо не е в състояние да спре движението на човека напред, към безкрайните пространства на знанията, към необятните възможности на разума…

Той се приближи до Янсен, вдигна го и подкрепяйки го, каза:

— Да вървим! Хората ни чакат…

Двадесет и трета глава

Краят на Дяволското копито

Луи и Хосе изплашено вдигнаха очи. Обстановката около хижата беше неузнаваема. Вековни дървета, изтръгнати от корен, се бяха проснали на всички страни. Различни по размери камъни, довлечени от ударната вълна, се търкаляха наоколо. Грамаден скален къс се беше стоварил с всичка сила върху танка, който стоеше пред хижата и се белееше на купола му като странна шапка. Миришеше на озон, разтопена борова смола и стипчив пушек от тлеещи дървета.

— Бързо към пропастта! — извика задъхано Луи. — Може от експлозията да се е открила пукнатина към бездната. — И той хукна по склона.

Испанецът го последва. Прескачаха падналите дървета, заобикаляха скали и храсти и буквално летяха нагоре. Достигнаха площадката, където преди бяха устроили лагера си. В земята още личаха дупките от колчетата за палатките. Но когато стигнаха до пропастта и двамата застанаха в недоумение. Бездната я нямаше! Мястото, където трябваше да се намира, беше равно. Върху него се зеленееше трева, растяха храсти, дървета, цъфтяха цветя, стърчаха обрасли с мъх камъни…

— Не може да бъде! — прехапа нервно устни Хосе. — Ето дървото, на което бяхме закрепили скрипеца. Белезите по него си стоят…

— Много странно! — въртеше се на всички страни Луи. — Нима е възможно да изчезне цяла пропаст.

— Сигурен съм, че мястото е това! Почти толкова съм сигурен, колкото, че половината от хиляда са петстотин — ръкомахаше испанецът и дърпаше храстите, растящи на мястото на Дяволското копито. Но те не се помръдваха. Като че ли някой просто беше преместил част от земната повърхност и беше запълнил с нея пропастта. Не беше възможно да са сбъркали! Около бездната всичко си стоеше непокътнато. Липсваше само тя.

Двамата започнаха внимателно да оглеждат местността, движейки се в кръг, като непрекъснато увеличаваха радиуса на претърсванията. Надзъртаха около всеки камък, оглеждаха всеки храст, спускаха се във всеки ров. Отдалечиха се доста от мястото, където се намираше отворът на бездната. На около сто метра под тях вече просветваше синкавата лента на шосето. Изведнъж Хосе спря, впери поглед в рядката борова горичка, която се простираше пред тях, и замръзна на мястото си.

Луи също се обърна нататък. През горичката вървеше човек. Той залиташе, подпираше се на дърветата, отдъхваше си за момент и пак тръгваше.

Двамата се отправиха към него.

— Ивац! — извика Луи, когато наближиха и вече нямаше никакво съмнение, че това е техният приятел. — Ива-а-ц!

Българинът трепна, вдигна глава и като ги видя, също се втурна към тях.

— Знаех си аз, че ще те срещнем някъде тук! — повтаряше щастливо испанецът и го стискаше в прегръдките си. — Сигурен бях, почти толкова, колкото, че половината от хиляда…

— са петстотин! — прекъсна го весело Луи — Хайде сега, позволи ми и аз да го прегърна.

Хосе пусна българина, Луи го сграбчи на свой ред и здраво го разтърси за раменете.

— Жив! Здрав! Невредим!… — отсечено говореше той. — Не мога да повярвам.

— Трябва да дойдете с мен! — каза Ивац, когато се поуспокоиха от срещата.

— Къде? — попитаха в един глас Луи и Хосе.

— При изхода на пропастта! — … И българинът набързо им разказа какво се беше случило през последните няколко часа. — С мен тръгна и доктор Янсен… — завърши той. — Но беше много изморен… Не можеше да върви! Оставих го близо до изхода. Трябва да го намерим.

— А къде е този изход? — попита испанецът.

— Ще ви го покажа! — промълви Ивац. — Намира се под една скала. Преграден е с желязна врата.

Прекосиха боровата гора, спуснаха се по един сипей и пред тях се ширна закътана долина, обрасла с вековни смърчове.

— Там долу! — посочи Ивац и пръв се спусна по тясна, едва забележима пътека.

Луи и Хосе го последваха. Изведнъж българинът неочаквано спря.

— Не може да бъде! — сбърчи чело той. — Доктор Янсен остана под този смърч. Много добре си спомням… Обеща да ме чака, а го няма!

— Да огледаме наоколо! — предложи испанецът.

Тримата се пръснаха, внимателно оглеждайки гората. Но от Янсен нямаше и следа.

— Може да се е върнал при пропастта! — предположи Луи.

— Но той нямаше сили да върви! — разпери ръце Ивац. — Не мога да повярвам. Преди петнадесет минути се разделихме.

Продължиха да се спускат към дъното на долината. Ивац, който стигна пръв, се втурна към една издадена огромна скала, обрасла с мъхове и лишеи, и се спря като закован.

— Това е невероятно!… — закрещя той изумен. — Вратата беше тук! Ето тук…

Луи и Хосе се приближиха. Там, където сочеше българинът, нямаше нищо. Нито отвор, нито пукнатина, нито каквото и да е друго доказателство за съществуването на изход от пропастта. А той дори споменаваше за врата. В подножието на скалата растеше гъста зелена трева.

— Може би не си спомняш добре мястото!… — промълви испанецът. — Все пак бил си развълнуван, когато си излязъл…

— Не! — поклати глава Ивац. — Спомням си всичко много добре. Тук, под тази скала, доктор Янсен разказа как е попаднал при Самберг. Професорът го измъкнал от приют за подхвърлени деца, издържал го в колеж, после в университета и накрая го довел в своя институт. Ето, вижте тези драскотини. Докато говореше, докторът несъзнателно чукаше в един камък по скалата. Много добре си спомням. Но изхода го няма. Нищо не мога да разбера…

— А ако той се е върнал отново в пропастта! — предположи Луи.

— Това е невъзможно! — възкликна българинът. — Галериите са наводнени. Самберг загина…

— Кой знае! — намръщи се Луи. — Този професор е способен на всичко… — И той разказа на Ивац как е изчезнал и отворът на Дяволското копито, през който той и Пиер-Ален се бяха спуснали в бездната.

Тримата уморено се отпуснаха на тревата.

„Нима са ме измамили! — мислеше напрегнато българинът. — Ами ако «наводнението» и «смъртта на доктор Харм» са били замислени само и само за да се отърват от мен. И да запазят тайната на своя Институт за спасяване на човечеството и света… Не! Това беше невероятно. Но къде беше доктор Янсен? И всичко останало!… Ами ако все пак?!…“.

Ивац се изправи.

— Трябва да предупредим хората! — промълви разтревожен той. — Иначе Самберг един ден отново ще се изправи срещу човечеството и тогава може би ще бъде късно за отпор!…

— Никой няма да ни повярва! — прехапа устни Луи. — Как ще го докажем? Пропастта вече я няма. Дори на мен самия ми се струва, че сме сънували един лош сън…

— Но нали аз преживях всичко това! Бях в този „институт“… — изкрещя българинът.

— Нямаш доказателства!… — продължаваше неумолимо Луи. — Пиер-Ален не помни нищо… Дяволското копито не съществува!

— Почакайте! — спря го Ивац, защото по пътеката се появи стадо овце. Зад тях вървеше възрастен пастир. Изпод черната гугла върху главата му надничаше живо лице, по което при всяко потрепване играеха дълбоки нервни бръчки. Гъсти рунтави вежди обрамчваха очите му.

— Послушай, дядо — извика българинът. — Ти тукашен ли си?

— Да! — отговори дружелюбно овчарят, като се подпря на тоягата си. — Цял живот обикалям тези места.

— А чувал ли си за пропастта Дяволското копито? — продължи Ивац.

— Не, господине! — поклати глава овчарят. — Не съм чувал. Сигурно не е в тези балкани… Иначе щях да я зная…

По околните върхове бавно пълзяха бели мъгли…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5324

Издание:

Любомир Пеевски. Очите на професор Самберг

Роман

„Народна младеж“ — издателство на ЦК на ДКМС, 1979

Библиотека „Фантастика“, №2. За средна училищна възраст

Рецензент: Енчо Мутафов

Редактор: Методи Бежански

Библиотечно оформление: Божидар Икономов

Илюстрации: Стоян Стоянов

Художествен редактор: Мариана Белопитова

Технически редактор: Маргарита Воденичарова

Коректор: Диана Петкова

Българска. Първо издание ЛГ V. Тематичен №13 9537321311/6056–27–1979

Дадена на набор на 21.III.1979. Подписана за печат на 27.VI.1979.

Излязла от печат на 13.VII.1979. Поръчка №118. Формат 60×84/16.

Тираж 30141. Печатни коли 11,75. Издателски коли 10,96.

Страници: 188. Цена на книжното тяло 0,50. Цена 0,55 лева.

„Народна младеж“ — издателство на ЦК на ДКМС

ДП „Димитър Найденов“ — Велико Търново

София, 1979 г.

Б–3

© Любомир Пеевски, 1979

c/o Jusautor, Sofia

Content

Любомир Пеевски
Очите на професор Самберг

Пролог

Първа глава Временен лагер

Втора глава Твърде много за един ден…

Трета глава Кога свършва втората половина на деня?

Четвърта глава Странната стая

Пета глава Катастрофата

Шеста глава Нима това е възможно?

Седма глава Телефоните звънят…

Осма глава Изненади на всяка крачка

Девета глава Професорът е откровен

Десета глава Опити за спасение

Единадесета глава В лабораторията на доктор Янсен

Дванадесета глава Задължението да се мисли

Тринадесета глава Очи в очи с непознатото…

Четиринадесета глава Бъдещето се завръща в миналото

Петнадесета глава Всичко е толкова ясно, че не се разбира…

Шестнадесета глава Правилата на гостоприемството

Седемнадесета глава Ултиматумът

Осемнадесета глава Предложения за свобода…

Деветнадесета глава Срокът на ултиматума изтича в шест часа…

Двадесета глава Свободата и слънцето

Двадесет и първа глава Странната тишина след битката…

Двадесет и втора глава Очите на професор Самберг

Двадесет и трета глава Краят на Дяволското копито

Информация за текста