Никълъс Спаркс

Писмо в бутилка

На Малс и Райън

Благодарности

Тази книга нямаше да се появи, ако не беше помощта на много хора. На първо място искам да благодаря на моята съпруга Катерин, която ме подкрепяше с точната доза от търпение и любов.

Изказвам благодарността си и на моя агент Тереза Парк от „Санфорд Гриинбъргър асошиейтс“ и на редактора ми Джейми Рааб от „Уорнър букс“. Без тях книгата нямаше да бъде написана. Те са мои учители, колеги и приятели.

И накрая искам да спомена и другите хора, които заслужават моята сърдечна признателност. Лари Кършбом, Морийн Ейгън, Дан Мандел, Джон Ахърн, Скот Шуимър, Хауи Сандърс, Ричард Гийн и Дениз Динови — вие знаете ролята си в това начинание и аз ви благодаря за всичко.

Пролог

Бутилката беше хвърлена зад борда в една топла лятна вечер, няколко часа преди дъждът да завали. Като всички бутилки, и тя беше чуплива и щеше да се строши, ако бъдеше пусната на твърда почва дори само от четирийсет-петдесет сантиметра. Но ако една бутилка се запечата добре като тази и се хвърли в море, тя става един от най-ценните морски предмети, познати на човека. Може да плава, без да е застрашена от урагани и тропически бури, да подскача върху най-опасните насрещни течения. В известен смисъл тя представлява идеалното убежище за посланието, което носи в себе си, послание, изпратено да изпълни едно обещание.

Подобно на всички бутилки, оставени на прищевките на океаните, и нейният курс беше непредвидим. Ветровете и водните течения играят голяма роля за посоката на всяка бутилка, бурите и плаващите останки също могат да изменят пътя ѝ. Понякога рибарска мрежа ще я залови и ще я отнесе на десетки километри в обратната на дотогавашната ѝ посока. В резултат на това две бутилки, пуснати едновременно в океана, могат да бъдат изхвърлени на брегове, разделени от цял континент, или дори на две противоположни точки на земното кълбо. Няма начин да се предскаже пътят на такава една бутилка и това е част от нейната загадка.

Тази загадка е възбуждала любопитството на хората още от появата на първите бутилки, а някои дори са се опитвали да разкрият нещо повече за нея. През 1929 година екип от немски учени се заели да проследят пътя на една бутилка. Хвърлили я в южната част на Индийския океан с бележка, в която отправяли молба към онзи, който я намери, да запише на кой бряг е била изхвърлена и отново да я пусне в морето. До 1935 година бутилката обиколила света и изминала приблизително 25 600 километра — най-дългото официално зарегистрирано разстояние.

Посланията в бутилки датират в хрониките отпреди векове и сред авторите им се срещат някои от най-известните имена в историята. Така например в средата на 1700 година Бен Франклин използвал бутилки със запечатани вътре бележки, за да събира основни данни за водните течения на източното крайбрежие — информация, която все още се използва. Дори и днес Военноморските сили на САЩ използват бутилки, за да получат данни за приливите и отливите и за водните течения, и те служат за проследяване посоката на петролните разливи.

Най-известното писмо, изпратено по този начин през 1784 година, е на един млад моряк на име Чуносуке Мацуяма. След корабокрушение той се добрал до един коралов риф, но останал без храна и вода. Преди смъртта си описал какво му се е случило с издълбани върху парче дърво думи и го запечатал в бутилка. През 1935 година — 150 години, откакто била пусната във водата — бутилката била изхвърлена на брега край малко селце в Япония, родното място на Мацуяма.

Бутилката, хвърлена в морето в една топла лятна вечер, не съдържаше нито писмо на корабокрушенец, нито беше използвана за получаване на морски данни. В нея също имаше писмо, но то щеше да промени завинаги съдбата на двама души, двама души, които иначе никога нямаше да се срещнат, и по тази причина писмото можеше да се нарече „съдбовно“. В продължение на шест дни бутилката се носеше бавно върху вълните в североизточна посока, движена от ветрове, духащи над Мексиканския залив. На седмия ден ветровете стихнаха и бутилката сама пое право на изток и накрая намери пътя си към Гълфстрийм, набра скорост и заплава на север, изминавайки по сто и дванайсет километра на ден.

След две и половина седмици, откакто беше хвърлена в морето, тя все още се носеше по Гълфстрийм. На седемнайсетия ден обаче силна буря — този път над Средно атлантическия океан — отприщи източни ветрове, толкова силни, че изхвърлиха бутилката от течението и тя започна да плава към Ню Ингланд. Тъй като беше вече далече от Гълфстрийм, който да ускорява хода ѝ, бутилката отново се понесе бавно. Цели пет дни криволичеше в различни посоки близо до брега на Масачузетс, докато не попадна в рибарската мрежа на Джон Хейнс. Рибарят я откри между стотиците мятащи се костури и я хвърли настрани, докато преглеждаше улова си. По една щастлива случайност бутилката не се счупи, но рибарят бързо забрави за нея и тя остана в носовата част на лодката до вечерта, когато лодката отново пое към залива Кейп Код. Към осем и половина същата вечер, след като Хейнс хвърли котва в границите на залива, както си пушеше цигарата, бутилката отново се изпречи пред погледа му. Тъй като слънцето се бе спуснало съвсем ниско зад хоризонта, той я вдигна, но не видя нищо необикновено в нея и я метна нехайно зад борда. Оттук би следвало да се предположи, че бутилката ще бъде изхвърлена на брега край някое от малките селища, разположени покрай залива.

Но нищо подобно не се случи. Няколко дни тя продължи да се носи напред-назад по вълните, сякаш се колебаеше накъде да поеме, и накрая бе изхвърлена на пясъчния бряг край Чатам.

И именно там след 26 дни и 1180 километра по вода приключи нейното пътешествие.

1

Духаше студен декемврийски вятър и Тереза Осбърн кръстоса ръце пред гърдите си и обхвана с поглед водната шир. Допреди малко, когато дойде тук, само няколко души се разхождаха по брега, но като видяха задаващите се облаци, побързаха да се приберат. Сега тя беше сама на плажа и поглъщаше с очи гледката наоколо. Океанът, отразяващ цвета на небето, приличаше на разтопен метал, вълните равномерно заливаха пясъка. Тежки облаци се спускаха бавно, мъглата започваше да се сгъстява и да забулва хоризонта. На друго място, по друго време тя щеше да почувства великолепието на красивата гледка, но сега, както стоеше на брега, се улови, че не усеща абсолютно нищо. Сякаш изобщо не е тук и всичко е само сън.

Беше пристигнала тази сутрин с кола, но не си спомняше нищо от пътуването. Когато взе решение да дойде тук, имаше намерение само да пренощува. Дори беше очаквала с нетърпение да прекара една спокойна нощ извън Бостън. Но докато наблюдаваше как океанът се надига и разпенва, установи, че изобщо не ѝ се остава. Ще си тръгне за вкъщи веднага щом приключи, независимо колко късно е.

Когато най-сетне се почувства готова, тя бавно се запъти към водата. Носеше подмишница чанта, която сутринта внимателно бе напълнила, за да е сигурна, че няма да забрави нещо. Не беше казала на никого какво взима със себе си, нито какво възнамерява да прави днес. Подметна само, че отива да напазарува за Коледа. Обяснението беше просто оправдание и макар да беше сигурна, че ще я разберат, ако им каже истината, това пътуване беше нещо, което не ѝ се щеше да споделя с никого. Беше започнала всичко сама и сама искаше да го приключи.

Тереза въздъхна и погледна часовника си. Скоро щеше да започне приливът и тогава щеше вече да е напълно готова. След като намери подходящо място върху една малка дюна, тя седна на пясъка и отвори чантата. Зарови в нея и напипа плика, който ѝ трябваше. Пое си дълбоко въздух и бавно го отлепи.

Вътре имаше три грижливо сгънати писма, писма, които бе чела и препрочитала безброй пъти. Сега, седнала на пясъка, тя ги държеше пред себе си и само ги гледаше.

В чантата имаше и други неща, но още не беше готова да ги погледне. Вниманието ѝ беше съсредоточено единствено към писмата. Той ги беше писал с автоматична писалка и на места, където мастилото беше потекло, хартията бе зацапана. Листовете с рисунка на ветроход в горния десен ъгъл бяха започнали да се обезцветяват с годините. Помисли си, че един ден думите изобщо нямаше да могат да се разчитат, но се надяваше, че от днес нататък вече няма да изпитва нужда да ги препрочита толкова често.

Когато свърши, пъхна писмата обратно в плика пак тъй внимателно, както ги бе извадила. След това прибра плика в чантата и отново обходи с поглед брега. От дюната, на която седеше, се виждаше мястото, откъдето бе започнало всичко.

Беше излязла да тича призори, спомни си тя и в съзнанието ѝ ясно изплува онова ранно лятно утро. Денят обещаваше да е красив. Докато поглъщаше с очи света около себе си, чуваше пронизителните писъци на чайките и тихия плисък на прибоя. Въпреки че беше дошла на почивка, стана по-рано, за да може да тича на плажа, без да трябва да се съобразява откъде минава. След няколко часа наоколо щеше да се напълни с туристи, които щяха да се излежават върху хавлиените си кърпи и да попиват лъчите на горещото слънце на Ню Ингланд. По това време на годината Кейп Код винаги беше претъпкан от хора, но повечето почиващи спяха до по-късно и тя се възползва от случая, за да се наслади на приятното усещане да тича сама по пясъка, плътен и гладък от отдръпващия се прилив. За разлика от алеите в нейния град пясъкът тук хлътваше достатъчно, така че коленете нямаше да я болят, както често ѝ се случваше, след като бе тичала по градските циментирани алеи.

Обичаше открай време тичането — навик, който си бе създала още от училищните кросове и надбягвания. Отдавна бе престанала да се състезава и да засича времето си, просто използваше тичането като един от малкото поводи да остане насаме с мислите си. Считаше го за нещо като медитация и именно затова ѝ доставяше удоволствие да бъде сама. Не разбираше защо хората предпочитаха да тичат на групи.

Колкото и да обичаше сина си Кевин, сега беше доволна, че той не е с нея. Всяка майка има нужда от малко отдих от време на време и тя с нетърпение беше чакала да дойде и да си почине тук — далеч от телевизията с нейните вечерни футболни мачове, плувни турнири и гръмки клипове на Ем Ти Ви, далеч от домашните упражнения, в които трябваше да му помага, от ставането посред нощ, за да го успокоява, когато му се свиваха жилите на краката. Преди три дни го беше закарала на летището, за да го изпрати със самолет при баща му — бившия ѝ съпруг — в Калифорния. Едва когато му напомни, Кевин се сети, че не я беше прегърнал и целунал на раздяла. „Извинявай, мамче — каза ѝ, докато обвиваше ръце около врата ѝ и я целуваше. — Обичам те. Не искам да се чувстваш много самотна без мен, чу ли?“ После се обърна, подаде билета си за проверка и се втурна тичешком към самолета, без да се обръща назад.

Тя не го обвини, че мигом бе забравил за нея. На дванайсет години той беше в периода, когато да прегръща и целува майка си на публично място не било „върховно“. Освен това знаеше, че умът му е вече другаде. Още от миналата Коледа бе очаквал с нетърпение това пътуване. Баща му щеше да го заведе до Големия каньон, оттам за една седмица двамата щяха да отидат до река Колорадо, по която щяха да плават със сал, и накрая щяха да посетят Дисниленд. Това беше пътуване, за което всяко дете мечтае, и тя се радваше за Кевин. Въпреки че заминаваше за месец и половина, знаеше, че на Кевин ще му се отрази добре да прекара по-дълго време с баща си.

Тя и Дейвид поддържаха сравнително приятелски взаимоотношения, откакто се разведоха преди три години. Макар да не беше най-примерният съпруг, той беше добър баща на Кевин. Никога не пропускаше да му изпрати подаръци за рождения ден или за Коледа, обаждаше се по телефона всяка седмица и прекосяваше страната по няколко пъти в годината, за да прекарва съботите и неделите със сина си. Разбира се, не пропускаше и постановените от съда шест седмици през лятото, в които можеше да го вижда, както и през година по Коледа и Великден, по време на едноседмичните училищни ваканции. Анет, новата съпруга на Дейвид, беше погълната от грижи за новороденото си бебе, но Кевин я харесваше и никога не се връщаше у дома с натрупан гняв или с чувството, че е бил пренебрегван. Напротив, дори говореше възторжено за пребиваването си там и колко много се е забавлявал. Понякога Тереза усещаше ревност, но се стараеше да не се издава пред Кевин.

Сега на брега тя тичаше умерено бързо. Диана я чакаше да си направи обиколката, за да закусят заедно — Брайън със сигурност беше вече излязъл, — и Тереза мечтаеше двете да си побъбрят насаме. Диана и съпругът ѝ Брайън бяха по-възрастни от нея — и двамата наближаваха шейсетте, — но Диана беше най-добрата ѝ приятелка.

Беше отговорен секретар на вестника, за който работеше Тереза, идваше с Брайън на Кейп Код от години. Те винаги отсядаха в една и съща квартира — в къщата „Фишър“ — и когато приятелката ѝ научи, че Кевин заминава за дълго време при баща си в Калифорния, настоя Тереза да отиде при тях.

„Брайън по цял ден играе голф и двете ще си правим компания — беше ѝ казала тя. — Освен това, какво ще правиш в апартамента си? Трябва да сменяш обстановката от време на време.“

Тереза знаеше, че е права, и след като поразмисли няколко дни, прие поканата.

„Толкова се радвам — посрещна я с победоносен израз на лицето Диана. — Ще видиш, че тук ще ти хареса.“

Тереза не можеше да не признае, че мястото наистина беше чудесно. Къщата „Фишър“ беше красиво възстановен някогашен дом на морски капитан, кацнала на ръба на стръмна скала с изглед към залива Кейп Код. Сега, когато я видя отдалече, тя намали ход. За разлика от младите бегачи, които увеличаваха скоростта си преди края на обиколките си, тя предпочиташе обратното — постепенно да преминава в по-бавна и по-отпусната крачка. На трийсет и шест години вече не се възстановяваше толкова бързо, както навремето.

Когато дишането ѝ се успокои, тя започна да мисли как да прекара остатъка от деня си. Беше си донесла няколко книги — онези, които отдавна се канеше да прочете, но все не се наканваше. Като че ли напоследък времето изобщо не ѝ стигаше — покрай Кевин с неговата нестихваща енергия, поддържането на къщата и особено работата, която непрекъснато се трупаше върху бюрото ѝ. Като журналистка, водеща рубрика в „Бостън Таймс“, която публикуваше и в други издания в страната, тя непрекъснато гонеше срокове, за да подготвя по три материала седмично. Повечето от колегите ѝ смятаха, че на бърза ръка си свършва работата — колко му е да натракаш сто думи и да приключиш за деня. Но съвсем не беше така. Да излиза непрекъснато с нещо оригинално относно родителските грижи вече не беше толкова лесно, особено ако искаше да продължава да пише такива материали. Рубриката ѝ „Съвременни родители“ вече се появяваше на страниците на шейсет вестника в страната, макар че повечето отпечатваха по една-две нейни статии в дадена седмица. И тъй като бе започнала да получава предложения от синдиката едва преди година и половина и беше ново име за повечето вестници, тя не можеше да си позволи дори един „свободен“ ден. Доста от вестниците отделяха строго ограничено място за такава колонка и стотици журналисти, водещи рубрики, се надпреварваха за него.

Тереза забави тичането си до спокоен ход и най-накрая спря и вдигна глава към една чайка, която кръжеше над нея. Влажността на въздуха беше висока и тя избърса с опакото на ръката си потта по лицето си. Пое дълбоко въздух, задържа го за малко и го изпусна, преди да хвърли поглед към водната повърхност. Тъй като беше доста рано, океанът все още имаше мръсносив цвят, който обаче щеше да се промени, когато слънцето се издигнеше малко по-високо. Въпреки това гледката беше пленителна. Тя събу кецовете и чорапите си и нагази във водата. Леките вълни, обливащи краката ѝ, действаха ободряващо и тя поджапа малко напред-назад. Изведнъж се изпълни със задоволство при мисълта, че беше намерила време да напише няколко допълнителни материала през последните месеци, така че тази седмица можеше да не мисли за работа. Не помнеше кога за последен път не е имала край себе си компютър, не е бързала за някаква служебна среща или да спази краен срок. Приятно е чувството да си далеч от бюрото за известно време. Сякаш отново беше взела съдбата си в свои ръце и започваше нов живот.

Вярно, не забравяше, че вкъщи я чакаха доста неща, които трябваше да свърши. Тапетите в банята отдавна трябваше да бъдат подновени, дупките от пирони по стените трябваше да се заличат, останалите стаи на апартамента имаха нужда да се освежат. Преди два месеца беше купила тапети и боя, окачалки за кърпи и дръжки за вратите, ново огледало за тоалетната масичка, както и необходимите инструменти, с които да борави, но дори още не ги беше разопаковала. Все изскачаше нещо друго през почивните дни, макар че и те като останалите бяха запълнени с журналистическа работа. Бояджийските материали си стояха в пликовете, с които ги бе купила — в един ъгъл на килера — и всеки път, като го отвореше, имаше чувството, че те ѝ се подиграват за добрите и намерения. Може би, помисли си тя, като се прибера…

Извърна глава и видя един мъж да стои малко по-надолу по брега. Беше по-възрастен от нея — някъде около петдесетте години, лицето му беше силно загоряло от слънцето, като на човек, който живее целогодишно тук. Не помръдваше, както ѝ се стори, просто стоеше и вълните се удряха в краката му. Беше затворил очи, сякаш се наслаждаваше на красотата на света, без да го вижда. Носеше избелели джинси, навити високо над глезените, и широка риза, която не си беше направил труда да напъха в панталоните. Както го наблюдаваше, изведнъж ѝ се прииска да бъде друга. Как ли би се чувствала, ако върви по плажа, без да има никакви грижи? Да отива всеки ден до някое тихо място, далече от шума и блъсканицата на Бостън, и просто да се отдава единствено на онова, което ѝ предлага животът?

Тя пристъпи малко по-навътре във водата и застана точно като мъжа, надявайки се да изпита същото чувство, каквото изпитваше и той. Но когато затвори очи, единственото, за което можеше да мисли, беше Кевин. Бог ѝ е свидетел, че винаги е искала да прекарва повече време със сина си и да бъде по-търпелива, когато е с него. Искаше да има възможността двамата да седнат и да си приказват, да играят „Монополи“ или просто да гледат телевизия заедно, без изведнъж някоя мисъл да я накара да стане и да иде да свърши нещо по-важно. Понякога се чувстваше измамничка, когато уверяваше Кевин, че слага него на първо място и че той трябва да гледа на семейството като на най-важното нещо в живота.

Работата беше там, че винаги имаше нещо да се върши. Трябваше да се измият чиниите, да се почисти банята, да се смени пясъкът в тоалетната на котката; да се ремонтира двигателят на колата, прането да се изпере, да се платят домакинските сметки. Колкото и да ѝ помагаше Кевин, изпълнявайки своите задължения вкъщи, ходенето на училище, игрите с приятели и другите му занимания запълваха неговото време почти толкова, колкото и нейното. В крайна сметка списанията, за които бе абонирана, отиваха право в кошчето за боклук, без да бъдат прочетени, плануваните писма оставаха ненаписани и понякога в такива моменти тя започваше да се опасява, че животът ѝ тихомълком се изнизва покрай нея.

Но как да промени всичко това? „Живей си живота ден след ден“, често я съветваше майка ѝ. Но на майка ѝ не се налагаше да работи навън или да отглежда силен и самоуверен, макар и обичлив син, чийто баща не е до него, за да помага. Тя не разбираше напрежението, на което е подложена Тереза буквално всеки ден. Не я разбираше и по-малката ѝ сестра Джанет, която тръгна по стъпките на майка им. Тя и съпругът ѝ имат щастлив брак вече единайсет години и трите им прекрасни момиченца са доказателство за това. Едуард не минава за блестящ ум, но е честен човек, работи много и печели достатъчно, за да издържа семейството си и да не става нужда Джейн да работи. Навремето Тереза си мислеше, че сигурно ще ѝ хареса такъв начин на живот, дори това да значеше да се раздели с професията си.

Но не беше възможно. Особено откакто се разведе с Дейвид — вече три години, дори четири, ако се сметне и годината, в която живееха отделно. Не мразеше Дейвид за това, което ѝ бе сторил, но уважението ѝ към него изчезна. Изневярата, била тя във вид на еднократно преспиване или дълга връзка, не беше нещо, което тя можеше да подмине. Не я утеши и фактът, че той не се ожени за жената, с която имаше извънбрачна връзка цели две години. Злоупотребата с доверието е непоправимо.

Дейвид се бе върнал в родния си щат Калифорния година след като се разделиха, и няколко месеца по-късно се запозна с Анет. Новата му съпруга се оказа много религиозна и малко по малко събуди интереса на Дейвид към църквата. Вечен скептик, Дейвид винаги е изпитвал глад към нещо по-значимо в живота си. Сега той ходи редовно на църква и дори е поел ролята на брачен съветник наред с пастора. Какво би могъл да каже той на някого, който върши същите неща, каквито сам вършеше, често се питаше Тереза, и как ли помага на другите, след като не можа да помогне на себе си? Това не знаеше и всъщност не я интересуваше. Достатъчно ѝ беше, че той все още проявява интерес към сина си.

Естествено, разводът ѝ с Дейвид сложи край и на много от приятелствата. Тя вече не беше част от двойка, стана някак излишна, когато беше на гости у приятели по Коледа или на събирания на барбекю. Но не всички се отдръпнаха от нея. Малкото, които ѝ останаха, често оставяха съобщения на телефонния ѝ секретар с покани за обяд или вечеря. От време на време тя приемаше поканите, но в повечето случаи любезно отказваше. Чувстваше, че тези приятелства не са както някога, а и не можеха да бъдат! Нещата се променят, хората се променят, а животът си течеше покрай нея.

След развода си беше излизала само няколко пъти с мъже. Не че не беше привлекателна. Напротив, беше — поне така ѝ казваха често. Имаше тъмнокафява коса, дълга до раменете, съвсем права и лъскава като коприна. Очите ѝ, за които получаваше най-често комплименти, бяха кафяви с лешникови точици, които улавяха светлината, когато беше навън. Не се чувстваше стара, но когато се погледнеше в огледалото, виждаше, че възрастта ѝ я изпреварва. По още една нова бръчица около очите, нов сив косъм, поникнал сякаш за една нощ, леко уморен вид от това, че е непрекъснато в движение.

Приятелките ѝ смятаха, че преувеличава. „Сега изглеждаш много по-добре, отколкото преди години“ — уверяваха я те. Наистина, все още забелязваше, че някои мъже я заглеждаха по пътеката между щандовете в супермаркета. Но тя вече не беше и никога нямаше да бъде отново на двайсет и две. Не че искаше, дори да беше възможно, освен ако можеше да върне в младостта и по-зрелия си ум, мислеше си тя понякога. Защото в противен случай вероятно пак щеше да попадне на друг като Дейвид — хубавец, който жадува за хубавите неща от живота с основната мисъл, че не е длъжен да играе по правилата. Но по дяволите, правилата са важно нещо, особено онези, които се отнасят до брака! Тъкмо тях човек не бива никога да нарушава. Баща ѝ и майка ѝ не ги нарушаваха, сестра ѝ и зет ѝ — също. Както и Диана и Брайън. Защо той ги наруши? И защо, продължаваше да се пита тя, докато стоеше, нагазила в прибоя, мислите ѝ непрекъснато се връщат към него, дори и след като е минало толкова време?

Вероятно има нещо общо с факта, че когато получи документите за развода, почувства, че малка част от нея умря. Първоначалният ѝ гняв тогава бе преминал в тъга, която по-късно се превърна в нещо като униние. Макар да беше непрекъснато в движение, ѝ се струваше, че вече нищо особено няма да ѝ се случи. Като че ли всеки нов ден беше съвсем същият като предишния и ѝ беше трудно да разграничи някой от тях. Веднъж, преди около година, както седеше зад бюрото си, в продължение на петнайсет минути се опита да си спомни за последната си спонтанна постъпка. Не можа да се сети за такава.

Първите няколко месеца ѝ бяха най-трудни. После гневът ѝ започна да се уталожва и неустоимото ѝ желание да се нахвърли върху Дейвид и да го накара да си плати за това, което ѝ стори, се изпари. Не можеше да направи нищо друго, освен да се самосъжалява. Макар да имаше Кевин до себе си, пак се чувстваше съвсем сама на света. Дълго време нощем не можеше да спи повече от два-три часа, а когато беше на работа, току ставаше от бюрото си и отиваше да си поплаче в колата си на паркинга.

Сега, след трите изминали години, тя искрено вярваше, че няма да може да обикне някого така, както бе обичала Дейвид. Беше трета година студентка, когато той се появи на едно празненство в женския клуб на университета, и още щом го видя, разбра, че иска да бъде с него. После тази нейна първа любов ѝ се струваше толкова всепоглъщаща, толкова силна. По цели нощи мислеше за него в леглото си и когато прекосяваше университетския двор, винаги беше усмихната и хората, с които се разминаваше, също ѝ отвръщаха с усмивка.

Но такава любов не трае дълго — поне такова беше нейното заключение. С течение на годините бракът все по-малко се покриваше с представите ѝ. Двамата с Дейвид станаха зрели хора и се разделиха. Все по-трудно ѝ беше да си спомни нещата, които за първи път ги привлякоха един към друг. Връщайки се назад във времето, Тереза си даде сметка, че всъщност скоро след женитбата им Дейвид стана съвсем друг човек, макар че тя не можеше да определи точно в кой момент беше започнал да се променя. Но какво ли не може да се случи, когато пламъкът на една връзка угасне — а при него той угасна. Случайна среща в магазин за видеокасети, разговор, в който първо се стига до обяд, а после и до хотелите извън центъра на Бостън.

Нечестното нещо в цялата ситуация беше, че понякога Дейвид много ѝ липсваше или по-скоро добрите страни на характера му ѝ липсваха. Беше се чувствала удобно по време на брака си с него — като в легло, в което е спала години наред. Свикна да има до себе си друг човек дори само за да си говори с него или да го слуша. Свикна да се събужда сутрин от аромата на току-що сварено кафе и сега ѝ липсваше присъствието на зрял човек вкъщи. Много други неща ѝ липсваха, но на първо място — интимните им моменти, когато се прегръщаха и си шепнеха един на друг зад затворени врати.

Кевин не беше достатъчно голям, за да я разбере, и въпреки че много го обичаше, това не беше онази любов, от която имаше нужда точно сега. Към Кевин тя изпитваше майчина любов, може би най-силната, най-святата на света, но друг вид любов. До ден-днешен ѝ идеше да отиде в стаята му, след като беше вече заспал, да приседне в края на леглото му и да го погледа. Кевин винаги изглеждаше толкова кротък, толкова красив, когато спеше под завивките си, отпуснал глава върху възглавницата. През деня той непрекъснато беше в движение, но нощем неговото спокойно, спящо телце винаги ѝ връщаше чувствата, които бе изпитвала към него, когато беше бебе. Но дори и тези прекрасни чувства не променяха факта, че след като излезеше от стаята му, тя слизаше долу във всекидневната, за да изпие чаша вино в компанията единствено на котарака Харви.

Все още мечтаеше да се влюби, да си има някого, който да я прегърне и да я накара да почувства, че тя е всичко, което има значение за него. Но в днешно време беше трудно, почти невъзможно, да срещне подходящия човек. Повечето от мъжете между трийсет и трийсет и пет години, които познаваше, бяха вече женени, а разведените като че ли предпочитаха по-млади жени, за да могат да ги моделират точно по свой вкус. Оставаха по-възрастните мъже и макар да ѝ беше минавало през ума, че би могла да се влюби в такъв, пак трябваше да мисли и за сина си. Тя желаеше да има до себе си мъж, който да се отнася с Кевин както подобава, а не да гледа на него като на някой нежелан придатък към жената, с която иска да бъде. Но проблемът беше в това, че по-възрастните мъже имаха по-големи деца и малцина от тях щяха да приемат с охота тепърва да отглеждат тийнейджър през 90-те години. „Аз си свърших моята работа“ — рязко беше отсякъл един неин ухажор. И това сложи край на срещите им.

Тя признаваше, че ѝ липсва и физическата интимност — естественото продължение на любовта, доверието и ласките към човека, който я привлича. Не беше имала интимни отношения с мъж, откакто се разведоха с Дейвид. Разбира се, бяха ѝ се предоставяли такива случаи — за хубавата жена не е трудно да намери някого за леглото, но това просто не беше в стила ѝ. Не беше възпитавана по този начин и нямаше никакво намерение да се променя на тези години. Сексът е нещо много важно, много специално, за да бъде споделян с когото и да е. Всъщност тя се бе любила само с двама мъже в живота си — с Дейвид, естествено, и с Крис, първия истински приятел, който бе имала. Не искаше да увеличава списъка само заради няколкоминутно удоволствие.

Затова сега, докато си почиваше на Кейп Код, сама в света и без никакъв мъж някъде в обозримото бъдеще, реши тази седмица да направи неща само за себе си. Ще прочете някои книги, ще седи с вдигнати нависоко крака и ще изпива вечер по чаша вино, без екранът на телевизора да трепти зад гърба ѝ. Ще напише писма на приятели, с които не се бе виждала и чувала от доста време. Ще спи до по-късно, ще яде много и ще тича за здраве рано сутрин, преди някой да развали удоволствието от самотата ѝ. Искаше да изживее отново чувството, че е напълно свободна, макар и за кратко време.

Освен това смяташе и да пообиколи магазините тази седмица. Но не от рода на „Дж. С. Пени“ или „Сиърс“, нито онези, които предлагаха маратонки „Найк“ и тениски с надписа „Чикаго булс“, а малките магазинчета с дрънкулки, които Кевин смяташе за отегчителни. Искаше да пробва разни рокли и да си купи една-две, които да подчертават фигурата ѝ, просто за да се почувства, че е все още жива и бликаща от енергия. Нямаше да е лошо дори и да отиде на фризьор. Не беше променяла прическата си от години и вече ѝ беше втръснало да се вижда една и съща всеки ден. А пък ако случайно някой приятен мъж я поканеше да излязат тази седмица, може би нямаше да откаже, тъкмо щеше да има повод да си облече новите неща, които щеше да си купи.

С някакво възродено чувство на оптимизъм тя извърна глава, за да види дали мъжът с навитите крачоли на джинсите си беше все още там, но не го видя — беше си тръгнал тъй тихомълком, както се бе появил. И на нея ѝ беше време да се прибира. Краката ѝ се бяха сковали от студената вода и когато седна, за да се обуе, усети, че това движение се оказа по-трудно, отколкото очакваше. Не носеше със себе си кърпа и за миг се поколеба дали да си обуе чорапите, но се отказа. Нали е на почивка на море, за какво са ѝ чорапи и гуменки!

Тя ги взе в ръка и тръгна към къщата. Както вървеше досами ръба на водата, забеляза нещо като голям, полузаровен камък да се подава от пясъка на няколко сантиметра от линията, до която ранният сутрешен прилив бе стигнал най-високата си точка. Странно, помисли си тя, брегът тук няма камъни.

Докато крачеше към него, разбра, че всъщност това не е камък. Наведе се и видя, че е някакъв гладък и дълъг предмет. Оказа се бутилка, вероятно захвърлена от курортист или от някой от хлапаците, които обичаха да се събират тук късно вечер. Огледа се и видя кошче за боклук, вързано с верига за кулата на спасителите, и реши да започне деня с едно добро дело. Когато обаче се пресегна да вземе бутилката, с изненада видя, че е запушена. Вдигна шишето, за да го огледа на по-добра светлина, и забеляза, че вътре има бележка, завързана с конец.

За секунда сърцето ѝ трепна, когато в съзнанието ѝ изплува спомен. Беше осемгодишна на почивка с родителите си във Флорида и веднъж тя и още едно момиченце написаха писмо и го изпратиха по море, но така и не получиха отговор. Писмото беше кратко — детско, — но когато се прибраха у дома, тя всеки ден в продължение на седмици проверяваше пощенската кутия, надявайки се, че някой е намерил бутилката и я е хвърлил обратно в морето с отговор. След като не получи нищо, тя се изпълни с разочарование, но постепенно споменът се заличи и напълно се изтри от паметта ѝ. И ето че днес пак изплува. С кое момиченце пуснаха онова писъмце? Беше на нейните години, но как се казваше… Трейси? Не… Стейси? Да, Стейси! Точно така се казваше — Стейси! Имаше руса коса… Беше дошла да летува при баба си и дядо си и… и споменът свършваше дотук, нищо повече не можеше да си спомни.

Започна да дърпа тапата, едва ли не изпълнена с надеждата, че това може да е същата бутилка, която бе хвърлила в морето преди толкова години, макар да знаеше, че това не е възможно. Вероятно беше пусната от някое друго дете и ако бележката изискваше отговор, тя ще го изпрати. Може дори да прибави някакво малко подаръче от Кейп Код и пощенска картичка.

Тапата обаче беше набита толкова навътре, че пръстите ѝ се плъзгаха и ѝ беше трудно да я хване здраво. Заби късите си нокти в малката част, която се подаваше, и бавно завъртя бутилката. Никакъв резултат. Разкърши пръстите си и опита отново. Забивайки по-силно нокти, тя стисна бутилката с коленете си за по-голяма стабилност и тъкмо беше на път да се откаже, тапата помръдна леко. Това изведнъж я окуражи и тя продължи да опитва по първия начин — забиване на нокти в тапата… бавно въртене на бутилката… Тапата започна да излиза… изведнъж най-ненадейно се разхлаби и останалата част излезе лесно.

Тя обърна бутилката с гърлото надолу, започна да я тръска и се изненада, когато бележката изпадна от нея почти веднага. Наведе се да я вземе и видя, че е стегнато завързана, затова падна толкова лесно.

Отвърза конеца и първото нещо, което ѝ направи впечатление, когато я разгърна, беше хартията. Не беше от ученическа тетрадка. Беше от скъпите листове за писма, дебел и плътен, с релефен силует на ветроход в горния десен ъгъл. Листът беше намачкан и изглеждаше стар, сякаш е престоял във водата сто години.

Улови се, че е стаила дъх. Може би наистина беше старо писмо. Нищо чудно — имаше толкова разкази за бутилки, изхвърлени на брега, след като по сто години са плавали по море, така че тази може би беше такъв случай. Може би тя държеше в ръце истинска морска реликва. Но когато се взря в редовете, разбра, че прибързва със заключенията. В левия горен ъгъл имаше дата.

22 юли 1997.

Едва отпреди три седмици! Три седмици? Толкова отскоро?

Отмести поглед по-надолу. Писмото беше дълго — продължаваше и на гърба на листа — и като че ли не изискваше някакъв отговор. От бързия оглед не забеляза да има адрес или телефонен номер, но си помисли, че вероятно е написан в самото съдържание.

Докато държеше писмото в ръце, почувства лек изблик на любопитство и точно тогава, в изгряващото слънце на задаващия се горещ ден в Ню Ингланд, тя за първи път прочете писмото, което щеше завинаги да промени живота ѝ.

22 юли 1997 г.

Моя най-скъпа Катерин,

Липсваш ми, мила моя, както винаги си ми липсвала, но днес ми е особено мъчно, защото океанът пее за мен, пее песента за нашия съвместен живот. Докато пиша тези редове, имам чувството, че си до мен и долавям аромата на диви цветя, който винаги ми напомня за теб. Но в този момент, тези неща не ме радват. Твоите посещения започнаха да оредяват и понякога чувствам, че по-голямата част от мен самия бавно се стопява.

Но се старая да се държа. Нощем, оставайки сам те призовавам и всеки път, когато болката ми става неудържима, ти намираш начин да се върнеш при мен. Снощи в съня си те видях, на кея до Райтсвил Биич. Вятърът развяваше косата ти, очите ти бяха изпълнени със светлината от залязващото слънце. Направо онемях като те видях облегната на перилото. Толкова си красива, ти казвам мислено, докато те наблюдавам, никога няма да срещна друга като теб. Бавно тръгвам към теб и когато най-накрая ти се обръщаш към мен виждам, че и други те наблюдават. „Познаваш ли я“ питат ме те и в шепота им долавям нотки на ревност, но като виждам как ми се усмихваш, просто им казвам истината „По-добре от сърцето си.“

Стигам до теб, спирам и те взимам в прегръдки те си. Копнея за този момент така, както за никой друг. Единствено за него живея и когато ти отвръщаш на ласките ми, аз се отдавам на мига и отново се изпълвам с покой.

Вдигам ръка и нежно погалвам бузата ти, а ти накланяш глава на една страна и затваряш очи. Ръцете ми са груби, а твоята кожа е толкова нежна и за миг си помислям, че ще се отдръпнеш, но разбира се, ти не се отдръпваш. Никога не си го правила и тъкмо в такива мигове ми става ясно каква е целта в живота ми.

Аз съм на този свят, за да те обичам, да те милвам, да те закрилям. Тук съм, за да узная дали и ти, ме обичаш и да откликна на любовта ти. Тук съм, защото няма къде другаде да бъда.

И точно тогава, както винаги когато стоим плътно прегърнати, започва да се образува мъгла. Тя е далечна мъгла, която се надига от хоризонта, и докато се приближава към нас, се улавям, че страхът в мен нараства. Мъглата пъпли бавно, обгръщайки света около нас, и ни огражда, сякаш да не избягаме. Също като облак тя закрива всичко наоколо, опасва ни плътно и накрая оставаме само ти и аз.

Чувствам как гърлото ми се стяга, очите ми се наливат със сълзи, защото знам, че е време да си тръгваш. Погледът, който ми отправяш в този момент, винаги ме преследва. Чувствам тъгата ти и собствената си самота, болката в сърцето ми, стихнала за малко, се усилва отново, когато се отдръпваш от мен. Тогава ти разперваш ръце и тръгваш заднишком в мъглата, защото тя е твое място, а не мое. Копнея да тръгна с теб, но ти ми отвръщаш само с поклащане на главата, защото и двамата знаем, че това е невъзможно.

И аз наблюдавам с кървящо сърце как бавно се загубваш от поглед. Улавям се, че се напрягам да запомня всяка подробност от този миг, всяко твое движение. Но скоро, всеки път много скоро образът ти изчезва, мъглата се завръща в далечното си място и аз оставам, сам на кея и без да ме е грижа какво ще си помислят хората наоколо навеждам глава и започвам да плача, да плача и да плача…

Гарет

2

— Плакала ли си? — попита я Диана, когато Тереза се появи на задната веранда с писмото и бутилката в ръка. Писмото я беше разстроило и тя забрави да пусне бутилката в кошчето.

Тереза се притесни, като видя, че Диана остави вестника и стана от мястото си, затова избърса очите си. Въпреки пълнотата си — не беше смъкнала нито килограм, откакто Тереза я познаваше — Диана пъргаво заобиколи масата, лицето ѝ издаваше загриженост.

— Добре ли си? Какво се е случило? Удари ли се някъде? — Тя се препъна в един от столовете, когато се пресегна да хване ръката на приятелката си.

Тереза поклати глава.

— Не, нищо ми няма. Просто намерих това писмо и знам ли, разчувствах се, след като го прочетох.

— Писмо ли? Какво писмо? Сигурна ли си, че си добре? — Диана ръкомахаше със свободната си ръка, докато изстрелваше въпросите си.

— Да, добре съм. Писмото беше в тази бутилка. Намерих я изхвърлена на пясъка. Извадих го и като го прочетох… — Гласът ѝ се задави и лицето на Диана просветна малко.

— Аха!… Това вече е нещо друго. В първия момент си помислих, че се е случило нещо ужасно. Я някой те е нападнал или нещо от този род.

Тереза приглади назад паднал върху лицето си кичур и се усмихна на загрижеността ѝ.

— Не, просто писмото ме трогна. Знам, че е глупаво. Не бива да съм чак толкова емоционална. Извинявай, че те изплаших.

— О, глупости! — сви рамене Диана. — Няма за какво да се извиняваш. Радвам се, че си добре. — Тя замълча за миг — Значи писмото те е разстроило. Защо? Какво пише в него?

Тереза избърса отново очите си, подаде писмото на Диана и отиде до масата от ковано желязо, до която беше заварила приятелката си. Все още се чувстваше неудобно, задето се беше разплакала, но се постара да се съвземе.

Диана прочете бавно писмото, вдигна глава и погледна Тереза с насълзени очи. Значи не само на нея ѝ е подействало така.

— Толкова… толкова е прочувствено — рече накрая Диана. — Това е едно от най-трогателните неща, които съм чела напоследък.

— И на мен ми подейства така.

— Значи си го намерила на брега? Докато тичаше ли?

Тереза кимна.

— Не мога да си обясня как е била изхвърлена бутилката тук — продължи Диана. — Заливът е толкова закътан от останалата част на океана. А за Райтсвил Бийч никога не съм чувала.

— Нито пък аз. Но изглежда, е била изхвърлена снощи. И ако не се бях загледала, щях да я подмина.

Диана поглади с длан листа и се замисли за миг, преди да заговори:

— Интересно, кои ли са тези двама? И защо го е запечатал в бутилка?

— Нямам представа.

— А не ти ли е любопитно да научиш?

Тереза наистина изпитваше любопитство. След като го прочете първия път, прочете го още веднъж и още веднъж. И си помисли, какво ли е да има до себе си човек, който да я обича така.

— Да, малко. Но какво от това? Няма начин да разбера.

— Какво ще правиш с писмото?

— Може би ще го задържа. Не съм се замисляла.

— Хм. — По лицето на Диана се изписа неразгадаема усмивка. После: — Как беше навън?

Тереза отпи глътка плодов сок, който си бе наляла междувременно.

— Добре. Изгревът на слънцето е наистина великолепна гледка. Сякаш целият свят пламтеше.

— Била си замаяна поради недостиг на кислород. Тичането ти го отнема.

Тереза се развесели.

— Значи да разбирам, че няма да идваш да тичаш с мен тази седмица.

Диана се пресегна за чашата си с кафе и с израз на съмнение отвърна:

— В никакъв случай. Моята гимнастика се свежда до разхождането на прахосмукачката из къщата в края на всяка седмица. Можеш ли да си ме представиш навън как подтичвам и пъшкам? Като нищо ще получа сърдечен пристъп.

— Веднъж свикнеш ли, ще се чувстваш много бодра след това.

— Възможно е, но аз вече не съм млада и стройна като теб. Доколкото си спомням, тичала съм само веднъж, когато бях малка и кучето на съседите избяга от двора и ме подгони. Толкова силно тичах, че цялата станах вир-вода.

Тереза се разсмя с глас, после попита:

— Е, какъв е планът за днес?

— Мислех да пообиколим магазините и да обядваме в града. Настроена ли си за нещо такова?

— Точно това си мислех, че ще предложиш.

Двете жени обсъдиха на кои места да отидат. После Диана стана и влезе вътре, за да си налее още една чаша кафе. Тереза я проследи с поглед.

Диана беше петдесет и осем годишна и имаше кръгло лице. Носеше косата си, започнала бавно да се прошарва, късо подстригана и се обличаше без излишна суета. За Тереза тя беше най-свестният човек, когото познаваше. Имаше големи познания върху музиката и изобразителното изкуство и от кабинета ѝ винаги долитаха звуци от произведения на Моцарт и Бетовен, които се смесваха с шумната глъчка в новинарската редакция. Живееше в свой свят на оптимизъм и весело настроение и всеки, който я познаваше, я обожаваше.

Диана излезе отново на верандата, седна на стола си и погледна към залива.

— Не намираш ли, че това е най-прекрасното място, което си виждала?

— Да, така е. И много се радвам, че ме покани да дойда.

— Беше ти необходимо. Щеше да се чувстваш съвсем самотна в апартамента си.

— Говориш като майка ми.

Диана се пресегна през масата и взе отново писмото. Докато го четеше, повдигаше от време на време вежди, но не продумваше. Изглежда, предположи наум Тереза, съдържанието му разбужда някакъв спомен в съзнанието ѝ.

— Какво има?

— Просто си мисля… — отвърна тихо Диана.

— Какво си мислиш?

— Ами, докато бях вътре, си мислех за това писмо. И ми хрумна дали да не го включим в рубриката за тази седмица?

— Какво каза?!

Диана се наклони към нея.

— Каквото чу… Мисля да включим това писмо в твоята рубрика за тази седмица. Сигурна съм, че всеки ще го прочете с удоволствие. То наистина е необикновено. От време на време хората имат нужда да четат нещо подобно. А това е толкова трогателно. Представям си как най-малко стотина жени ще си го изрежат и ще го залепят на хладилника си, за да го видят съпрузите им, като се върнат от работа.

— Но ние дори не знаем кои са тези двама души. Не мислиш ли, че ще трябва да поискаме първо разрешението им?

— Точно там е работата, че не можем. Ще говоря с адвоката ни, но съм сигурна, че ще бъде законно. Няма да използваме истинските им имена и след като няма да си приписваме заслугата, че ние сме го писали, нито ще разкриваме някаква тайна, убедена съм, че няма да възникне проблем.

— Колкото и да е законно, не съм сигурна, че е редно. В края на краищата това е лично писмо. Не смятам, че трябва да бъде разпространено, така че всеки да го прочете.

— То е нещо, което предизвиква човешкия интерес, Тереза. Хората обичат такива неща. Освен това в него няма нищо, което да засегне някого. То е просто красиво съчинено писмо. И не забравяй, че въпросният Гарет сам е пуснал бутилката в океана. Той е знаел, че вълните ще я изхвърлят на някой бряг.

Тереза поклати глава.

— Не знам, Диана…

— Е, добре, просто си помисли. Дори преспи с тази мисъл, ако искаш. Но според мен идеята е чудесна.

Тереза наистина се размисли за писмото, докато се събличаше, за да влезе под душа. Улови се, че мислите ѝ се задържат върху автора на писмото, Гарет — ако това беше истинското му име. И се питаше каква ли му е била тази Катерин? По всяка вероятност любима или съпруга, но явно, че вече не е с него. Умряла ли е, или се е случило нещо друго, което ги е принудило да се разделят? И защо писмото е било запечатано в бутилка и пуснато да се носи по теченията на океана? Имаше нещо странно в тази работа. Журналистическите ѝ инстинкти надделяха и тя изведнъж реши, че посланието може и да не значи нищо. Твърде е вероятно мъжът просто да е искал да напише любовно писмо, но да не е знаел до кого да го изпрати. Възможно е също да го е пуснал някой, който да изпитва удоволствие от мисълта, че ще накара някоя самотна жена на далечен бряг да се просълзи. Но докато си припомняше съдържанието, отхвърли тези предположения. По всичко личеше, че писмото е писано от сърце. И то от мъж! През целия си живот не бе получавала писмо с подобни думи, камо ли със същите. Изпращали са ѝ само поздравителни картички със стереотипно препечатани трогателни текстове. Дейвид изобщо не си падаше по писането, както и никой от ухажорите, с които беше излизала. Как ли изглежда този мъж? Дали и като човек е толкова любвеобилен, както внушава писмото?

Тя насапуниса и изплакна косата си и докато хладката вода се стичаше по тялото ѝ, въпросите се нижеха един след друг в главата ѝ. Изтърка тялото си с груба кесия, насапуниса го с овлажняващ сапун и остана под душа по-дълго от обикновено. Най-накрая излезе от кабинката.

Докато се подсушаваше с кърпата, се погледна в огледалото. Не изглеждам зле за трийсет и шест годишна жена с подрастващ син, прецени мислено тя. Винаги е имала сравнително малък бюст и ако това я притесняваше като по-млада, сега беше доволна, защото още не бе почнал да увисва като на повечето жени на нейната възраст. Стомахът ѝ беше плосък, краката ѝ — дълги и стройни от дългогодишното спортуване. Дори бръчиците около очите ѝ не се забелязваха много, макар че това нямаше никакво значение. В крайна сметка тази сутрин хареса външния си вид и отдаде това необичайно лесно заключение на факта, че е на почивка.

Сложи си лек грим, облече си бежови бермуди и бяла блуза без ръкави и си обу кафяви сандали. След час щеше вече да е горещо и влажно, а така щеше да се чувства удобно, докато се разхожда из Провинстаун. Погледна през прозореца на банята и като видя, че слънцето се е издигнало по-високо, се подсети да си вземе и слънчобран. В противен случай кожата ѝ щеше да изгори, а знаеше от опит, че слънчевото изгаряне е един от най-бързите начини да бъде съсипана почивката на море.

Навън на масата на верандата Диана беше сложила закуската — пъпеш, грейпфрут, препечени филийки. Тереза се разположи на стола, намаза си филийка с обезмаслено сирене — Диана отново беше на една от безкрайните си диети — и двете продължиха да си бъбрят. Брайън беше отишъл да играе голф, както щеше да прави всеки ден през тази седмица, и то рано сутрин, защото той пък спазваше някаква схема на лечение. „И ако прекарва дълго време на слънце — поясни Диана, — ще навреди много на кожата си.“

Брайън и Диана бяха заедно вече трийсет и шест години. Връзката им започнала от колежа и когато се дипломирали, още същото лято, веднага след като Брайън започнал работа в една счетоводна фирма в центъра на Бостън, се оженили. Осем години по-късно Брайън станал съдружник във фирмата и те си купили голяма къща в Бруклин, където живеят от двайсет и осем години насам.

Искали да имат деца, но когато минали шест години от брака им и Диана все не забременявала, двамата отишли на преглед. Установило се, че фалопиевите тръби на Диана са тежко увредени и тя не може да забременява. Направили постъпки да си осиновят дете, но минали години, а редът им в списъка все не идвал и накрая загубили надежда. Последвали мрачни години, беше споделила Диана с Тереза, период, в който бракът им бил пред разпадане. Но връзката им, макар и разклатена, издържала и Диана се върнала на работа, за да запълни празнотата в живота си. Започнала работа, когато в редакцията на „Бостън таймс“ жените били рядкост, и постепенно си пробила път нагоре по йерархическата стълбица. Преди десет години станала отговорен секретар на вестника и започнала да взима под крилото си жени репортерки. Тереза беше първата ѝ ученичка.

След като Диана се качи да си вземе душ, Тереза прегледа набързо вестника и погледна часовника си. Стана от стола си и отиде да се обади по телефона на Дейвид. Беше още доста рано — едва седем часа, — но тя знаеше, че цялото семейство е вече на крак. Кевин винаги ставаше с пукването на зората и сега се радваше, че няма да е единственият ранобудник в къщата. Тя закрачи напред-назад, докато изчакваше някой в другия край на линията да вдигне слушалката. След няколко позвънявания чу гласа на Анет на фона на звуци от телевизор и бебешки плач.

— Здравей! Обажда се Тереза. Кевин наблизо ли е?

— О, здрасти! Да, разбира се, тук е. Изчакай една секунда.

Чу се как Анет остави слушалката и извика:

— Кевин, за теб е. Тереза е на телефона.

Фактът, че тя не употреби „майка ти“, я жегна повече, отколкото очакваше, но сега нямаше време да размишлява над това. Кевин беше задъхан, когато вдигна слушалката.

— Привет, мамче! Как си? Как прекарваш отпуската си?

Тя почувства нотка на самота в гласа му, който беше все още креслив, детски, но знаеше, че е въпрос на време и ще се промени.

— Тук е чудесно, но едва снощи пристигнах. Още нищо не съм правила, освен че тази сутрин потичах малко.

— Има ли много хора на плажа?

— Не, но когато се прибирах, вече няколко души тръгваха натам. Ей, кога тръгвате с татко ти?

— След два дни. Отпуската му започва от понеделник и тогава потегляме. В момента се приготвя да върви на работа, за да довърши каквото има. Искаш ли да говориш с него?

— Не, няма за какво. Просто се обадих да те чуя и се надявам, че ще прекараш добре.

— Ще бъде страхотно. Разгледах една брошура за пътуването ни по реката. Някои бързеи изглеждат върховни.

— И все пак, умната!

— Мамо, аз не съм вече дете.

— Знам. Просто успокой старомодната си майка.

— Добре, обещавам. През цялото време ще бъда със спасителната жилетка. — Последва кратко мълчание. — Знаеш, че по време на пътуването няма да имаме телефон, така че до завръщането ми няма да се чуем повече.

— Така и предположих. Но сигурно ще бъде много забавно.

— Ще бъде изумително. Ще ми се да можеше да дойдеш и ти. Щяхме да си прекараме страхотно.

Тя затвори за миг очи, преди да отговори — един от съветите на терапевта ѝ. Всеки път, когато Кевин изразеше желание тримата отново да са заедно, тя много се пазеше да не каже нещо, за което после щеше да съжалява. Постара се гласът ѝ да прозвучи възможно най-оптимистично.

— Ти и баща ти имате нужда да останете известно време само двамата. Знам, че ти много си му липсвал и сега трябва да наваксате за изминалите няколко месеца. И той като теб е чакал с нетърпение това пътуване. — Ето че не беше толкова трудно.

— Той ли ти каза?

— Да, и то няколко пъти.

Кевин помълча малко.

— Ще ми липсваш, мамо. Мога ли да ти се обадя веднага щом се върнем, за да ти разкажа как е минало пътешествието?

— Разбира се. Можеш да ми се обаждаш по всяко време. Ще се радвам да те чуя… — После: — Обичам те, Кевин.

— И аз те обичам, мамо.

Тя затвори телефона, изпълнена едновременно с радост и тъга, както винаги когато той беше с баща си и ѝ се обаждаше.

— Кой беше? — попита Диана зад гърба ѝ. Беше слязла по стълбите, облечена с блуза с тигрови шарки, червени шорти, бели чорапи и маратонки „Рийбок“. Цялото ѝ облекло крещеше: „Аз съм туристка!“ и Тереза едва успя да запази сериозен израз на лицето си.

— Кевин. Аз му се обадих.

— Добре ли се чувства? — Тя отвори гардероба и извади един фотоапарат, за да завърши напълно туристическия си вид.

— Да, добре. Заминават след два дни.

— Аха, хубаво. — Тя провеси фотоапарата на врата си. — Е, след като тази грижа отпадна, идва ред на магазините. Ще трябва напълно да те преобразим.

Пазаруването с Диана беше невероятно преживяване.

След като пристигнаха в Провинстаун, до ранния следобед те обиколиха почти всички магазини. Тереза си купи три нови тоалета и един бански костюм, после Диана я помъкна към магазина за дамско бельо „Найтингейл“

Там вече Диана направо се побърка. Не заради себе си, а заради Тереза. Току вземаше някое дантелено, доста прозрачно дамско пликче и подходящ към него сутиен без презрамки и ги показваше на Тереза, в очакване да си каже мнението. „Тия ми се струват доста еротични“ — казваше тя, или: — „Такъв цвят нямаш, нали?“ Естествено, наоколо имаше и други хора, които чуваха брътвежите ѝ и Тереза не можеше да не се разсмее. В много отношения приятелката ѝ нямаше никакви задръжки и изобщо не се интересуваше как гледат на нея другите, което много се харесваше на Тереза и често ѝ се искаше да бъде като нея.

След като купи две от нещата, предложени от Диана — нали съм на почивка, помисли си Тереза, — двете приятелки се отбиха в музикалния магазин. Диана поиска последния компактдиск на Хари Коник-младши[1] — „Той е невероятен“, поясни тя, а Тереза си купи компактдиск с по-стари записи на Джон Колтрейн. Когато се прибраха, Брайън беше във всекидневната и четеше вестник.

— Хайде бе, започнах вече да се притеснявам за вас. Е, как мина денят ви?

— Много хубаво — отвърна Диана. — Обядвахме в Провинстаун, после понапазарувахме туй-онуй. А ти как прекара?

— Доста успешно. Малко се издъних на последните две дупки, иначе щях да надхвърля осемдесет точки.

— Ами значи ще трябва да удължиш времето си за игра, докато влезеш във форма.

Брайън се засмя.

— И няма да имаш нищо против?

— Разбира се, че не.

Брайън прелисти страница от вестника, доволен, че тази седмица ще може да прекарва по-дълго време на терена за голф. Подразбирайки, че съпругът ѝ иска да продължи да чете, Диана прошепна в ухото на Тереза:

— От мен да знаеш: пусни мъжа да играе голф, и той за нищо няма да ти натяква.

Тереза остави двамата да прекарат остатъка от следобеда сами. Времето беше все още топло и тя облече новия си бански костюм, грабна една хавлиена кърпа, малък сгъваем шезлонг и списание „Пийпъл“ и отиде на плажа.

Прехвърли разсеяно страниците на списанието, прочитайки тук-там по нещо, макар че всъщност не я интересуваше особено какво им се е случило на богатите и известните. Около нея се разнасяше смях на деца, които шляпаха в плиткото и пълнеха кофичките си с пясък. От едната ѝ страна седяха две момчета и един мъж — вероятно баща им — и изграждаха замък близо до ръба на водата. Плисъкът на вълните ѝ действаше успокояващо. Тя остави списанието, затвори очи и извърна глава към слънцето.

Искаше да хване малко тен, докато се върне на работа, ако не за друго, поне да си личи, че е прекарала няколко дни, без да върши абсолютно нищо. Дори в редакцията гледаха на нея като на човек, който е вечно „на педал“. Ако не пишеше материал за седмичната си рубрика, щеше да подготвя статиите за неделните издания или да се рови в Интернет, или да се съсредоточи в списания, свързани с възпитанието на децата. Беше се абонирала служебно за почти всички по-важни списания, отнасящи се до родители и деца, както и за онези, посветени на работещата жена. Наред с тях беше абонирана и за някои медицински списания, които редовно преглеждаше, за да открие теми, които можеха да ѝ послужат.

Самата ѝ рубрика беше непредвидима — може би това беше една от причините за успеха ѝ. Понякога тя отговаряше на въпроси, друг път съобщаваше данни, свързани с възпитанието на децата. Доста от материалите ѝ се отнасяха до радостите, които носи отглеждането на деца, но имаше и такива, които описваха и провали в това отношение. Пишеше за битките, които водеха самотните майки — тема, която като че ли доста трогваше бостънските жени. Най-неочаквано рубриката ѝ я превърна в нещо като местна знаменитост. Но макар в началото да ѝ беше приятно да вижда снимката си над материала или да получава покани за частни приеми, тя непрекъснато имаше нещо да прави и като че ли не ѝ оставаше никакво време да се забавлява. Сега гледаше на това като на още една особеност на работата си, която, колкото и да ѝ беше приятна, не означаваше много за нея.

След като постоя един час на слънце, ѝ стана горещо и тя тръгна към водата. Потопи се до кръста, после се гмурна под една невисока прииждаща вълна. Изстена от студената вода, когато подаде глава, и един мъж до нея едва сподави смеха си.

— Ама е освежаващо, нали? — подметна ѝ той и тя потвърди с глава и обгърна раменете си с кръстосани ръце.

Мъжът беше висок, с тъмна като нейната коса и за миг тя се запита дали не се опитва да флиртува. Но децата наблизо бързо стопиха тази илюзия с виковете си: „Тате, тате!“ Тереза постоя още няколко минути във водата и се върна на мястото си. Плажът започваше да се обезлюдява. Тя си събра нещата и тръгна да се прибира.

Във всекидневната Брайън гледаше по телевизията игра на голф, а Диана четеше роман, на чиято обложка имаше снимка на млад и хубав адвокат. Диана вдигна поглед към нея.

— Как беше на плажа?

— Великолепно. Слънцето напича приятно, но водата направо те разтърсва, като се гмурнеш.

— Така е винаги. Чудя се как издържат хората в нея толкова дълго.

Тереза закачи кърпата си на една окачалка до вратата и каза през рамо:

— Как ти се струва романът?

Диана обърна книгата и погледна задната обложка.

— Чудесен. Напомня ми как се държеше Брайън преди няколко години.

Брайън изсумтя, без да отмества поглед от екрана.

— А?

— Нищо, скъпи. Просто се пренесох в миналото. — Тя насочи вниманието си отново към Тереза. Очите ѝ блестяха. — Какво ще кажеш за една партия джин ръми?

Диана обичаше всякаква игра на карти. Членуваше в два бридж клуба, играеше като шампион и си записваше всеки пасианс, които ѝ излезеше. Но джин ръми беше играта, която двете с Тереза играеха винаги когато имаха време, защото Тереза само в нея имаше шанс да спечели.

— Разбира се.

Диана подгъна долното ъгълче на страницата, затвори книгата и стана със сияещо лице.

— Очаквах да се съгласиш. Картите са на масата отвън.

Тереза се загърна с хавлиената си кърпа и отиде да седне край масата, на която двете бяха закусвали сутринта. След малко Диана я последва с две кутии диетична кока-кола и се настани срещу нея. Разбърка картите и ги раздаде. После погледна над своите.

— Май ти е зачервено малко лицето. Слънцето сигурно е било доста силно.

Тереза подреждаше картите си.

— Имах чувството, че се пържа.

— Запозна ли се с някого?

— Не. Просто почетох малко и се припичах на слънце. Почти всеки беше със семейството си.

— Жалко.

— Защо?

— Ами надавах се да се срещнеш с някой интересен човек тази седмица.

— Ти също си интересен човек.

— Знаеш какво имам предвид. Много ми се ще да си намериш тук някой подходящ мъж. Някой, който да ти вземе акъла.

Тереза я изгледа с изненада.

— Какво те наведе на тия мисли?

— Слънцето, океанът, ветрецът… знам ли! Може би умът ми пръска навън излишна радиация.

— Честно казано, Диана, изобщо не се заглеждам в никого.

— Изобщо ли?

— Ами кажи-речи, да.

— Аха!

— Не го прави толкова на въпрос. Не е минало кой знае колко много време от развода ми.

Тереза изчисти шестица каро и Диана я взе, преди да изчисти тройка спатия, после заговори като майка ѝ, когато разговаряше с Тереза на същата тема:

— Това са три години. Не се ли виждаш тайно с някого и да го криеш от мен?

— Не.

— С никого?

Диана си взе карта от купчината и изхвърли четворка купа.

— Да. Но знаеш, че не съм единствената. В днешно време е трудно да се правят запознанства. Не е както някога, когато бях по-свободна и често излизах.

— Да, така е. Ама като знам колко много можеш да предложиш… Сигурна съм, че някъде има някой подходящ за теб.

— Не се и съмнявам, но просто още не съм го срещнала.

— А търсиш ли го?

— Когато мога. Но шефът ми е такъв педант, не ми дава за миг да си отдъхна.

— Ще взема да поговоря с него.

— Поговори — съгласи се Тереза и двете се разсмяха.

Диана взе нова карта и изчисти седмица пика.

— Всъщност с никого ли не излизаш?

— С никого, откакто Мат еди-кой си ми заяви, че не искал жена с деца.

Диана сбърчи вежди.

— Някои мъже се оказват такива мижитурки и тоя е бил отличен пример, от типа мъже, на чиито чела едва ли не е изписано: „Типичен егоцентрик.“ Но не всички са такива. Има много истински мъже, мъже, които могат да се влюбят в теб само като те видят.

Тереза взе седмицата и изчисти шестица спатия.

— Затова те обичам, Диана. Такава си сладкодумница.

Диана също взе карта от купчината.

— Да, но говоря истината. Ти си хубава, преуспяваща, интелигентна. Способна съм да намеря поне една дузина мъже, които с охота ще поискат да излязат с теб.

— Вярвам, че си способна. Само че не е сигурно дали аз ще ги харесам.

— Ти дори не им даваш шанс.

Тереза сви рамене.

— Може би. Но това не значи, че ще умра самотна в някой пансион за стари моми. Повярвай ми, много искам да се влюбя, много искам да срещна някой прекрасен човек и да живея щастливо с него. Но просто в момента това не ми е от първа необходимост. Кевин и работата поглъщат цялото ми време.

Диана не отговори веднага. Изчисти двойка пика и тогава рече:

— Мисля, че се страхуваш.

— Да се страхувам?

— Напълно. Не че има нещо нередно в това.

— Защо мислиш така?

— Защото знам колко много те нарани Дейвид и аз самата на твое място щях да се страхувам да не се повтори същото. Такава е човешката природа. Парен каша духа, както се казва. Има много истина в тази поговорка.

— Не отричам, но съм сигурна, че ако се появи подходящият мъж, ще го позная. Не съм загубила вяра.

— Какъв мъж търсиш всъщност?

— Не знам точно…

— Не може да не знаеш. Всеки знае, макар и малко какво иска.

— Не всеки.

— Ти обаче знаеш. Започни с очевидното или ако не можеш с него, започни с онова, което не искаш — като… „ще ми хареса ли ако е от банда рокери?“

Тереза се усмихна и се пресегна да си вземе карта. Беше почти готова да разкрие картите си. Още една карта и щеше да спечели играта. Изчисти вале купа.

— Защо толкова те интересува?

— Е, просто зарадвай старата си приятелка.

— Добре. Никаква банда рокери, повече от ясно е — отвърна Тереза, поклащайки глава и се позамисли, преди да продължи: — Хм… предполагам, че преди всичко той трябва да е мъж, който да ми бъде верен, да бъде верен на нас двамата през целия ни съвместен живот. Вече имах от другия тип мъже, така че няма да изтърпя подобно нещо отново. Освен това мисля, че ще предпочета някой на моята възраст или с много малка разлика. — Тереза замълча и се намръщи леко.

— И?

— Чакай малко… Мисля. Не е толкова лесно. Май ще прибягна до изтърканите фрази: искам да бъде хубав, мил, интелигентен и чаровен, нали знаеш, да притежава всички добродетели, които жените искат да имат мъжете. — Тя пак млъкна.

Диана взе валето, което беше изчистила приятелката ѝ. По лицето ѝ се изписа задоволство, като видя, че постави Тереза в затруднено положение.

— И?

— Да прекарва известно време с Кевин, сякаш му е роден син… Това е от голямо значение за мен. О, и още нещо — да е романтичен. Ще ми е приятно да ми поднася цветя от време на време. Да е атлетичен. Не мога да уважавам мъж, когото мога да надвия в борба.

— Това ли е всичко?

— Да, това.

— Добре тогава, дай да видим дали съм те разбрала правилно. Значи искаш мъж, който да е верен, очарователен, хубав, трийсет и няколко годишен, да е също така интелигентен, романтичен и атлетичен. И да се отнася добре с Кевин, така ли?

— Точно така.

Приятелката ѝ въздъхна и свали картите си.

— Е, можеше да бъдеш и по-придирчива. Джин!

След като този път загуби играта, Тереза влезе вътре с намерението да се зачете в една от книгите, които си беше донесла, и седна до прозореца на задната стена на къщата. Диана също се зае да продължи своята. Брайън намери друг канал, по който се предаваше турнир по голф, и прекара целия следобед, напълно погълнат от играта, като от време на време, ако нещо привлечеше интереса му, коментираше, без да се обръща към никого определено.

В шест часа — и което беше по-важно, след като свърши турнирът по голф — Брайън и Диана отидоха да се разходят на плажа. Тереза остана в къщата и докато ги наблюдаваше през прозореца как вървят ръка за ръка покрай ръба на водата, си помисли: техните взаимоотношения са за пример. Те имаха напълно различни интереси, които като че ли ги свързваха, а не ги раздалечаваха.

След като слънцето залезе, тримата се качиха на колата и отидоха до Хаянис, където вечеряха в „Самс грабхаус“ — оживен ресторант, чиято голяма слава се носеше напълно заслужено. Беше препълнен и те трябваше да чакат близо час за маса, но димящите раци в топено масло си заслужаваха. Топеното масло беше подправено с чесън и тримата изпиха по две големи бири за два часа. Към края на вечерта Брайън подхвана темата за намереното писмо.

— Прочетох го, като се върнах от голфа. Диана го беше залепила със скоч на хладилника.

Диана сви рамене и се засмя. Обърна се към Тереза и я изгледа с поглед, в който се четеше: „Нали ти казах, че някоя жена ще направи точно това“, без да каже дума.

— Беше в бутилка, изхвърлена на брега. Намерих я сутринта, докато тичах.

Брайън допи бирата си и продължи:

— Бива си го. Такава тъга навява.

— Да, и аз я долових, докато го четох.

— Знаеш ли къде се намира Райтсвил Бийч?

— Не, дори не съм чувала за него.

— Това е в Северна Каролина — поясни Брайън и бръкна в джоба си, за да извади пакет цигари. — Веднъж бях там на един турнир по голф. Страхотен терен. Малко е по-равен от необходимото, но пак става.

Диана се намеси в разговора, кимайки към съпруга си.

— При Брайън всичко е свързано с голфа по някакъв начин.

— Намира се близо до Уилмингтън… дори може и да е част от него, не съм много сигурен. С кола е около час и половина на север от Мъртъл Бийч. Чувала ли си за филма „Кейп Феър“?

— Да.

— Реката Кейп Феър тече през Уилмингтън и имението. Там е сниман филмът. Всъщност много филми са снимани там. Повечето от големите филмови студия имат филиали в града. Райтсвил Бийч е остров близо до брега. Много добре е уреден, представлява нещо като курорт. Доста от филмовите звезди отсядат там по време на снимки.

— Как така не съм чула досега за него?

— Не знам. Предполагам, че е заради Мъртъл Бийч, който е по-известен. Но на юг всеки е чувал за Райтсвил Бийч Има красиви плажове с бял пясък и топла морска вода. Чудесно е да прекараш седмица там, ако ти падне случай.

Тереза не каза нищо и Диана подхвърли закачливо:

— Е, вече знаем откъде е нашият загадъчен писмописец — Вероятно — сви рамене Тереза, — но няма как да сме напълно сигурни. Може двамата просто да са били там на почивка или на гости. Това още не значи, че той живее там.

Диана поклати глава.

— Не мисля така. Съдя по начина, по който е написано писмото… Той описва съня си толкова реално, че не вярвам да става дума за място, където е бил само един-два пъти.

— Ама ти доста си си напрягала ума върху това писмо.

— Въпрос на интуиция. Водя се по нея и съм готова да се обзаложа, че той живее в Райтсвил или в Уилмингтън.

— Е, и?

Диана се пресегна, взе цигарата от ръката на Брайън, всмукна и я задържа, сякаш беше нейна. От години го правеше. Така тя официално не се смяташе за пристрастена пушачка, защото не запалваше сама цигарата. Брайън подмина постъпката ѝ, без да каже нещо, и си запали нова цигара. Диана се наведе напред към Тереза.

— Размисли ли дали да публикуваме писмото?

— Не. Все още не смятам, че идеята е добра.

— А ако не използваме имената, а само инициалите им? Дори можем да променим името и на Райтсвил Бийч.

— Защо толкова се вживяваш в това?

— Защото надушвам добрия разказ още щом го видя. И нещо повече, мисля, че това ще въздейства на мнозина. Днес хората са толкова заети, че романтиката е на път да изчезне. А това писмо ще покаже, че тя все още съществува.

Тереза неволно хвана кичур от косата си и започна да го навива около пръста си. Беше ѝ навик от детството и се проявяваше винаги когато се замислеше за нещо. След дълго мълчание тя отговори:

— Добре.

— Ще го направиш ли?

— Да, но както ти каза, ще използваме само инициалите им и ще пропуснем частта, където се споменава за Райтсвил Бийч. Ще напиша и няколко думи като предисловие.

— Толкова се радвам! — възкликна Диана с детски ентусиазъм. — Знаех си, че ще склониш. Още утре ще го пуснем по факса.

Късно същата вечер Тереза написа на ръка началните редове на един лист за писма, който намери в чекмеджето на бюрото в малкия домашен кабинет. След като приключи, се прибра в стаята си, остави двата листа на нощното шкафче и се пъхна в леглото. Тази нощ спа на пресекулки.

На следващия ден Тереза и Диана отидоха в Чатам и копираха писмото. Тъй като нито една от двете не си беше донесла портативния компютър, а Тереза беше настояла колонката ѝ да не включва никаква допълнителна информация, това беше най-логичното нещо, което можеха да направят. Когато материалът беше готов, те го пуснаха по факса. И той щеше да излезе в утрешния вестник.

Остатъкът от деня двете прекараха почти както предишния — обиколки по магазините, на плажа, в непринудени разговори и вкусна вечеря. Когато вестникът пристигна рано на другата сутрин Тереза първа го прочете. Беше се събудила рано и направи обиколките си, преди Диана и Брайън да бяха станали. Взе вестника и зачете колонката си.

„Преди четири дни, докато бях на почивка, слушах стари песни по радиото, между които беше и «Писмо в бутилка» в изпълнение на Стинг. Прочувственият му глас ме подтикна към действие и аз се втурнах към плажа с надеждата да намеря такава бутилка. Само след минути наистина намерих една и представете си! — в нея имаше писмо. Откровено казано, чух тази песен много по-късно, но си го измислих за по-голям ефект. Но на другата сутрин наистина намерих бутилка с дълбоко затрогващо писмо в нея. Не съм в състояние да си го съчиня и макар че то не е нещо, за което бих писала във време, когато вечната любов и взаимната обвързаност са на изчезване, надявам се, че и вие като мен ще го намерите за съдържателно.“

Останалите редове на рубриката включваха самото писмо. Когато Диана седна с Тереза да закусят, тя също побърза да прочете материала, преди да се заеме с нещо друго.

— Великолепно! — възкликна тя, когато свърши — Напечатано ми звучи дори по-добре, отколкото си представях. Ще видиш, че сега ще бъдеш затрупана с писма.

— Мислиш ли?

— Абсолютно. Сигурна съм.

— Повече от друг път?

— С цели камари повече. Имам такова чувство. Всъщност днес ще се обадя и на Джон. Ще го накарам да го пусне по ефира няколко пъти тази седмица. Ти дори можеш да го предложиш и на някои неделни издания.

— Ще видим — отвърна Тереза и отхапа залък от хлебчето, колебаейки се дали да повярва на Диана, но при всички случаи гореше от любопитство.

3

В събота, след осем дни почивка, Тереза се върна в Бостън.

Отключи вратата на апартамента си и когато я отвори, Харви се втурна към нея откъм банята. Отърка се в краката ѝ, мъркайки тихо, и Тереза го взе подмишница и тръгна към хладилника. Извади отвътре парченце сирене и му го подаде в шепата си. Докато го галеше с другата си ръка по главата, мислено благодари на съседката си Ела, задето се беше съгласила да се грижи за него в нейно отсъствие. След като излапа сиренето, Харви скочи от ръцете ѝ и закрачи бавно към плъзгащите се врати, водещи към задния балкон. В апартамента беше задушно поради дълго неотваряните прозорци и тя разтвори широко вратите, за да проветри.

След като си разопакова багажа и си взе от Ела ключа и пощата, си наля чаша вино, включи стереоуредбата и пъхна компактдиска, който си бе купила от Кейп Код. Докато звуците на джаз изпълваха стаята, тя започна да преглежда пощата си. Както обикновено, се състоеше предимно от сметки и тя ги отдели настрана.

На телефонния ѝ секретар имаше записани осем съобщения. Две бяха от мъже, с които беше излизала преди време — молеха я да им се обади. Тя поразмисли, но реши, че няма смисъл. Никой от двамата не ѝ харесваше особено, а не ѝ се излизаше само защото имаше празнота в графика ѝ. Бяха я търсили също майка ѝ и сестра ѝ и тя си записа да им позвъни. Кевин не се беше обаждал. Той вече плаваше със сал и с баща му опъваха палатка някъде във вътрешността на Аризона.

Без Кевин домът ѝ беше необичайно тих. И подреден, естествено, и това донякъде я облекчи. Не беше лошо да се прибираш вкъщи и от време на време да трябва да чистиш само след себе си.

Замисли се за двете седмици отпуска, които ѝ оставаха да ползва тази година. Ще отидат с Кевин някъде на море за малко, както му беше обещала. И пак щеше да ѝ остане още една седмица свободна. Може би ще я използва по Коледа, но пък тази година Кевин щеше да прекара коледната си ваканция с баща си, така че няма смисъл да я взима тогава. Никак не обичаше да остава сама по Коледа — най-любимия ѝ празник, — но нямаше друг избор и беше излишно да размишлява над това. Може да замине за Бермуда или Ямайка или някъде другаде край Карибите, но пък не искаше да тръгва сама, а не знаеше с кого да отиде. Вероятно Джанет щеше да има тази възможност, но беше съмнително. Трите ѝ деца непрекъснато ѝ запълваха времето, а Едуард едва ли би могъл да си вземе почивни дни. Би могла да използва седмицата, за да свърши някои неща по апартамента, за които отдавна се канеше… но щеше да е направо загубено време. Кой прекарва отпуската си в боядисване и лепене на тапети!

Накрая престана да крои планове и реши, че ако нищо по-вълнуващо не ѝ дойде наум, ще я остави за следващата година. Тогава може да заминат с Кевин за две седмици на Хаваите.

Тя си легна и взе романа, който бе започнала да чете в Кейп Код. Четеше бързо, без да се разсейва, и мина стотина страници, преди да ѝ се доспи. В полунощ загаси лампата. Същата нощ сънува, че се разхожда по пуст плаж, макар да не знаеше как беше попаднала там.

В понеделник сутринта завари бюрото си отрупано с поща. Имаше може би двеста писма, а в по-късните часове на деня раздавачът донесе нови петдесетина. Още щом влезе в редакцията, Диана посочи гордо към купчината.

— Нали ти казах? — усмихна се тя.

Тереза помоли да не я свързват, ако я търсят по телефона, и се залови да отваря писмата. Без изключение всички бяха в отговор на публикуваното в рубриката ѝ писмо. Повечето бяха от жени, а писаните от мъже я изненадаха с еднаквото си мнение. Всеки споделяше колко бил развълнуван от анонимното писмо. Много я питаха дали познава автора, а неколцина жени пишеха, че ако той е сам, са готови да се омъжат за него.

Установи, че почти всяко неделно издание в страната беше публикувало материала ѝ и затова имаше и писма отдалече, като от Лос Анджелис например. Шестима мъже заявяваха, че те са писали писмото, а четирима от тях дори настояваха да получат хонорар, като единият направо заплашваше, че ще се обърне към съда. Но когато сравни почерците им, видя, че нито един от техните дори слабо не приличаше на оригиналния.

В обедната почивка отиде да хапне в любимия си японски ресторант. Двама мъже на съседната маса я заговориха и ѝ казаха, че били прочели писмото в рубриката ѝ.

— Жена ми го беше залепила на хладилника — поясни единият и Тереза се разсмя на висок глас.

До края на работния ден тя прегледа по-голямата част от купа с писма и това я изтощи. Още не бе изготвила следващия си материал и усети, че напрежението започва да стяга тила ѝ, както обикновено, когато наближаваше крайният срок. В пет и половина се залови да напише нещо за заминаването на Кевин и как се чувства самата тя по този повод. Потръгна по-добре, отколкото очакваше и малко ѝ оставаше да го довърши, когато телефонът иззвъня.

Беше секретарката в приемната на редакцията.

— Здравей, Тереза! Не съм забравила, че ме помоли да не те свързвам и изпълних молбата ти, но да ти кажа право, никак не ми беше лесно — днес те търсиха около шейсет пъти. Телефонът направо прегря.

— Кой ме търси сега?

— Една жена, която звъни за пети път днес и каза, че се е обаждала два пъти и миналата седмица. Не си казва името, но вече я познавам по гласа. Настоява да говори с теб.

— Можеш ли да я помолиш да остави името си?

— Опитах, но тя настоява на своето. Готова била да изчака на телефона, докато имаш минута време да я изслушаш. Казва, че се обажда от друг щат и трябвало обезателно да говори с теб.

Тереза се позамисли за миг и погледна екрана пред себе си. Материалът ѝ беше почти готов, оставаше да се допишат още два абзаца.

— Защо не я помолиш да си остави телефона и аз ще ѝ се обадя?

— И да я помоля, няма да ми го каже. Много уклончиво отговаря.

— Разбра ли за какво ме търси?

— Нямам представа. Но говори смислено. Не е като повечето други, които се обаждаха днес. Един мъж дори ми направи предложение за женитба.

Тереза се разсмя.

— Добре, кажи ѝ да изчака. След малко ще вдигна телефона.

— Добре.

— На коя линия е?

— На пета.

— Благодаря.

Тереза довърши бързо материала си. Смяташе да го препрочете веднага щом приключи с телефонния разговор. Вдигна слушалката и натисна бутона за пета линия.

— Ало?

Последва кратко мълчание. После мек, мелодичен женски глас попита:

— Тереза Осбърн ли е?

— Да, същата. — Тереза се облегна назад и започна да усуква тънък кичур от косата си.

— Вие ли написахте колонката с писмото в бутилка?

— Да. С какво мога да ви бъда полезна?

Жената отново замълча. Тереза чуваше дишането ѝ и предположи, че умува какво да отговори. След малко попита:

— Може ли да ми кажете имената в писмото?

Тереза затвори очи и престана да навива кичура си. Още една любителка на сензации, помисли си тя. Отмести отново поглед към екрана и започна да преглежда материала си.

— Не, не мога, съжалявам. Не желая тази информация да става обществено достояние.

Жената отново се смълча и търпението на Тереза започна да се изчерпва. Продължи да изчита първия абзац на екрана. Гласът от другия край на линията изненадващо настоя:

— Моля ви, трябва да ги науча.

Тереза отмести поглед. Долови неподправена искреност в гласа. И още нещо, но не можеше да определи какво точно.

— Съжалявам — повтори Тереза. — Наистина не мога.

— Тогава ще ми отговорите ли на един въпрос?

— Зависи.

— Писмото до Катерин ли е адресирано и от Гарет ли е подписано?

Вниманието на Тереза изведнъж се изостри и тя седна стегнато на стола.

— Кой се обажда? — попита тя с внезапна настойчивост и още преди да довърши мисълта си, знаеше, че жената ще узнае истината.

— Кажете ми, това ли са имената?

— С кого говоря? — попита отново Тереза, този път по-любезно. Чу как жената си пое дъх, преди да отговори.

— Казвам се Мичел Търнър и живея в Норфолк, Вирджиния.

— Как научихте за писмото?

— Съпругът ми е във военния флот и е разквартируван тук. Преди три години се разхождах по плажа и намерих като вас писмо в бутилка. След като прочетох колонката ви във вестника, разбрах, че това писмо е писано от същия човек. Инициалите съвпадат.

Тереза замълча за миг. Не може да бъде! Преди три години?

— На каква хартия е писано намереното от вас писмо?

— На бежова и в горния десен ъгъл има рисунка на ветроход.

Сърцето на Тереза се разтуптя силно. Все още не ѝ се вярваше.

— И вашето писмо има рисунка на ветроход, нали?

— Да — отвърна почти шепнешком Тереза.

— Знаех си. Разбрах го още щом прочетох рубриката ви. — Гласът на Мичел прозвуча така, сякаш товар ѝ се бе смъкнал от плещите.

— Пазите ли писмото?

— Да. Съпругът ми не знае за него, но аз го препрочитам от време на време. Малко по-различно е от това в колонката ви, но чувствата са същите.

— Можете ли да ми го изпратите по факса?

— Разбира се — отвърна жената без колебание. — Изумително е, нали? Първо аз намирам такова писмо много отдавна, а сега и вие.

— Да, наистина.

След като продиктува на Мичел номера на факса си, Тереза някак насила редактира новия си материал. Мичел трябваше да отиде до ателие за копирни услуги, за да пусне писмото по факса и Тереза през пет минути прескачаше от бюрото си до факса, очаквайки го с нетърпение да се включи. Най-накрая, след четирийсет и шест минути, започна да излиза първата страница. Тя беше с бланка на Националната служба за копирни услуги, адресирана до Тереза Осбърн, „Бостън таймс“.

Изчака листа да падне върху табличката и чу как машината продължи да печата ред по ред следващата страница. Всичко вървеше много бързо — по десет секунди на страница, — но на нея ѝ се стори безкрайно дълго. Когато започна печатането на третата страница, тя разбра, че и това писмо е изписано от двете страни на листа.

Машината изпиука, сигнализирайки за край на предаването и Тереза взе факсимилетата. Занесе ги на бюрото си, без да ги чете, обърна ги с лицето надолу и ги остави така една-две минути, докато дишането ѝ се успокои. В края на краищата това е просто едно писмо, каза си тя.

Пое си дълбоко дъх и повдигна първата страница. Бърз поглед на втората — с рисунката на ветрохода — я увери, че авторът и на двете писма е един и същ. Тя отмести страницата на по-силна светлина и я зачете.

6 март 1991 г.

Мила моя Катерин.

Къде си? И защо, питам се, докато седя самотен, в тъмната къща, ни разделиха насила?

Колкото и да се опитвам, не мога да намеря отговорите на тези въпроси. Причината е ясна, но съзнанието ми ме кара да пропъждам мисълта за нея и по цял ден, докато работя, се разкъсвам от мъка. Не мога без теб. Чувствам се без душа, чувствам се бездомен скитник, самотна птица, полетяла незнайно закъде. Аз съм всичко това събрано заедно и в същото време съм едно нищо. Такъв е, мила моя, животът ми без теб. Копнея да ми подскажеш как да заживея отново, опитвам се да си спомня как беше някога, когато бяхме на ветровитата палуба на „Хепънстанс“ помниш ли колко труд хвърлихме за нея заедно? Станахме част от океана, докато я възстановяваме. Защото и двамата знаехме, че именно океанът ни събра. В мигове като онези аз разбрах значението на истинското щастие. Нощем плавахме по тъмните води и аз наблюдавах как лунната светлина отразява красотата ти. Наблюдавах те с благоговение и сърцето ми казваше, че ние с теб ще бъдем винаги заедно. Питам се, така ли се чувстват двама влюбени? Не знам, но ако съдя по живота си, откакто бе отнета от мен, тогава, струва ми се, знам отговора, знам че отсега нататък ще бъда вечно сам.

Мисля за теб, сънувам те, извиквам, те във въображението си, когато най-силно имам нужда от теб. Това е единственото, което мога да правя, но то не ми е достатъчно. И никога няма да ми е достатъчно, в това съм сигурен, но нима имам друг избор? Ако ти беше тук, щеше да ми кажеш, но дори и в това отношение съм измамен. Ти винаги си знаела точните думи, за да облекчиш болката, която съм чувствал, винаги си знаела как да ме утешиш.

Възможно ли е да знаеш и сега как се чувствам без теб? Когато мечтая, искам да вярвам, че знаеш. Преди да се срещнем, аз бродех през живота безсмислено, безпричинно. Сигурен съм, че по някакъв начин всяка стъпка от пробождането ми, е била стъпка към срещата ми с теб. Ние бяхме предопределени един за друг.

Но сега, самотен в дома си, аз разбрах, че съдбата може и да нарани човек, а не само да го благослови и се улавям, че непрекъснато се питам защо — от толкова хора на света, който така силно обичах е трябвало да се влюбя в същество, което след това ми бе отнето.

Гарет

След като прочете писмото, Тереза се облегна назад и притисна пръсти към устните си. Шумът от новинарската зала идваше, като че ли от много далече. Тя се пресегна за чантата си, извади писмото с инициалите и го постави до другото. Прочете отново първото писмо, после второто, след това и двете в обратен ред. Чувстваше се почти като воайор, като човек, който подслушва личен, съкровен разговор.

Беше като разнищена, когато стана от бюрото си. Отиде до автомата и си купи кутия ябълков сок. Помъчи се да разгадае чувствата, които я изпълваха. Когато се върна обаче, краката ѝ се подкосиха и тя се свлече на стола си. Ако не беше стигнала до него, щеше да се строполи направо на пода.

С надеждата да проясни съзнанието си тя механично започна да разчиства бюрото си. Писалките отидоха в чекмеджето, статиите, които бе прегледала, бяха прибрани в папка, тел бодът беше презареден, моливите — подострени и сложени във високата чаша за кафе върху бюрото. Като свърши, всичко си беше на мястото, освен двете писма, които изобщо не бе побутвала.

Преди малко повече от седмица беше намерила първото писмо и думите в него ѝ направиха огромно впечатление, макар че прагматизмът ѝ я караше да ги забрави. Сега обаче това беше невъзможно. Не, и след като откри, че има и друго такова писмо, писано по всяка вероятност от един и същи човек. Дали не беше писал и други, запита се тя. И какъв тип мъж би ги изпращал в бутилка? Стори ѝ се чудно, че и друга жена преди три години се е натъкнала на подобно писмо и го е държала скрито в някое чекмедже, защото също се е развълнувала. Чудно, но факт. Какво ли можеше да значи всичко това?

Знаеше, че не би трябвало да му отдава значение, но най-неочаквано разбра, че не е така. Прекара пръсти през косата си и огледа залата. Навсякъде всеки си вършеше работата. Тя отвори кутията с ябълков сок и отпи глътка, опитвайки се да разбере какво става в главата ѝ. Не беше напълно сигурна и единственото ѝ желание беше никой да не дойде до нея през следващите няколко минути, докато не си изясни какво да прави. Прибра двете писма обратно в чантата си, но един ред от второто писмо не излизаше от ума ѝ.

Къде си?

Излезе от компютърната програма, която ползваше за написването на материала си, и независимо от лошото си предчувствие, избра друга, която да ѝ позволи достъп до Интернет.

След миг колебание набра в програмата за търсене думите:

„Райтсвил Бийч“.

После натисна клавиша за изпълнение на програмата. След по-малко от пет секунди на екрана се появи списък на различни заглавия, от които можеше да избира.

Три от заглавията се отнасяха до „Райтсвил Бийч“. Тя изведе на екрана съответните текстове.

В първия текст се посочваше, че Райтсвил Бийч се намира в щата Северна Каролина, САЩ. Вторият текст даваше информация за дружество за недвижими имоти, намиращо се в град Уилмингтън, Северна Каролина, САЩ, което има клонове в Райтсвил Бийч и Каролина Бийч. В третия текст ставаше дума за курорт край Райтсвил Бийч, Северна Каролина, САЩ.

Докато гледаше в екрана, Тереза изведнъж се почувства глупаво. Дори Диана да беше права, че Гарет живее някъде в Райтсвил Бийч, пак щеше да е почти невъзможно да го открие. Защо тогава се опитва?

Естествено, че знаеше причината. Писмата бяха писани от мъж, който силно е обичал, мъж, който сега е самотен. Като ученичка тя беше склонна да вярва в идеалния мъж — принца или рицаря от приказките в детството ѝ. В действителния свят обаче такива мъже просто не съществуваха. Действителните хора си имат действително всекидневие, действителни нужди, действителни очаквания за това как трябва да се държат другите. Вярно, има много свестни мъже, мъже, които обичат от цялото си сърце и не се огъват пред големи предизвикателства — и тъкмо някого от този тип мъже мечтаеше да срещне, откакто се разведе с Дейвид. Но как да го намери?

Знаеше, че съществува такъв мъж — мъж, който в момента е сам, — и фактът, че знаеше, накара нещо в нея да се стегне. Беше очевидно, че Катерин — каквато и да му беше тя — е или мъртва, или е изчезнала безследно. Но Гарет толкова силно я обичаше, че ѝ изпращаше любовни писма. Ако не друго, той доказваше, че е способен да обича дълбоко и още по-важното, че е останал напълно обвързан към любимата жена — дори дълго след като нея вече я няма.

Къде си?

Думите продължаваха да ехтят в съзнанието ѝ като някоя песен, чута сутринта по радиото и която след това цял ден не можеш да избиеш от главата си.

Къде си?

Не беше напълно сигурна, но имаше чувството, че въпросният мъж съществува, а едно от нещата, които бе научила в живота си, беше, че ако в главата ти се загнезди някаква муха, опитай да разбереш нещо повече за нея. Защото, ако не ѝ обърнеш внимание, никога няма да узнаеш на какво се е дължала, а в много отношения това е по-лошо, отколкото лично да се увериш, че не е било нищо съществено. Тогава можеш спокойно да продължиш напред, без да поглеждаш през рамо и да се чудиш какво ли те е карало да се чувстваш така.

Но докъде ще доведе цялата тази работа? И какво щеше да означава? Дали намирането на писмото беше по някакъв начин предопределено, или е чиста случайност? Или пък може би просто ѝ се напомняше за онова, което ѝ липсва в живота. Тя неволно усукваше кичур, докато размишляваше. Добре, реши тя, мога да живея с тази случка.

Но ѝ беше любопитен загадъчният автор на писмото и нямаше смисъл да го отрича — поне не пред себе си. И тъй като никой нямаше да я разбере и как, след като самата тя не можеше, реши да не казва на никого какви чувства я владеят.

Къде си?

Дълбоко в себе си знаеше, че ровенето в компютъра и мисълта ѝ за Гарет няма да доведат до нищо. Цялата работа щеше постепенно да се превърне в някаква необикновена история, която често щеше да си преповтаря. Но можеше да живее с нея: щеше да продължи да си пише рубриката, да прекарва време с Кевин, да прави всички онези неща, които трябва да прави самотният родител.

И донякъде беше права. Животът ѝ щеше да протече точно както си го представяше. Но нещо, което се случи три дни по-късно, щеше да я тласне към неизвестното само с един куфар, пълен с дрехи и с няколко листа хартия, които можеха да имат, а можеха и да нямат някакво значение.

Тя откри трето писмо от Гарет.

4

В деня, в който откри третото писмо, тя, естествено, не очакваше да се случи нищо необикновено. Беше типичен ден в разгара на лятото в Бостън — горещ, влажен и с едни и същи метеорологични прогнози, с няколко опита за изнасилвания поради повишено кръвно налягане и две убийства в ранния следобед, извършени от превъртели хора.

Тереза беше в новинарската зала и проучваше една тема за деца, страдащи от аутизъм. „Бостън таймс“ разполагаше с богата база данни във вид на статии, публикувани в предишни години от различни списания. Чрез компютъра си можеше също така да получи достъп и до Харвардския или Бостънския университет, а стотиците хиляди статии, които те имаха на разположение, улесняваха и спестяваха извънредно много време в сравнение само допреди няколко години.

За два часа тя успя да намери около трийсет материала, писани през последните три години, публикувани в списания, за които изобщо не бе чувала, и шест от заглавията им ѝ се сториха доста любопитни и вероятно щяха да ѝ послужат. Тъй като на път за вкъщи щеше да мине покрай Харвардския университет, реши да се отбие и да ги преснима.

Вече се канеше да изключи компютъра си, когато ненадейно една мисъл мина през ума ѝ. Защо не, запита се тя. Изгледите за успех са малки, но какво губя? Седна зад бюрото си, подаде отново команда за достъп до базата данни в Харвардския университет и изписа думите ПИСМО В БУТИЛКА.

Тъй като статиите в системата на библиотеката бяха класифицирани по теми или заглавия, тя реши да прегледа за по-бързо заглавията. Търсенето по теми обикновено извикваше на екрана повече информация, но пък ровенето в нея беше по-бавен процес, а сега нямаше време за това. След като натисна клавиша за изпълнение на командата, тя се облегна назад и зачака компютърът да изведе на екрана необходимата ѝ информация.

Отговорът я изненада — десетина различни статии бяха писани на тази тема през последните няколко години. Повечето от тях бяха публикувани в технически списания и заглавията им подсказваха, че бутилките са били използвани за опити да се научи нещо повече за океанските течения.

Три статии ѝ се сториха интересни и тя си записа заглавията, за да използва и тях.

Движението беше много натоварено и ѝ отне повече време, отколкото беше предвидила, за да стигне до библиотеката и да изкопира деветте материала, които я интересуваха. Прибра се късно и след като си поръча вечеря за вкъщи от близкия китайски ресторант, седна на дивана с трите материала за писма в бутилки.

Първият, с който се залови, беше статия в списание „Янки“ от март, миналата година. Тя започваше с малко история за писмата в бутилки и включваше хронология на разкази за такива послания, изхвърлени на брега на Ню Ингланд през последните няколко години. Някои от тях бяха наистина забележителни. Много ѝ хареса например историята за Паолина и Аке Викинг.

Бащата на Паолина намерил бутилка с писмо, изпратено от Аке, млад шведски моряк. По време на едно от многото си плавания на него му доскучало и той написал на едно листче няколко реда, с молба, ако някоя хубава жена го намери, да му отговори. Бащата на Паолина ѝ дал писмото и тя му писала. Едното писмо довело до друго и когато Аке най-накрая пристигнал в Сицилия, за да се срещне с Паолина, двамата установили, че вече били влюбени един в друг. Скоро след това вдигнали сватба.

Към края на статията попадна на два абзаца, в които се споменаваше за още едно послание в бутилка, изхвърлена на брега на Лонг Айланд:

Повечето послания, изпратени в бутилка, обикновено молят онзи, който ги намери да отговори, с надеждата да се сложи начало на дълга кореспонденция. Има обаче случаи, когато подателят не иска отговор. Такова едно писмо — затрогваща почит към изгубена любов — беше намерено миналата година на брега на Лонг Айланд. Ето и част от него:

„Душата ми е празна без твоите прегръдки. Улавям се как търся лицето ти сред хората, знам че е невъзможно да те открия сред тях, но го правя, без да искам. Това мое вечно търсене е обречено на провал. Вярно двамата с теб си говорихме как да постъпим, ако обстоятелствата ни принудят да се разделим, но аз не мога да спазя обещанието, което ти дадох онази вечер. Съжалявам, скъпа моя, но знам че никога няма да намеря друга, която да те замести. Думите, които ти шепнех, бяха глупави и трябваше да го осъзная още тогава. Теб и само теб съм искал, а сега те няма и аз нямам никакво желание да си търся друга. «Докато смъртта ни раздели», прошепнахме ние в църквата и аз дълбоко вярвам, че тези думи ще звучат в съзнанието ми до деня, в които най-накрая и аз ще напусна този свят.“

Тереза спря да се храни и рязко остави вилицата си. Не може да бъде!

Не беше в състояние да откъсне поглед от редовете. Просто не е възможно!

Но…

Но… кой друг може да бъде?

Тя избърса челото си и усети, че ръцете ѝ треперят. „Още едно писмо?“. Обърна отново първата страница и затърси автора на материала. Името му беше Артър Шендакин, доктор на философските науки, преподавател по история в Бостънския университет, което значеше…

че вероятно живее тук.

Тя скочи от мястото си и взе телефонния указател от поставката до масата в трапезарията. Запрелиства го, търсейки името. С тази фамилия имаше десетина души, от които само две ѝ се сториха вероятни. И двете имаха инициала „А“. Погледна часовника си, преди да вдигне слушалката. Девет и половина. Късно е, но не чак толкова. Набра първия номер. Обади се женски глас, който ѝ каза, че греши номера. Когато затвори, усети, че гърлото ѝ е пресъхнало. Отиде в кухнята и си наля чаша вода. След като почти я изпи, си пое дълбоко дъх и се върна до телефона.

Стараеше се да набира внимателно номера, за да е сигурна, че няма да го сбърка, и чу сигнала „свободно“.

Един път.

Втори път.

Трети път.

На четвъртото позвъняване започна да губи надежда, но на петото чу слушалката в другия край на линията да се вдига.

— Ало? — попита мъжки глас. По гласа му предположи, че е около шейсетгодишен.

Тя се изкашля.

— Ало, обажда се Тереза Осбърн от „Бостън таймс“. Артър Шендакин ли е на телефона?

— Да — отвърна мъжът, явно изненадан.

Запази спокойствие, насърчи се Тереза.

— О, здравейте! Обаждам се, за да разбера дали вие сте същият Артър Шендакин, който е писал статията, публикувана миналата година в списание „Янки“ за писма в бутилки.

— Да, аз я писах. С какво мога да ви бъда полезен?

Тя усети как дланта ѝ, обгърнала слушалката, се изпотява.

— Интересува ме писмото, което е било изхвърлено на брега на Лонг Айланд. Спомняте ли си за кое писмо говоря?

— А мога ли да попитам защо се интересувате?

— Ами… нашият „Таймс“ смята да изготви статия на същата тема и бихме искали да получим копие от това писмо.

Тя примигна на лъжата си, но ако пък кажеше истината, щеше да е по-лошо. Как ли би прозвучало нещо като: „О, здравейте! Аз съм безумно увлечена по загадъчния мъж, който изпраща писма в бутилки и ми се иска да знам дали писмото, което вие сте намерили, е писано също от него…“

Мъжът отвърна бавно:

— Ами не знам. Именно това писмо ме вдъхнови да напиша статиите… Ще трябва да си помисля.

Гърлото на Тереза се сви.

— Значи притежавате самото писмо?

— Да, намерих го преди две години.

— Господин Шендакин, знам, че молбата ми е необичайна, но ви уверявам, че ако ни разрешите да използваме това писмо, ние с удоволствие ще ви изплатим малка сума за услугата. Дори не ни трябва оригиналът. Копие също ще ни свърши работа, така че всъщност вие от нищо няма да се лишите. Беше сигурна, че думите ѝ го изненадаха.

— За каква сума говорим?

Откъде да знам, в момента ми щукна да го кажа. Колко ще искате?

— Искаме да ви предложим триста долара и, разбира се, на вас ще бъде приписана заслугата, че сте го намерили.

Той замълча за миг, размишлявайки. Тереза побърза да продължи, за да не му дава време да измисли причина да откаже.

— Господин Шендакин, сигурно донякъде се безпокоите, че ще има сходство между вашата статия и материала, който вестникът има намерение да отпечата. Уверявам ви, нашият ще бъде съвършено различен. Той ще се отнася предимно за посоката по която се придвижват бутилките, нали разбирате — за някои океански течения и от тоя род. Затова са ни нужни истински писма, така ще засилим интереса на читателите си.

Това пък откъде го измисли?

— Ами…

— Моля ви, господин Шевдакин. Не можете да си представите колко много ще означава това за мен.

Той не отговори веднага.

— Казахте само копие, така ли?

— Да, разбира се. Мога да ви дам номер на факс или адреса, за да го пратите по пощата. Да ви напиша ли чек за сумата?

Той пак замълча за миг, преди да отговори:

— Ъъъ, да… напишете. — Гласът му прозвуча така сякаш е притиснат в ъгъла и не знае как да се измъкне.

— Благодаря ви, господин Шендакин. — И пак от страх да не промени решението си, тя побърза да му съобщи номера на факса си, после записа адреса му и си взе бележка утре да попълни ордер за парите. Помисли си, че може да изглежда подозрително ако му изпратеше чек от личната си книжка.

На следващия ден, след като се обади в кабинета на професора в Бостънския колеж, за да му остави съобщение, че е изпратила парите, тя тръгна за редакцията със замаяна глава. Вероятността да съществува трето писмо от същия човек не ѝ даваше възможност да мисли за нищо друго. Вярно, все още нямаше никаква гаранция, че е писано от същия човек, но ако беше не знаеше как ще действа по-нататък. Беше мислила за Гарет цяла нощ, като се опитваше да си го представи как изглежда, с какво му е приятно да се занимава. Не беше наясно какви чувства е изпълвал, но накрая реши да остави самото писмо да разреши нещата. Ако се окаже, че не е от Гарет, ще сложи край на тази работа. Нямаше да използва компютъра си да го търси, нямаше да се интересува дали има и други писма. И ако установеше, че продължава да е обсебена от случая, ще захвърли и другите две писма. Любопитството е приемливо дотолкова, доколкото не обсебва живота ти — а тя няма да допусне това да се случи. Ами ако писмото е от Гарет…

Пак не можа да измисли какво ще прави. Част от нея се надяваше, че няма да е от него, така че не се налагаше да взима някакво решение засега.

Когато стигна до бюрото си, умишлено не отиде веднага до факс машината. Включи компютъра си, обади се на двама лекари, с които трябваше да разговаря във връзка с материала, който изготвяше, и нахвърли бележки за няколко нови теми. Когато завърши неотложните си задачи, беше почти убедена, че писмото не е от Гарет. Вероятно в океана плават хиляди писма, помисли си тя. Изгледите да е писано от друг са огромни.

Най-накрая, след като не ѝ дойде наум с какво друго да се захване, отиде до факс машината и започна да преглежда купчината от листове. Още не ги беше сортирала, а имаше доста страници за други хора. По средата на купчината мерна страница с бланка, адресирана до нея. Към нея вървяха още две страници, и когато се вгледа в тях, първото нещо, което забеляза — както стана и при първите две писма, — беше релефно отпечатаният ветроход в горния десен ъгъл. Това писмо обаче беше по-късо от другите и тя го прочете, преди да стигне обратно до бюрото си. Последният абзац беше същият, който бе включен в статията на Артър Шендакин.

25 септември 1995 г.

Скъпа Катерин, мина месец, откакто ти писах последното писмо, но ми се стори, че той се изниза много по-бавно. Сега животът отминава като пейзаж покрай стъклото на прозорец на кола. Дишам, храня се и спя както винаги, но в живота ми като че ли няма голяма цел, която да изисква участието ми. Просто се нося по течението, като писмата, които ти писах. Не знам къде отивам, нито кога ще стигна. Дори работата не облекчава болката ми. Мога да се гмуркам за собствено удоволствие или да уча другите как да го правят, но когато се върна в магазина, той е все тъй празен без теб. Докато ти пиша това писмо, се питам кога или дали всичко това някога ще свърши.

Душата ми е празна без твоите прегръдки. Улавям се, че търся лицето ти сред хората, знам, че е невъзможно да го зърна, но го правя, без да искам. Знам, че и вечно да те търся, пак съм обречен на провал. Ти и аз си говорихме за това, какво ще се случи, ако обстоятелствата ни принудят да се разделим, но аз не мога да удържа на обещанието си, което ти дадох онази вечер. Съжалявам, Скъпа моя, но няма да намеря друга жена, която да те замести. Думите, които ти шепнех, бяха глупост и трябваше да го осъзная още тогава. Ти и само ти си била единственото нещо, което съм желал, а сега теб те няма и аз нямам никакво желание да си намеря друга. „Докато смъртта ни раздели“, прошепнахме двамата в църквата и започнах да вярвам, че тези думи ще отекват дотогава, докато дойде време и аз да си отида от този свят.

Гарет

— Диана, имаш ли една минута свободна? Искам да говоря нещо с теб.

Диана вдигна поглед над компютъра и свали очилата си за четене.

— Разбира се. Какво има?

Тереза остави трите писма върху бюрото ѝ, без да продума. Приятелката ѝ ги взе едно по едно и очите ѝ все повече се разширяваха от изненада.

— Къде намери останалите две?

Тереза ѝ разказа как се е натъкнала на тях. Когато свърши, Диана зачете безмълвно писмата. Тереза седна на стола срещу нея.

— Така значи — заговори Диана, когато остави последното писмо, — пазила си всичко в тайна, а?

Тереза само сви рамене и Диана продължи:

— Но те вълнува още нещо, освен това, че си намерила още писма, нали така?

— В какъв смисъл?

— В смисъл — усмихна се лукаво приятелката ѝ, — че не си дошла при мен само защото си намерила още две писма. Идваш тук, защото си заинтригувана от този Гарет.

Тереза отвори уста да каже нещо и Диана прихна.

— Не се прави на толкова изненадана, Тереза. Аз не съм пълен идиот. Забелязвах, че нещо става с теб напоследък. Изглеждаш толкова разсеяна… сякаш си на хиляди километри оттук. Щях да те попитам какво ти е, но реших, че когато си готова да говориш, сама ще дойдеш при мен.

— Мислех, че успявам да се владея.

— За пред другите хора, може би. Но аз те познавам отдавна и веднага мога да разбера, когато става нещо с теб. — Тя отново се усмихна. — Е, ще ми кажеш ли какво има?

Тереза се замисли за миг.

— Странно нещо. Просто не мога да престана да мисля за него и не мога да си обясня защо. Чувствам се като гимназистка, хлътнала по някого, с когото дори не съм се запознавала. Само че в този случай е още по-зле, защото, освен че не сме си разменяли и дума, аз дори не знам как изглежда. Може да е някой седемдесетгодишен дядка.

Диана се облегна назад и кимна замислена.

— Така е… но не ти се вярва да е толкова възрастен, нали?

Тереза бавно поклати глава.

— Да, не ми се вярва.

— На мен също. — Диана взе отново писмата. — Той пише, че са се влюбили един в друг като съвсем млади, не споменава за деца, инструктор е по подводен спорт и по думите му се подразбира, че са били женени с неговата Катерин само от няколко години. Съмнявам се да е толкова стар.

— И аз си помислих нещо такова.

— А искаш ли да узнаеш аз какво си мисля?

— Естествено.

Диана заговори, като подбираше внимателно думите си.

— Мисля, че трябва да заминеш за Уилмингтън и да се опиташ да намериш този Гарет.

— Но как… това е абсурдно!

— Защо?

— Защото не знам абсолютно нищо за него.

— Напротив, ти знаеш много повече неща за Гарет, отколкото знаех аз за Брайън, преди да се запозная с него. Освен това не ти казвам да се ожениш за него, а само да отидеш там и да го откриеш. Може изобщо да не ти хареса, но поне сама ще се увериш, не е ли така? От опит глава не боли.

— Ами ако… — Тереза замълча и Диана продължи:

— Ами ако не е такъв, какъвто си го представяш, това ли искаше да кажеш? Да, няма да е такъв, какъвто си го представяш. Никой не е. Но според мен това не би трябвало да има значение за решението ти. Ако искаш да научиш нещо повече, иди. Най-лошото, което може да ти се случи, е да откриеш, че не е мъжът, когото търсиш. И какво ще правиш тогава ли? Ами връщаш се в Бостън, но се връщаш с отговор. Какво толкова? Сигурно няма да се почувстваш по-зле, отколкото си сега.

— Значи не мислиш, че цялата тази работа е лудост?

— Слушай, Тереза. Отдавна искам да си намериш някой мъж. И както ти казах, като бяхме на почивка, ти заслужаваш да имаш до себе си мъж, с когото да изживееш живота си. Не знам как ще се развият нещата с въпросния Гарет. Ако трябва да се обзаложа, ще кажа, че може би няма да излезе нищо. Но това не значи да не опиташ. Ако всеки е мислил за провал, преди още да е опитал, докъде щяхме да стигнем?

Тереза замълча за миг, преди да отговори:

— Има много логика в думите ти… Диана я прекъсна.

— Аз съм по-стара от теб и много е минало през главата ми. Едно от нещата, които научих в живота си, е, че понякога човек трябва да рискува. А в случая рискът не е толкова голям. Ти не оставяш съпруг и семейство, за да хукнеш да търсиш този човек, не зарязваш работата си, за да се местиш на другия край на страната. Напротив, намираш се в много благоприятно положение. В момента нищо не те спира да тръгнеш, така че възползвай се. Ако ти се иска да идеш, иди. Ако не — недей. Толкова е просто. Освен, че Кевин го няма, имаш да ползваш още отпуска за тази година.

Тереза започна да навива кичур коса на пръста си.

— Ами рубриката ми?

— Не се притеснявай за нея. Нали беше подготвила един материал и вместо него пуснахме писмото. А след това можем да пуснем една-две от миналогодишните. Повечето вестници тогава не ги използваха, така че едва ли ще усетят разликата.

— Като те слушам, всичко изглежда толкова лесно.

— Ами то си е лесно. Трудната част е да откриеш човека. Но мисля, че тези писма съдържат информация, която ще ти помогне. Какво ще кажеш да се обадим тук-там и да се поразровим из компютъра?

И двете помълчаха малко.

— Добре — каза най-накрая Тереза. — Но дано да не съжалявам после.

— Е, откъде да започнем? — попита Тереза приятелката си и придърпа един стол, за да седне до нея.

— Да започнем първо с онова, за което сме напълно сигурни. Но преди всичко, мисля, че няма да сбъркаме, ако решим, че името му е наистина Гарет. Така подписва всичките си писма и не вярвам да си прави труда да се подписва с друго име. Да беше само едно писмо, разбирам, но и трите… Почти съм сигурна, че това е малкото му име или дори средното. И в двата случая това е името, с което се обръщат към него.

— И вероятно живее в Уилмингтън или в Райтсвил Бийч, или пък в някое друго селище близо до тях — добави Тереза.

Диана потвърди с глава.

— Във всичките писма пише за океана или нещо, свързано с океана, и разбира се, именно там е хвърлил бутилката. От тона на писмото се подразбира, че сяда да пише, когато се почувства самотен, или когато мисли за Катерин.

— И според мен е така, защото никъде не споменава, че пише по някакъв специален повод. Писмата му говорят за всекидневието му и как се е чувствал.

— Точно така — закима Диана, която като че ли все повече се въодушевяваше. — Споменава и за някаква яхта.

— Да, „Хепънстанс“ — уточни Тереза. — Двамата я били възстановили, сменили ѝ платната и плавали заедно с нея. Значи вероятно става дума за ветроходна яхта.

— Запиши името ѝ — каза Диана. — Може да успеем да научим нещо повече за яхтата, ако завъртим някой и друг телефон. Все някъде трябва да регистрират яхти по името им. Мога да се обадя в местния вестник и да попитам. Има ли нещо, което да използваме от второто писмо?

— Според мен, не. Но третото дава малко повече информация. Две неща се набиват ясно.

Диана се намеси:

— Едното е, че Катерин всъщност е починала.

— И че той май притежава магазин за леко водолазни съоръжения, където са работили двамата с Катерин.

— Това също трябва да го запишеш. Мисля, че и него можем да научим оттук. Нещо друго?

— Мисля, че не.

— Е, добре е като за начало. Работата може да се окаже по-лесна, отколкото предполагаме. Хайде да почнем да въртим телефоните.

Първото място, където се обади Диана, беше редакцията на „Уилмингтън джърнъл“, местния вестник. Тя се представи и поиска да говори с някого, който е запознат с ветроходството. След като я прехвърлиха няколко пъти от човек на човек, най-накрая бе свързана със Зак Нортън, който отговарял за спортния риболов и други океански спортове. На въпроса ѝ дали някъде в града регистрират яхти по името им, той ѝ отговори с „не“ и поясни:

— Лодките се регистрират по номерата на двигателите им като автомобилите. Но ако знаете името на собственика, можете да научите името на лодката от формуляра, стига той да го е вписал. Такова изискване няма, но много хора вписват и името на яхтата си.

Диана записа на бележника пред себе си: „Яхтите не се регистрират по името им“, и го показа на Тереза.

— Стигнахме до задънена улица — прошепна ѝ Тереза.

Диана закри мембраната с ръка и ѝ прошепна в отговор:

— Може и да сме, но може и да не сме. Не се отказвай толкова лесно.

Диана благодари на Зак Нортън, че ѝ отдели време, затвори телефона и прегледа отново листа с бележките. Замисли се за момент, после реши да потърси информация за телефонните номера на леко водолазните магазини в района на Уилмингтън. Докато Тереза я наблюдаваше, тя записа имената и телефонните номера на единайсет магазина.

— Желаете ли още нещо, госпожо? — попита телефонистката.

— Не, бяхте много любезна. Благодаря ви.

Тереза я погледна с любопитство в очите.

— И какво ще ги питаш, като се свържеш с тях?

— Ще търся направо Гарет.

Сърцето на Тереза се разтуптя.

— Направо него?

— Направо него — отвърна Диана и ѝ направи знак да вземе допълнителната слушалка. — За всеки случай, ако се обади самият той.

И двете зачакаха смълчани някой да вдигне телефона в „Атлантик Адвенчърс“ — името на първия магазин, който им бе даден.

Когато най-сетне някой вдигна слушалката, Диана си пое дълбоко въздух и любезно потърси Гарет във връзка с курсовете му.

— Извинете, но грешите номера — побърза да каже гласът.

Диана се извини и затвори.

На пет поредни обаждания получиха същия отговор. Без да се отчайва, Диана продължи да следва списъка и набра следващия номер. Очаквайки да чуе подобен отговор, тя се изненада, когато мъжът от другия край на линията замълча за миг и попита:

— Гарет Блейк ли имате предвид? Гарет!

Тереза едва не падна от стола, като чу да се произнася името му. Диана потвърди и мъжът продължи:

— Той е в „Айланд Дайвинг“. Но не желаете ли да ползвате нашите услуги? Ние също имаме курсове и занятията ни започват много скоро.

Диана бързо се извини.

— Не, съжалявам. Аз вече имам уговорка с Гарет. — Когато остави слушалката на мястото ѝ, Диана се усмихна до уши на Тереза.

— Ето че нещата потръгнаха.

— Не мога да повярвам, че стана толкова лесно…

— Не чак толкова, като се замислиш. Защото, ако беше намерила само едно писмо, щеше да е направо невъзможно.

— Мислиш ли, че става дума за същия Гарет?

Диана сви рамене и вдигна вежди.

— А ти как мислиш?

— Не знам. Може би.

— Е, добре, скоро и това ще разберем. Започва да става забавно.

Диана отново позвъни на „Справки“ и получи телефонния номер на отдела „Корабна регистрация“ в Уилмингтън. Когато се свърза, съобщи името си, каза каква информация ѝ е нужна и поиска да разговаря със съответния служител.

— Бях със съпруга си на почивка там — започна да обяснява тя на жената, която се обади. — Но яхтата ни се повреди и един отзивчив господин ни се притече на помощ и ни изведе на брега. Името му е Гарет Блейк, а мисля, че неговата яхта се казваше „Хепънстанс“, но все пак искам да съм напълно сигурна, когато седна да пиша материала си.

Диана продължи, не давайки възможност на жената да изрече дума. Каза ѝ колко се била изплашила и колко навреме ги спасил Гарет. После я отрупа с комплименти за това колко мили били хората на юг и особено в Уилмингтън, затова много искала да напише за южняшкото гостоприемство, за предразположението им към непознати хора. Явно поласкана, жената с охота откликна на молбата ѝ:

— Тъй като искате само потвърждение на информацията, а не питате за нещо, което не знаете, сигурно ще мога да ви помогна. Изчакайте един момент.

Диана забарабани с пръсти по бюрото, заслушана в приятната музика, която се чуваше от слушалката. След малко жената отново се обади.

— Така. Да видим сега…

Диана я чу как натисна няколко клавиша на компютъра, после се разнесе странно пиукане. Миг след това жената изрече думите, които Диана и Тереза очакваха.

— Да, ето го. Гарет Блейк. Мммда… Правилно сте запомнили името му, поне според информацията, с която разполагаме. Тук е записано, че името на лодката е „Хепънстанс“.

Диана я обсипа с благодарности и я попита как се казва, „за да включи още едно име, символизиращо гостоприемството на Юга.“ Когато затвори телефона, лицето ѝ сияеше.

— Гарет Блейк! — изрече тя с победоносна усмивка. — Нашият загадъчен писмописец се казва Гарет Блейк!

— Не мога да повярвам, че го откри.

Диана закима така, сякаш беше извършила нещо, на което и тя самата не вярваше, че е способна.

— А трябва. Твоята стара приятелка все още знае как да извлича информация.

— Уверих се в това.

— Нещо друго да те интересува по случая?

Тереза се замисли.

— А можеш ли да намериш нещо за Катерин?

Диана сви рамене и се приготви да поеме задачата.

— Не знам, но можем да опитаме. Дай да се обадим във вестника им, за да питаме дали са отразили нещо по случая. Ако е починала при злополука, сигурно са го обявили.

Диана отново се обади в редакцията на местния вестник и поиска новинарския отдел. За жалост, след като разговаря с няколко души, ѝ бе казано, че старите издания се съхраняват на микрофишове и без точна дата е трудно да се намери съответният брой. Тогава Диана попита и получи име на човек, с когото Тереза можеше да се срещне, когато отиде на място, ако поиска сама да прегледа вестника.

— Мисля, че това е, кажи-речи, всичко, което можем да направим оттук. Останалото зависи от теб, Тереза. Но поне вече знаеш къде да го търсиш.

Диана ѝ подаде листчето със записаните данни. Тереза се поколеба да го вземе. Диана я изгледа за миг, после го остави върху бюрото и отново се пресегна към телефона.

— Сега пък на кого ще звъниш?

— На моята пътническа агенция. Ще имаш нужда от резервация за самолет и хотел.

— Но аз още не съм казала дали ще тръгвам.

— О, ще тръгнеш, ще тръгнеш.

— Откъде си толкова сигурна?

— Защото нямам намерение да те гледам как седиш тук още една година и се чудиш какво ли щеше да излезе от всичко това. Освен това не работиш добре, когато си разсеяна.

— Но, Диана…

— Диана, не — Диана, това е! Знаеш, че любопитството ще те влуди. То вече и мен почна да влудява.

— Но…

— Никакво „но“. — Тя замълча за миг и продължи с по-мек тон: — Тереза, чуй ме добре… Ти нищо не губиш. В най-лошия случай се прибираш след няколко дни. Нищо повече. Да не отиваш да издирваш племе канибали я! Отиваш просто да провериш дали любопитството ти е основателно.

И двете потънаха в мълчание за известно време. По устните на Диана трепкаше лека самодоволна усмивка, а Тереза почувства как пулсът ѝ се ускори, когато в мисълта ѝ се оформи крайното решение. Боже мой, всъщност наистина ще го направя. Не мога да повярвам, че се съгласих.

Въпреки това се опита да се измъкне с половин уста.

— Аз дори не знам какво да кажа, когато го срещна…

— Сигурна съм, че ще измислиш нещо. Дай сега да се обадя в агенцията. Иди да си вземеш чантата. Ще ми трябва номерът на кредитната ти карта.

В главата на Тереза се надигна вихър от мисли, докато отиваше до бюрото си. Гарет Блейк. Уилмингтън. „Айланд Дайвинг“. „Хепънстанс“. Прехвърляше думите в ума си, сякаш репетираше наум реплики от пиеса.

Отключи долното чекмедже, където държеше чантата си, взе я и се поколеба за миг. Но други мисли я завладяха и накрая отиде да даде кредитната си карта на Диана. На следващата вечер щеше да пътува за Уилмингтън, Северна Каролина.

Диана ѝ каза да си вземе остатъка от деня и следващия ден като почивни, и когато си тръгваше от редакцията, имаше чувството, че са я притиснали в стената така, както тя бе притиснала възрастния господин Шендакин. Но за разлика от господин Шендакин дълбоко в себе си тя беше доволна, и когато на следващата вечер самолетът се приземи край Уилмингтън, Тереза Осбърн се настани в хотелската стая и се запита докъде ли ще я изведе всичко това.

5

Тереза се събуди по навик рано, стана и отиде да погледне през прозореца. Слънцето над Северна Каролина хвърляше златисти призми през леката утринна мъгла и тя отвори балконската врата, за да проветри стаята.

Съблече пижамата си в банята и пусна душа. Докато влизаше в кабинката, си помисли колко лесно стигна дотук. Преди по-малко от четирийсет и осем часа седеше с Диана и двете изучаваха писмата, обаждаха се по телефона и търсеха Гарет. След това на път за вкъщи се отби у Ела, която отново се съгласи да наглежда Харви и да ѝ събира пощата.

На следващия ден отиде в библиотеката и прегледа няколко книги за подводния спорт. Стори ѝ се напълно логична постъпка. Годините ѝ като репортерка я бяха научили да не взима нищо на доверие, да работи по план и да се подготвя възможно най-добре за предстоящата си задача.

Най-накрая си състави простичък план. Ще отиде в „Айланд Дайвинг“, ще разгледа магазина с надеждата да види там Блейк.

Ако се окаже мъж на седемдесет години или двайсет и една годишен студент, просто ще си излезе и ще се върне у дома. Но ако инстинктите ѝ не я лъжеха и той се окажеше приблизително на нейната възраст, тогава ще опита да го заговори. Затова беше отделила време да узнае нещо повече за подводния спорт — искаше да покаже, че е запозната донякъде с тази тема. И вероятно щеше да научи нещо повече за него, ако се разговореха, нещо, което я интересува, без да му казва прекалено много за себе си. Тогава щеше да има по-ясна представа за положението.

Ами после? За тази част не бе напълно сигурна. Не бива да казва цялата истина на Гарет за пристигането си тук — това щеше да е лудост. „Здравейте! Прочетох писмата ви до Катерин и като разбрах колко много сте я обичали, си помислих, че именно вие сте мъжът, когото търся.“ Не, никакви такива! Другата възможност също не беше за предпочитане. „Здравейте! Аз съм от «Бостън таймс». Намерих ваши писма. Може ли да напиша материал за тях?“ Не, и това не върви. Както и нито една друга идея, която бе минала през ума ѝ.

Но пък не беше дошла от толкова далече, за да се отказва точно сега, независимо от факта, че още не бе намислила какво да говори. Освен това нали Диана я посъветва, ако нищо не се получи, просто да вземе обратния самолет за Бостън.

Тя излезе от кабинката на душа, изсуши тялото си и намаза ръцете и краката си с лосион, после си сложи бяла блуза без ръкави, шорти „Деним“ и бели сандали. Искаше да изглежда небрежно облечена и го постигна. Нямаше намерение да се набива в очи. В края на краищата не знаеше какво я очаква и искаше да прецени положението от своя гледна точка, без да се налага да влиза в контакт с други хора. Когато най-накрая беше готова да тръгва, отвори телефонния указател и си записа на едно листче адреса на „Айланд Дайвинг“. Пое си два пъти дълбоко въздух и миг по-късно вече вървеше по коридора на хотела. Отново си повтори наум мантрата[2], която ѝ каза Диана.

Най-напред влезе в друг магазин, откъдето си купи карта на Уилмингтън. Освен това продавачката я упъти и тя лесно се ориентира, макар че градът се оказа по-голям, отколкото си го бе представяла. Улиците бяха пълни с коли, особено мостовете, водещи към островите край бреговата ивица. До Кюър Бийч, Каролина Бийч и Райтсвил Бийч се стигаше по мостове от града и цялото движение бе насочено предимно натам.

„Айлавд Дайвинг“ се намираше близо до яхтклуба. След като остави почти целия град зад гърба си, движението понамаля, и когато стигна до улицата, която търсеше, превключи на по-ниска скорост и започна да се оглежда за магазина.

Оказа се малко по-надолу от пресечката, от която беше отбила в улицата. Както и предположи, пред него бяха паркирани няколко автомобила. Тя спря колата недалече от входа.

Постройката беше стара и дървена, избеляла от соления въздух и морските ветрове. Едната ѝ страна гледаше към междуостровния воден път „Атлантик“. Ръчно нарисувана табела висеше на две ръждясали вериги, а витрините носеха отпечатъка на хиляди дъждовни бури.

Тя слезе от колата, приглади назад няколко кичура, паднали върху лицето ѝ, и тръгна към магазина. Спря се, преди да отвори вратата, за да си поеме отново въздух и да събере мислите си, после прекрачи прага, полагайки огромни усилия да изглежда така, сякаш е най-обикновена клиентка.

Тръгна бавно между щандовете, като поглеждаше към купувачите, някои от които вземаха по нещо от рафтовете, оглеждаха го и пак го връщаха на мястото му. Търсеше да открие с поглед някого, на когото да личи, че работи тук. Вглеждаше се крадешком във всеки мъж в магазина и се питаше: „Вие ли сте Гарет?“ Но всички изглеждаха външни хора.

Тя продължи към задната стена и се озова пред един щанд, над който висяха в рамки изрезки от вестници и списания. След като ги огледа набързо, се наведе по-близо и изведнъж установи, че се е натъкнала на отговора на първия си въпрос относно загадъчния Гарет Блейк.

Най-накрая видя как изглежда той.

Първата изрезка от вестник беше за подводния спорт и обяснението под снимката гласеше: „Гарет Блейк от «Аланд Дайвинг» подготвя курсистите си за първото гмуркане в океана.“

На снимката Гарет оправяше ремъците на дихателния апарат на гърба на един от учениците си. Излезе, че двете с Диана са били прави, когато разсъждаваха за възрастта му. Той изглеждаше трийсет и няколко годишен, със слабо лице и къса кестенява коса, която като че ли бе поизбеляла от дългите часове, прекарани на слънце. Беше с няколко сантиметра по-висок от учениците си и безръкавната му фланелка разкриваше ясно изпъкнали мускули на ръцете.

Тъй като снимката беше малко зърнеста, тя не можа да определи цвета на очите му, макар че ясно се виждаше обветреното му лице. Забелязваха се дори и малки бръчици около очите му, но те можеха да бъдат в резултат на примижаването му срещу слънцето.

Тя зачете внимателно статията, като се стараеше да запомни кога той провежда курсовете си и някои подробности около получаването на разрешително за практикуване. Вторият материал беше без снимка и в него се разказваше за гмуркането до потънали кораби, което беше много разпространено в Северна Каролина. Научи, че в този район има регистрирани над петстотин корабокрушения и затова бе известен като Гробницата на Атлантическия океан. Поради многото острови близо до брега от векове насам кораби засядали на плитчините.

Третата статия, също без снимка, се отнасяше до „Монитор“, първия брониран кораб на Федералния съюз от времето на Гражданската война, който на път за Южна Каролина, потънал недалеч от нос Хатерас през 1862 година, докато бил теглен на буксир от един парен кораб. Останките му най-накрая били намерени и Гарет Блейк заедно с други водолази от морския институт „Дюк“ били помолени да се гмурнат до дъното на океана, за да проучат възможностите за изваждането на кораба.

Четвъртият материал беше посветен на „Хепънстанс“. Имаше осем снимки на яхтата, снимана от най-различен ъгъл отвътре и отвън, и с подробности около възстановяването ѝ. Минавала за уникална с това, че била направена цялата от дърво и била построена в Лисабон, Португалия, през 1927 година. Проектирана от Херешоф, един от най-известните морски инженери по онова време, тя имала дълга и интересна история включително и това, че била използвана във Втората световна война, за да шпионира немските гарнизони, разположени покрай бреговете на Франция. Най-накрая лодката поела към Нантъкет, където била купена от местен търговец. Когато преди четири години Гарет Блейк я купил, тя била в окаяно състояние и той заедно със съпругата си Катерин я възстановили напълно.

Катерин…

Тереза погледна датата на материала. Април, 1992 година. В него не се споменаваше, че Катерин е починала, и тъй като едно от писмата, които притежаваше, е било намерено преди три години в Норфолк, значеше, че Катерин трябва да е починала някъде през 1993 година.

— Желаете ли нещо?

Тереза мигом се обърна към гласа зад гърба ѝ. Пред нея стоеше млад, усмихнат мъж и тя вътрешно се зарадва, че беше видяла вече снимката на Гарет. Този човек не беше той.

— Стреснах ли ви? — попита мъжът и Тереза бързо поклати глава.

— Не… Просто разглеждах снимките.

Той посочи с брадичка към тях.

— Голяма работа е, нали?

— Кой?

— „Хепънстанс“. Гарет… човекът, който държи магазина, я поправи. Чудесна лодка е. Една от най-хубавите, които съм виждал.

— А той тук ли е? Гарет, имам предвид.

— Не, на доковете е. Ще се върне чак към обяд… Да ви помогна ли да си изберете нещо? Магазинът наистина е доста претрупан, но всичко, което ви е нужно за гмуркане, можете да го намерите тук.

Тя поклати глава.

— Не, аз всъщност само разглеждах.

— Добре, но ако се спрете на нещо, повикайте ме.

— Разбира се.

Младият мъж кимна приветливо, обърна се и се запъти към предната част на магазина. Преди да се усети, Тереза се чу да пита:

— На доковете ли казахте, че е Гарет?

Продавачът отново се обърна и вървейки назад с гръб, отговори:

— Да… На няколко пресечки надолу по улицата. При яхтклуба. Знаете ли къде се намира?

— Мисля, че минах покрай него на път за тук.

— Той сигурно ще остане там още час, час и нещо, но както вече ви казах, ако дойдете по-късно, ще го намерите в магазина. Искате ли да му оставя съобщение?

— Не, няма нужда. Не е нищо важно.

Тя постоя още три-четири минути, като се правеше, че разглежда разни стоки по щандовете, после помаха за довиждане на младия продавач и излезе от магазина.

Вместо обаче да тръгне към колата си, се отправи към яхтклуба.

Когато стигна до пристана за яхти, се огледа, надявайки се да мерне „Хепънстанс“. Тъй като повечето яхти бяха боядисани в бяло, а „Хепънстанс“ беше с естествения цвят на дървото, тя я откри много бързо и тръгна натам по мостика, водещ към нея.

Чувстваше се напрегната, но изрезките от пресата в магазина ѝ дадоха една-две идеи как да подхване разговора. Видеше ли го веднъж, просто щеше да обясни, че е чела материал за „Хепънстанс“ и е поискала да я види как изглежда отблизо. Щеше да прозвучи достоверно и се надяваше това да доведе до по-дълъг разговор. Тогава, разбира се, щеше да добие някаква представа що за човек е той. А после… Е, после ще види.

Докато се приближаваше до лодката обаче, първото нещо, което забеляза, беше, че наоколо няма никой — нито на борда, нито на доковете. По всичко личеше, че дори никой не е идвал тук цялата сутрин. Яхтата беше заключена, платната ѝ — сгънати, всичко си беше на място. След като се огледа отново, за да види дали Гарет не е някъде наблизо, погледна отново името на яхтата. Да, „Хепънстанс“ беше. Учудена, приглади назад косата си, разрошвана от вятъра. Странно, продавачът ѝ каза, че е тук.

Не побърза да се върне в магазина, а поостана да се възхити на яхтата. Наистина беше красива — скъпа и от висококачествено дърво, не като другите, които я заобикаляха. В нея имаше повече индивидуалност и сега разбра защо вестникът беше направил материал за нея. В известен смисъл ѝ напомняше на много по-умалена версия на пиратски кораби, които бе виждала във филмите. Тя се разходи няколко минути напред-назад и се запита до каква ли степен е била съсипана преди възстановяването ѝ. По-голямата част от яхтата изглеждаше напълно нова, макар че според нея не бяха подменени всичките ѝ дървени части — вероятно само са ги почистили с шкурка. Когато се наведе да се вгледа по-отблизо, видя резки по корпуса, което подкрепи предположението.

Най-накрая реши да отиде в „Айланд Дайвинг“ малко по-късно. Явно, че мъжът от магазина я бе упътил погрешно. След като хвърли още един, последен поглед на яхтата, тя се обърна да си върви.

На рампата, на няколко крачки от нея, стоеше и я наблюдаваше един мъж.

Гарет…

Беше изпотен от сутрешната жега, на места по ризата му се виждаха мокри петна. Ръкавите ѝ бяха отпорени и разкриваха стегнати мускули на ръцете, оплескани с нещо като грес, а водолазният му часовник беше издраскан — сигурно от дългогодишно ползване. Носеше кафеникави къси панталони и кецове, обути на бос крак. Целият му вид подсказваше, че е човек, който прекарва повечето, ако не и цялото си време край океана.

Като я видя да отстъпва крачка назад, мъжът я заговори:

— Мога ли да ви услужа с нещо? — Усмихваше ѝ се, но не се доближи до нея, сякаш се опасяваше, че тя може да се почувства като в капан.

Което си беше точно така, когато очите им се срещнаха.

В първия момент тя само продължи да го гледа. В сравнение със снимките му в действителност той изглеждаше по-симпатичен. Беше висок, с широки рамене, но трудно можеше да мине за шеметен красавец. Обветреното и загрубяло лице говореше, че слънцето и морето си бяха взели своето. Имаше същите като на Дейвид хипнотизиращи очи, само че в неговите имаше нещо по-завладяващо. И излъчваше подчертана мъжественост.

Тереза си спомни за плана си и си пое дълбоко въздух.

— Възхищавах се на яхтата ви — посочи тя към „Хепънстанс“ — Наистина е много красива.

Докато триеше ръцете си една в друга, за да ги почисти от греста, той отвърна любезно:

— Благодаря ви. Приятно ми е да го чуя.

Твърдият му поглед, като че ли изведнъж я върна назад към началото на събитията — намирането на бутилката, нарастващото и любопитство, проучванията, които бе направила, пристигането ѝ в Уилмингтън и накрая тази среща. Напълно объркана, тя затвори очи и се улови, че ѝ е трудно да се овладее. Не бе очаквала, че всичко ще стане толкова бързо. И мигом я обзе огромен ужас.

Той пристъпи крачка напред и я попита със загрижен глас:

— Добре ли сте?

Насилвайки се да се отпусне, тя си пое отново въздух и отвърна:

— Да, просто за миг ми се замая главата.

— Сигурна ли сте?

От притеснение прекара пръсти през косата си.

— Да, мина ми, наистина.

— Добре — каза той така, сякаш изчакваше да се увери, че е така, после попита с любопитство в гласа: — Срещали ли сме се и преди?

Тереза поклати бавно глава.

— Мисля, че не.

— Тогава откъде знаете, че яхтата е моя?

Облекчена, тя отвърна:

— О… видях ваша снимка в магазина, както и снимки на яхтата. Младежът в магазина ми каза, че сте тук, и тогава реших да използвам случая и да дойда да я разгледам.

— Казал ви е, че съм тук?

Тя замълча, докато си припомняше точните думи:

— Всъщност той каза, че сте на дока. А пък аз предположих, че това значи тук.

Той кимна.

— Бях на другата лодка… която използваме за гмуркане.

Малък рибарски кораб сигнализира за поздрав и Гарет се обърна и помаха на мъжа, изправен на палубата. След като корабът отмина, той се обърна отново към Тереза и като че ли едва тогава забеляза колко е хубава. Отблизо дори изглеждаше още по-хубава, отколкото му се стори, когато я видя преди малко от отсрещния пристан. Той неволно сведе поглед и бръкна в задния си джоб, откъдето извади червена носна кърпа и избърса потта от челото си.

— Много хубаво сте я стегнали — отбеляза Тереза.

Той се усмихна леко и напъха обратно кърпата в джоба си.

— Благодаря, радвам се, че ви харесва.

Тереза погледна към „Хепънстанс“, докато той говореше, после към него.

— Знам, че не е моя работа — заговори тя нехайно, — но тъй като сте тук, ще възразите ли, ако ви поразпитам малко за яхтата?

По израза на лицето му веднага разбра, че не за първи път го карат да говори за плавателния си съд.

— Какво по-точно искате да знаете?

Тя положи всичките си усилия, за да прозвучи гласът ѝ непринудено.

— Ами например наистина ли е била в такова окаяно състояние, както пише в статията?

— Дори в още по-окаяно. — Той пристъпи напред и започна да ѝ посочва различни места по корпуса. — Голяма част от дървото близо до вълнореза беше изгнило, на много места по единия борд имаше пробойни… Цяло чудо беше, че все още се държеше на повърхността. Наложи се да подменим доста голяма част от корпуса и палубата, а останалото го изтъркахме, китосвахме го и отново го полирахме. Но това беше само външната работа. После се заловихме да я поправяме отвътре, което ни отне много повече време.

Въпреки че ѝ направи впечатление множественото число, което използваше, тя реши да не пита нищо.

— Сигурно много работа е имало по нея.

Тя се усмихваше, докато говореше, а Гарет почувства, че нещо го стегна отвътре, и си помисли: „По дяволите, много е хубава!“

— Така беше, но си струваше. С нея е по-голямо удоволствие да се плава, отколкото с другите ветроходи.

— Защо?

— Защото е била построена от хора, които са си изкарвали прехраната с нея. Проектирали са я с много любов и това прави управлението ѝ много по-лесно.

— Доколкото разбирам, отдавна се занимавате с ветроходство.

— От дете.

Тя кимна и след кратка пауза направи крачка към лодката.

— Може ли?

— Разбира се.

Тереза се доближи до яхтата и прекара длан по корпуса. Гарет забеляза, че не носи брачна халка, макар че това нямаше никакво значение. Без да се обръща, Тереза попита:

— Какво дърво е това?

— Махагон.

— Цялата ли е от махагон?

— Почти, с изключение на мачтите и някои неща вътре.

Тя отново кимна, а Гарет я наблюдаваше, докато вървеше покрай „Хепънстанс“. Когато се поотдалечи, той изгледа от горе до долу фигурата и правата тъмна коса, която едва докосваше раменете ѝ. Но тя хващаше око не само с външния си вид, а и с уверената си походка. Сякаш знаеше какво точно си мислят мъжете, когато я гледат. Той тръсна глава.

— Вярно ли е, че са я използвали да шпионира германците през Втората световна война?

Той се изсмя тихо и побърза да прогони разсейването.

— Така ми каза предишният ѝ собственик. Но дали е вярно или просто го каза, за да ѝ вдигне цената, не знам.

— Е, дори и да не е било така, тя пак е красива. Колко време ви отне възстановяването ѝ?

— Почти година.

Тереза надникна през един от кръглите илюминатори, но вътре беше тъмно и почти нищо не се виждаше.

— А каква лодка използвахте, докато поправяхте тази?

— Никаква. Не ни оставаше много време, тъй като имахме работа в магазина, водехме курсове и гледахме час по-скоро да я поправим. — Гарет за първи път почувства, че разговорът му е приятен.

— Е, да, сигурно.

Тя хвърли още един поглед на яхтата и тръгна обратно към него. Двамата помълчаха за миг. Гарет се запита дали усеща погледите, които ѝ хвърляше с крайчеца на окото си.

— Е — заговори тя най-накрая и скръсти ръце пред гърдите си, — май доста време ви отнех.

— Съвсем не — отвърна той и усети, че по челото му отново изби пот, — обичам да разговарям за ветроходство.

— Сигурно и аз бих обичала на ваше място. То винаги ми се е струвало приятно развлечение.

— Да не би никога не сте се качвали на яхта?

Тя сви рамене.

— Никога. Много ми се е искало, но просто не ми се е удавал случай.

Тя го гледаше, докато говореше, и когато погледите им се срещнаха, Гарет се улови, че за втори път в порядъка на няколко минути посяга за носната си кърпа. „Ама че жега е тук!“ Той избърса челото си и се чу да изрича думите, преди да усети.

— Ами ако искате да опитате, аз обикновено се разхождам с нея след работа. Ще бъдете добре дошла на борда ѝ привечер.

Защо го каза, сам не знаеше. Може би, заключи наум той, е почувствал нужда от женска компания след толкова години, дори и за кратко време. Или пък го привлече нещо в начина, по който заблестяваха очите ѝ, когато говореше. Но каквато и да бе причината, той вече я бе поканил да се разходи с него и беше късно да промени решението си.

Тереза от своя страна също бе изненадана, но бързо реши да приеме поканата му. Нали именно това беше причината да дойде в Уилмингтън.

— С удоволствие — рече тя. — В колко часа?

Той прибра кърпата си, чувствайки се малко неудобно от спонтанното си предложение.

— Някъде към седем? Тогава слънцето почва да залязва и това е идеално време за отплаване.

— Седем часа ме устройва напълно. Ще донеса нещо за ядене.

За изненада на Гарет тя изглеждаше едновременно зарадвана и развълнувана.

— Не, не е нужно.

— Може би, но това е най-малкото, което мога да направя. В края на краищата не бяхте длъжен да ме каните. Сандвичи ще бъде ли достатъчно?

Гарет отстъпи крачка назад, сякаш му беше нужно малко повече пространство, за да диша.

— Да, напълно. Аз не съм много придирчив.

— Добре — каза тя и замълча, изчаквайки го да каже още нещо, но той не продума и тя несъзнателно намести дръжката на чантата на рамото си. — В такъв случай, до довечера. Ще се видим тук, при яхтата, нали?

— Да, тук — потвърди той и долови напрежение в гласа си. После се изкашля и добави с лека усмивка: — Ще бъде много приятно. Ще ви хареса.

— Не се и съмнявам. До довечера!

Тя се обърна и тръгна по рампата с развята от вятъра коса. Докато се отдалечаваше, Гарет се сети какво бе забравил.

— Ей! — извика той след нея.

Тя се спря и се обърна, засенчвайки очите си с ръка.

— Да?

Той направи няколко крачки към нея.

— Забравих да питам за името ви.

— Тереза. Тереза Осбърн.

— Аз съм Гарет Блейк.

— Добре, Гарет. Ще се видим в седем.

И тя отново се обърна и се отдалечи със стегната крачка. Гарет проследи с поглед фигурата ѝ, опитвайки да сложи в ред обърканите си чувства. Макар че, от една страна, беше развълнуван от тази среща, от друга, усещаше, че има нещо нередно в цялата тази работа. Знаеше, че няма причина да изпитва вина, но именно това изпитваше и много му се прииска да има начин да се отърси от това чувство.

Но, естествено, че нямаше. Никога не е имало.

6

Стрелките на часовника скоро щяха да отбележат седем часа, но за Гарет Блейк времето беше спряло преди три години, когато Катерин слезе от тротоара и беше бутната от кола, шофирана от възрастен мъж, които не успя да спре навреме и с това промени завинаги живота на цели две семейства. През следващите седмици гневът му към шофьора постепенно отстъпи място на планове за отмъщение, което така и не осъществи, тъй като скръбта му го направи неспособен да върши каквото и да било. Не можеше да спи повече от три часа в денонощието, разплакваше се всеки път, когато видеше дрехите ѝ в гардероба, и отслабна с близо десет килограма, тъй като не слагаше нищо в уста, освен кафе и солени бисквити. След месец пропуши за първи път в живота си и започна да пие, за да удави непоносимата мъка, която го налягаше всяка вечер. Баща му пое временно работата в магазина, а Гарет по цял ден седеше мълчалив на задната веранда на къщата си и опитваше да си представи живота си без Катерин. Дори вече не изпитваше желание да живее повече и понякога се надяваше, че соленият, влажен въздух ще го погълне и ще го избави от самотата му занапред.

Най-тежко му беше, когато не можеше да си спомни ден, в който да не е бил заедно с Катерин. Познаваха се почти цял живот, учеха в едни и същи училища. В трети клас в гимназията станаха най-добри приятели и тогава той ѝ поднесе две картички за Деня на свети Валентин, но след това продължиха да учат в различни паралелки до завършването на гимназия. Тогава Катерин беше слабичка и най-дребната сред съученичките си и макар че Гарет беше отделил специално място за нея в сърцето си, не забеляза кога се бе превърнала в привлекателна девойка. В ученическите години те нито веднъж не излязоха заедно на разходка, нито дори на кино, но след четири години в Чапел Хил, където той специализираше морска биология, най-неочаквано я срещна в Райтсвил Бийч и мигом си даде сметка колко глупаво е постъпил. Тя вече не беше онова слабичко момиченце, което помнеше. Пред него стоеше красива млада жена с форми, които караха и мъже, и жени да се обръщат след нея. Косата ѝ беше руса, в очите ѝ се таеше безгранична загадъчност. И когато той най-накрая успя да затвори уста от прехласване и я попита какво ще прави по-късно същата вечер, те започнаха приятелство, което ги доведе до брак и до шест прекрасни години съвместен живот.

През първата им брачна нощ, останали сами в хотелската стая, осветена само от свещи, тя му подаде двете любовни картички, които ѝ бе поднесъл навремето, и се разсмя, като видя израза на лицето му. „Разбира се, че ги запазих — прошепна тя, докато обвиваше ръце около врата му, — тогава обичах за първи път. Любовта е любов, независимо на колко години си, и съзнавам, че ако ти бях дала време, ти щеше да се върнеш при мен.“

Всеки път, когато Гарет се уловеше, че мисли за нея, той си спомняше как точно изглеждаше тя или онази нощ, или последния път, когато бяха излезли с яхтата. Дори сега си спомняше ясно последната им вечер — косата ѝ се вееше от силния вятър и по усмихнатото ѝ лице бе изписан възторг.

— Чувстваш, ли пръските? — извика тя възбудено, когато застана при носа на яхтата. Беше се хванала за едно въже и се накланяше в посоката на вятъра, а профилът ѝ се очертаваше на фона на искрящото небе.

— Внимавай! — предупреди я Гарет, без да изпуска щурвала.

Тя се наведе още повече и загледа през рамо.

— Сериозно говоря! — извика той отново. За миг му се стори, че пръстите ѝ се охлабиха около въжето и той бързо пусна щурвала, но точно тогава чу високият ѝ смях. И я видя как отново се изправи. Пристъпвайки леко, както винаги, тя се върна до него и обви ръце около раменете му. Целувайки го по ухото, прошепна умолително:

— Притесних ли те?

— Винаги ме притесняваш, когато правиш такива неща.

— Не ми говори така грубо — престори се тя на обидена. — Не и сега, когато си само мой.

— Всяка вечер съм само твой.

— Но не и по този начин — отвърна тя и отново го целуна. След това хвърли бърз поглед наоколо и добави: — Защо не свием платната и не пуснем котвата?

— Сега?

Тя кимна.

— Освен, разбира се, ако смяташ да плаваме цяла нощ.

С потаен поглед, който не издаваше нищо, тя отвори вратата на кабината и изчезна от поглед. Четири минути по-късно лодката беше здраво закотвена и той влезе в кабината след нея…

Гарет въздъхна тежко, сякаш да издуха спомените си като дим. Въпреки че събитията през онази вечер се бяха врязали ясно в съзнанието му, той се улови, че колкото повече време минаваше, толкова по-трудно успяваше да си представи как точно изглеждаше Катерин. Малко по малко чертите на лицето ѝ избледняваха пред очите му и макар да знаеше, че забравата помага да смекчи мъката, най-много от всичко му се искаше да я види отново. През последните три години само веднъж бе отворил албума със снимки и това го потопи в такава скръб, че той се зарече никога повече да не го докосва. Виждаше я ясно само нощем, след като заспеше. Обичаше да я сънува, понеже тогава имаше чувството, че е все още жива. Тя говореше и се движеше, а той я прегръщаше и за миг, като че ли всичко беше като наяве. Но сънищата го изцеждаха, събуждаше се изтощен и потиснат. Понякога отиваше в магазина и цяла сутрин оставаше заключен в канцеларията си, за да не разговаря с никого.

Баща му се опитваше да му помогне по всякакъв начин. Той също бе загубил съпруга и разбираше какво преживява синът му. Гарет го навестяваше най-малко веднъж в седмицата и винаги се чувстваше добре в неговата компания. Той беше единственият, който можеше да го разбере, тъй като и двамата изпитваха едни и същи чувства. Миналата година баща му го посъветва да си намери някоя жена. „Не е хубаво да си винаги сам — каза му той. — Все едно че си се предал.“ Гарет съзнаваше, че това е самата истина, но работата беше там, че не му се искаше да се среща с друга жена. Откакто загуби Катерин, не бе докосвал жена, но по-лошото беше, че изобщо не изпитваше подобно желание. Имаше чувството, че част от него също си бе отишла завинаги. Когато веднъж запита баща си защо трябва да следва съвета му, след като самият той също не се бе оженил повторно, баща му само извърна поглед настрани. След малко обаче изрече нещо, което оттогава не спря да преследва и двамата, нещо, което по-късно си даде сметка, че щеше да е по-добре никога да не бе споменавал.

„Мислиш ли, че щеше да е възможно да намеря друга, напълно подходяща да замести майка ти?“

След време Гарет се върна в магазина и започна отново да работи, полагайки всички усилия да продължи да живее. Застояваше се до късно в канцеларията, подреждаше документацията, пренареждаше щандовете само защото беше по-безболезнено, отколкото да стои вкъщи. Установи, че когато се прибираше у дома по тъмно и запалеше само две-три лампи, тогава нейните неща не се набиваха в очите му и присъствието ѝ не беше чак толкова осезаемо. Постепенно свикна да живее отново сам, да си готви, да чисти, да пуска пералнята, дори излизаше да поработи в градината, както правеше Катерин, макар че не му доставяше удоволствие, както на нея.

Мислеше, че започва да се съвзема, но когато дойде време да опакова вещите ѝ, почувства, че сърце не му даваше да го направи. Накрая баща му взе нещата в свои ръце. След като прекара цял един уикенд в гмуркане, Гарет се прибра и завари дома си опразнен от вещите на Катерин. Къщата му се стори пуста и той не видя причина да остава в нея повече. До един месец я продаде и си купи по-малка край Каролина Бийч, като си мислеше, че най-накрая ще може да се съвземе напълно. До известна степен вече трета година успяваше.

Но баща му не бе прибрал всичко. В една малка кутия, която държеше в нощното си шкафче, Гарет беше запазил няколко неща, с които не можеше да се раздели — картичките за Деня на свети Валентин, брачната ѝ халка и още няколко дреболии, които за другиго не представляваха никаква ценност. Обичаше късно вечер да ги подържи в ръцете си и дори, когато баща му понякога му казваше, че вече се е съвзел, той се съгласяваше, но знаеше, че лъже — че не е така. За него нищо вече нямаше да бъде същото.

Гарет Блейк отиде на пристанището за яхти няколко минути по-рано, за да приготви „Хепънстанс“ за път. Свали калъфа на платното, отключи каютата и провери общото състояние на яхтата.

Баща му се беше обадил по телефона минута преди той да тръгне, и Гарет се сети за разговора им.

— Искаш ли да наминеш за вечеря? — беше го попитал той.

Гарет му отговори, че няма да може.

— Ще изляза на разходка с яхтата, но няма да съм сам.

След кратка пауза баща му попита:

— С жена ли?

Гарет му разказа набързо за запознанството си с Тереза.

— Струваш ми се малко възбуден за предстоящата ти среща — отбеляза баща му.

— Не, татко, не съм. И това не е среща. Нали ти казах, просто отиваме на разходка. Тя никога не се била качвала на платноходка.

— Хубава ли е?

— Какво значение има?

— Никакво, но чувствам, че се вълнуваш като пред среща.

— Не е среща, татко.

— Щом тъй казваш…

Гарет я видя да върви по пристана минути след седем часа. Беше облечена с къси панталони и червена блуза без ръкави, в едната ръка носеше кошница, а в другата — пуловер и леко яке. Не изглеждаше развълнувана като него, а и лицето ѝ не издаваше какво мисли, докато се приближаваше до него. Той се помъчи да се отърси от мислите си, когато накрая тя застана до лодката.

— Здравей! — поздрави го тя непринудено. — Не закъснях много, нали?

Той свали ръкавиците си, докато ѝ отговаряше:

— О, здрасти! Не, изобщо не си закъсняла. Аз дойдох по-рано, за да подготвя нещата.

— И какво, приключи ли?

Той хвърли един поглед навсякъде.

— Да, струва ми се. Чакай да ти помогна да се качиш.

Той остави настрана ръкавиците и протегна ръка. Тереза му подаде нещата, които носеше, и той ги остави на една от седалките, наредени на палубата. Когато пое двете ѝ ръце, тя почувства мазолите на дланта му. След като я качи благополучно на борда, той посочи с ръка към щурвала и попита:

— Готова ли си да отплаваме?

— Когато кажеш.

— Тогава иди да седнеш отпред. Сега ще я изкарам от пристанището. Искаш ли да пийнеш нещо, преди да тръгнем? Имам газирана вода в хладилника.

Тя поклати глава.

— Не, благодаря. Чувствам се добре в момента.

Тя огледа палубата и си избра да седне на една от ъгловите седалки. Видя го как завъртя ключа и задейства двигателя. После той отстъпи назад от щурвала и освободи двете въжета, с които лодката бе привързана към пристана. „Хепънстанс“ бавно започна да се измъква на заден ход. Леко изненадана, Тереза отбеляза:

— Не знаех, че има и двигател.

Гарет се обърна през рамо и отвърна с висок глас.

— Той е малък, служи само за излизане и влизане в пристанището. Сложихме нов, след като я ремонтирахме.

„Хепънстанс“ се отдалечи от пристана, после и от акваторията за яхти. Когато излезе на открития между островен воден път, той я обърна към вятъра и изключи двигателя. След като сложи отново ръкавиците си и вдигна бързо платното, Гарет застана до Тереза и се наведе близо до нея.

— Внимавай да не си удариш главата… Гикът ще се завърти над теб.

Последваха няколко чевръсти движения на ръцете му. Тя наведе глава и установи, че всичко стана точно както ѝ бе казал. Гикът се завъртя над главата ѝ и прикрепеното към него платно улови вятъра. Още не бе мигнала, и Гарет се озова отново зад щурвала. Докато правеше някои корекции, току обръщаше глава, за да поглежда към платното, явно да се увери, че всичко е наред. Цялата работа не отне повече от трийсет секунди.

— Не знаех, че се налага да извършваш всичко с такава бързина. Все си мислех, че ветроходството е мързелив спорт.

Той я погледна през рамо. И Катерин обичаше да седи на същото място и на светлината на залязващото слънце за миг си представи, че тя е там. Побърза да пропъди тази мисъл и се изкашля.

— То си е така, но едва когато се излезе в открито море и наоколо няма никой. В момента обаче плаваме по междуостровния воден път и трябва да внимаваме, докато се разминаваме с другите плавателни съдове.

Той поддържаше щурвала почти неподвижно и Тереза почувства как „Хепънстанс“ постепенно започна да набира скорост. Тя стана от мястото си, тръгна към Гарет и се спря до него. Духаше вятър и макар че го усещаше по лицето си, имаше чувството, че не е достатъчно силен, за да издуе ветрилото.

— Така. Е, мисля, че всичко е наред — рече той с усмивка и я погледна. — Ще плаваме, без да става нужда да променяме ъгъла на ветрилото. Освен ако вятърът не задуха в друга посока.

Те се движеха към протока. Тъй като виждаше колко е съсредоточен Гарет в управлението на яхтата, Тереза си мълчеше. Оглеждаше го с ъгълчето на окото си — силните му ръце на щурвала, дългите му крака, които поемаха тежестта на тялото му според накланянето на лодката от вятъра.

В настъпилото мълчание Тереза се огледа наоколо. Като повечето ветроходни яхти и тази имаше две нива — долната външна палуба, където се намираха те, и предната палуба, по-висока с около метър и двайсет, която се простираше до носа на лодката. Там беше разположена каютата с два малки илюминатора, покрити отвън с тънък пласт сол, който пречеше да се види вътрешността ѝ. Тясна врата водеше към каютата, но беше толкова ниска, че човек трябваше да се наведе, за да прекрачи вътре.

Тереза отново се обърна към Гарет и се запита на колко ли е години. На трийсет и няколко вероятно — не можеше да определи точно. Дори и това, че го гледаше отблизо, не ѝ помогна — лицето му беше толкова обветрено и измършавяло, че положително го състаряваше.

Отново си помисли, че той не е най-хубавият мъж, когото бе виждала, но от него се излъчваше нещо, което привличаше погледа, нещо, което трудно можеше да се улови.

Когато се чу по телефона с Диана, преди да дойде на срещата, се беше опитала да ѝ го опише, но тъй като той не приличаше на никого от мъжете в Бостън, които познаваше, не ѝ се удаде лесно. Каза ѝ само, че е горе-долу на нейната възраст, че е хубав по негов начин, но че изглежда естествено атлетичен, сякаш телосложението му е в резултат на живота, който си бе избрал да води. Толкова можа да ѝ каже засега, макар че след като отново го видя отблизо, разбра колко е далече всъщност от истината.

Диана се бе въодушевила много, когато ѝ каза също, че привечер той ще я води на разходка с яхтата. Тереза обаче бе обхваната от известни притеснения веднага след като прие поканата. Известно време изпитваше страх от мисълта, че тръгва сама с напълно непознат човек — и то в открито море, — но опита да се успокои, че опасенията ѝ са неоснователни. „Ами това е нещо като среща — насърчаваше се тя през целия следобед. — Не ѝ придавай особено голямо значение.“ Когато обаче стана време да тръгва към яхтклуба, не беше напълно уверена, че е така. Накрая реши да го приеме като нещо, което трябва да свърши, и то не само заради самата себе си, но и заради Диана, която щеше да я смъмри, ако се откажеше.

Когато наближиха протока, Гарет Блейк завъртя щурвала. Яхтата откликна и започна да се отдалечава от бреговете, насочвайки се към дълбоките води на междуостровния воден път. Докато въртеше щурвала, Гарет обръщаше глава ту на една, ту на друга страна, внимавайки да не се доближи много до други плавателни съдове. Въпреки променливия вятър, той създаваше впечатлението, че владее напълно яхтата и че знае точно какво прави.

Птици, подобни на чайки, кръжаха над тях, докато яхтата се плъзгаше по повърхността. Платната ѝ плющяха силно от попътния вятър, водата препускаше от двете ѝ страни. Като че ли всичко наоколо се движеше под сивеещото небе над Северна Каролина.

Тереза кръстоса ръце пред гърдите си и се пресегна да си вземе пуловера. Нахлузи го и се зарадва, че бе предвидила да го вземе със себе си. Въздухът беше станал по-хладен, слънцето се спускаше по-бързо, отколкото бе очаквала и чезнещата светлина се отразяваше във ветрилата и хвърляше сенки почти върху цялата палуба.

Точно зад лодката буйната вода съскаше и се въртеше и тя се наведе, за да я погледне по-отблизо. Наблюдаването на разпенена вода действаше хипнотизиращо. Стараейки се да пази равновесие, тя се хвана за парапета и усети, че има нужда да бъде загладен още малко с шкурка. Когато обаче се вгледа, видя, че грапавината се дължи на издълбаните в дървото думи:

„Построена през 1934 г. — възстановена през 1991 г.“

Вълни, предизвикани от по-големите кораби, ги разклащаха от време на време и Тереза тръгна отново към Гарет. Той беше завъртял отново щурвала, този път по-рязко, и тя долови бърза усмивка по лицето му, когато ѝ посочи напред, към безбрежния океан. Остана да го наблюдава, докато той извеждаше яхтата от водите на протока.

За първи път в живота си бе направила нещо спонтанно, нещо, на което допреди седмица дори не си бе представяла, че е способна. И сега, когато го направи, не знаеше със сигурност какво да очаква. Ами ако се окаже, че Гарет изобщо не се побира в представите ѝ? Вярно, щеше да се прибере обратно в Бостън с отговор… но засега смяташе, че не бива да си тръгва веднага. Прекалено много неща се случиха вече…

Когато „Хепънстанс“ се отдалечи достатъчно от останалите кораби, Гарет помоли Тереза да подържи щурвала.

— Просто го дръж в това положение.

Той отново нагласи платната, този път много по-бързо, както ѝ се стори. След като се увери, че яхтата се движи по посока на вятъра, застопори щурвала с въже, вързано с малка хлабавина за стаксела.

— Така, това ще свърши работа — каза той и потупа щурвала, за да провери дали не се измества. — Вече можем да седнем, ако искаш.

— Но няма ли да го държиш?

— Нали затова го закрепих така. Понякога, когато вятърът се променя често, щурвалът трябва да се държи през цялото време. Но тази вечер извадихме късмет с времето. Можем да плаваме с часове в тази посока.

Гарет тръгна към седалката, която си беше избрала Тереза, и след като провери дали няма нещо зад гърба ѝ, което да закача дрехите ѝ, се разположи срещу нея. Вятърът духаше в лицето ѝ, тя приглади косата си назад и отмести поглед към водната шир и слънцето, което бавно се спускаше по далечния хоризонт.

Гарет я наблюдаваше. Сигурно е висока някъде към метър и седемдесет, предположи той, има стройна фигура и хубаво лице, прилича на фотомодел от списание. Но според него тя привличаше не само с външния си вид. Беше интелигентна, което се долавяше веднага, и уверена в себе си, сякаш живееше по свои собствени правила. А тези качества имат значение, без тях красотата не струва нищо.

Докато я гледаше, по някакъв начин тя му заприлича на Катерин. Особено по израза на лицето ѝ — такъв един мечтателен, както бе загледана във водата. Без да иска, мислите му се върнаха назад до деня, в който двамата с Катерин бяха излезли с яхтата за последен път. Отново изпита чувство на вина, въпреки че полагаше усилия да го потисне. Тръсна глава и разсеяно разхлаби каишката на часовника си, после отново я върна на предишното ѝ положение.

— Наистина е много красиво тук — заговори най-накрая Тереза и се обърна към него. — Благодаря ти, че ме покани.

Стана му приятно, че тя наруши мълчанието.

— Чувствай се удобно. Хубаво е човек да има компания от време на време.

Тя се усмихна и се запита какво ли искаше да каже.

— Сам ли плаваш обикновено?

Той се облегна назад и протегна крака.

— Обикновено, да. Действа ми отморяващо след работа. Колкото и да е бил напрегнат денят, щом се кача в лодката, и вятърът издухва всичко.

— Толкова ли е уморително гмуркането?

— Нямам предвид гмуркането. То е приятната част. Другото е малко или повече изморително — воденето на документация, работата с хора, които отменят урока в последния момент, зареждането на магазина. Понякога денят може да стане много дълъг.

— О, сигурно. Но на теб ти харесва, нали?

— Да, харесва ми. Не бих заменил работата си за нищо друго. — Той оправи часовника на китката си. — А ти, Тереза, с какво се занимаваш? — Това беше един от малкото безопасни въпроси, които бе намислил да зададе през целия ден.

— Водя рубрика в „Бостън таймс“.

— На почивка ли си тук?

Тя замълча за миг, преди до отговори.

— Може и така да се каже.

Той кимна, явно бе очаквал такъв отговор.

— За какво пишеш?

— За родителството — усмихна се тя и не ѝ убягна изненадания му поглед, същия поглед, който беше забелязвала в очите на всеки мъж, с когото се виждаше за първи път. — Имам син — продължи тя. — На дванайсет години.

Той повдигна вежди.

— На дванайсет?

— Защо, учудва ли те?

— Да. Изглеждаш млада за толкова голям син.

— Приемам го за комплимент — засмя се тя самодоволно, че не е лапнала въдицата. Още не беше готова да издаде възрастта си. — Но е така, дванайсетгодишен е. Искаш ли да го видиш на снимка?

— Разбира се.

Тя бръкна в чантата си за портфейла, извади от него снимка и я подаде на Гарет. Той я погледа известно време, после вдигна поглед към нея.

— Метнал се е на теб — отбеляза той, връщайки ѝ снимката. — Много хубаво момче.

— Благодаря. — Докато прибираше снимката, го попита: — А ти? Имаш ли деца?

— Не — поклати глава той, — нямам деца, поне не знам да имам.

Тя се изкикоти на отговора му, а той продължи:

— Как се казва синът ти?

— Кевин.

— Той с теб ли е?

— Не, при баща си в Калифорния е. Ние сме разведени от няколко години.

Гарет само кимна, после се обърна през рамо да види друг ветроход, който плаваше в далечината. Тереза на свой ред го огледа и в настъпилото мълчание долови колко е спокоен океанът навътре в сравнение с водния път. Единствените звуци идваха от платната, които се издуваха от вятъра и от вълните, които пореше „Хепънстанс“. Установи колко различно звучат гласовете им тук, в открито море, отколкото на пристана, сякаш липсата на прегради щеше да ги носи из въздуха завинаги.

— Искаш ли да видиш останалата част от яхтата? — попита Гарет.

— С удоволствие — кимна тя.

Гарет стана и провери отново платната, после поведе Тереза към каютата. Когато той отвори вратата, отново го заляха частични спомени, заровени отдавна, но разбутани сега вероятно от присъствието на друга жена.

Катерин седеше до малката масичка с вече отворена бутилка вино. В отсрещния край на масата имаше ваза с едно-единствено цвете, в която се отразяваше светлината от малка запалена свещ. Пламъкът и се полюшваше с движението на лодката и хвърляше дълги сенки в каютата. В полумрака съзря призрачната ѝ усмивка.

— Исках, да те изненадам приятно каза тя. — Отдавна не сме вечеряли на светлината на свещ.

Гарет погледна към малката печка. Върху нея стояха две загърнати във фолио чинии.

— Кога донесе всичко това на борда?

— Докато ти беше на работа.

Тереза се движеше безмълвно около него, оставяйки го сам с мислите си. Дори да беше забелязала смълчаването му, с нищо не го показа и Гарет мислено ѝ благодари за това.

Вляво от Тереза цяла седалка заемаше едната страна на каютата и беше достатъчно дълга и широка за удобно спане, срещу нея се намираше малка масичка за двама души, до вратата имаше мивка и малка печка, а под нея — нисък хладилник. Друга врата водеше към спалната каюта.

Докато тя разглеждаше помещението, Гарет стоеше настрана с ръце на хълбока. Не се суетеше около нея, както биха постъпили някои мъже, а ѝ оставяше достатъчно пространство да се движи. Чувстваше обаче, че я наблюдава, макар че не го правеше открито. След малко тя каза:

— Отвън не личи, че е толкова просторна.

— Вярно е. Изненадващо е, нали?

— Да. И както виждам, е побрала всичко, което ти е нужно.

— Така е. Стига да поискам, мога да отпраша с нея за Европа, макар че не е препоръчително. Но мен ме устройва чудесно.

Той заобиколи Тереза и отиде до хладилника, отвори го и извади кутия кока-кола.

— Искаш ли нещо за пиене?

— Да, с удоволствие. — Тя прекара длан по стените и усети качеството на дървото.

— Какво предпочиташ? Имам севън-ъп и кока-кола.

— Севън-ъп — отвърна тя.

Той извади друга кутия и ѝ я подаде. Пръстите им се докоснаха за миг, докато тя я поемаше.

— Нямам лед на борда, но поне е студена.

— Ще се постарая да понеса несгодите — рече тя и той се усмихна.

Тереза отвори кутията, отпи глътка и я остави на масичката.

Докато отваряше своята напитка, Гарет се замисли за онова, което му бе казала преди малко. Има дванайсетгодишен син, води рубрика във вестник, което предполага, че е завършила колеж. Ако чак след това се е омъжила и е родила… значи трябва да е с четири-пет години по-млада от него. Наистина не изглеждаше по-възрастна, но пък и не се държеше като повечето двайсет и няколко годишни, които познаваше в града. В държането ѝ се долавяше зрелост, нещо, което беше присъщо за хора, преживели и върхове, и спадове в живота.

Не че имаше някакво значение.

Тереза се загледа в снимката, окачена на една от стените. На нея Гарет Блейк стоеше на кея и държеше голяма риба, изглеждаше много по-млад. Беше усмихнат до уши и жизнерадостното му лице ѝ напомни на Кевин, когато вкараше гол по време на футболен мач.

Тя наруши внезапно настъпилото мълчание.

— Както виждам, и с риболов се занимаваш. — И посочи снимката.

Той се доближи до нея и тя почувства топлината, която се излъчваше от тялото му. Лъхна я миризма на сол и вятър.

— Да — отвърна той тихо. — Баща ми беше ловец на скариди и аз, кажи-речи, отраснах във водата.

— Кога е правена снимката?

— Преди десетина години… Точно преди последната ми година в колежа. Имаше състезание по риболов и с баща ми решихме да прекараме няколко нощи по Гълфстрийм. Тогава уловихме тази риба, на стотина километра от брега. Близо седем часа ни отне да я хванем и качим на борда, защото баща ми държеше да ме научи да ловя риба по старовремския начин.

— А какъв е той?

Той се изсмя леко.

— В основни линии това означаваше, че си изподрах ръцете, а на другия ден не можех да си мръдна рамото. Кордата, която използвахме, не беше достатъчно здрава за такава огромна риба, затова, когато тя се хвана на куката, ние я оставихме да се отдалечи, доколкото позволяваше дължината на кордата, после започнахме бавно да навиваме макарата, след това пак я пуснахме и така цял ден, докато рибата се изтощи.

— Нещо като в „Старецът и морето“ на Хемингуей.

— Нещо такова, само че аз се почувствах старец едва на следващия ден. Баща ми обаче като нищо можеше да изиграе тази роля във филма.

Тереза отново погледна снимката.

— Този до теб ли е баща ти?

— Да, това е той.

— Приличаш на него — отбеляза тя.

Гарет се усмихна леко, питайки се дали трябва да го приеме като комплимент. После покани с ръка Тереза да седне на масата и се настани срещу нея.

— Спомена, че си учил в колеж — заговори отново тя, след като се настани удобно.

Погледите им се срещнаха.

— Да. Завърших университета в Северна Каролина и специализирах морска биология. Нищо друго не ме интересуваше и тъй като баща ми каза да не се връщам у дома без диплома, реших да запиша нещо, което да ми бъде от полза.

— И реши да купиш магазина…

Той поклати глава.

— Не, поне не веднага. След университета започнах работа в морския институт „Дюк“, но заплащането не беше високо. Тогава се явих на изпити за получаване на разрешително за инструктор по подводно плуване и през уикендите започнах да преподавам гмуркане. Магазинът купих няколко години по-късно. — Той повдигна едната си вежда. — А сега ти ми кажи нещо за себе си.

Тереза отпи глътка севън-ъп, преди да заговори:

— Моят живот не е толкова вълнуващ като твоя. Израснах в Омаха, Небраска, и завърших колеж в Браун. След това работих на няколко различни места и се занимавах с различни неща докато накрая се установих в Бостън. Работя в „Таймс“ от девет години, но едва преди няколко години започнах да водя рубрика. Преди това бях репортерка.

— И харесва ли ти да водиш рубрика?

Тя замълча за миг, сякаш сега за първи път се замисляше над такъв въпрос.

— Благодарна работа е — отвърна тя най-накрая. — Дори сега е по-благодарна, отколкото, когато започнах. Мога да взимам Кевин от училище и имам свободата да пиша каквото си искам, стига да съвпада с темата на рубриката. Освен това е доста добре платена и не мога да се оплача, само че… — тя замълча отново — само че вече не е толкова предизвикателна както преди. Не ме разбирай погрешно — харесва ми това, което върша, но понякога имам чувството, че пиша все едно и също. И това нямаше да е толкова лошо, ако не бяха многото ми грижи за Кевин. Мисля, че сега съм типичната претрупана от работа самотна майка, ако разбираш какво искам да кажа.

Той кимна и заговори бавно:

— Е, животът невинаги се оказва такъв, какъвто сме си го представяли, нали?

— Да, така е — съгласи се тя и отново срещна погледа му.

Изразът му я накара да се запита дали не ѝ каза нещо, за което рядко отваряше дума. Усмихна му се и се наведе към него.

— Готов ли си да хапнеш нещо? Донесох някои неща, в кошницата са.

— Когато ти кажеш.

— Надявам се да обичаш студени сандвичи и студени салати. Прецених, че само такива неща не биха се развалили бързо.

— При всички случаи са по-подходящи от това, което аз бих могъл да ти предложа. Ако се отнасяше само до мен, щях да изям един печен сандвич, преди да се кача на лодката. Къде искаш да хапнем, тук или навън?

— Навън, разбира се.

Те взеха кутиите с напитките си и напуснаха каютата. По пътя за откритата палуба Гарет взе от закачалката един дъждобран и ѝ направи знак да върви напред.

— Трябва само да спусна котвата, за да можем да се нахраним спокойно, без да става нужда да проверявам ъгъла на платната през минута.

Тереза стигна до мястото си и отвори кошницата. На хоризонта слънцето се бе скрило зад огромна маса купести облаци. Тя извади два сандвича, увити в целофан, и две пластмасови кутии с различни салати.

Загледа как Гарет остави настрана дъждобрана и смъкна платната. Яхтата веднага намали ход. Той работеше с гръб към нея и тя още веднъж забеляза колко силен изглежда. От мястото, където седеше, раменните му мускули ѝ се сториха много по-изпъкнали, отколкото първия път, когато го видя. Не можеше да повярва, че се намира на яхтата с този човек, а до вчера беше в Бостън. Всичко ѝ изглеждаше нереално.

Докато Гарет подготвяше яхтата, Тереза вдигна лице нагоре. По вятъра се усещаше, че температурата е спаднала и небето бавно потъмняваше.

Когато яхтата спря на място, Гарет спусна котвата. Изчака минута, за да се увери, че ще държи, и чак тогава зае мястото до Тереза.

— Ще ми се да мога да ти помогна с нещо — предложи усмихнато тя и отметна единия край на косата си точно както правеше Катерин.

Той не отговори веднага.

— Всичко наред ли е? — попита тя.

Той кимна и изведнъж се почувства неловко.

— Засега тук сме добре. Но тъкмо си мислех, че ако вятърът се усили още повече, на връщане ще се наложи да сменям по-често галса.

Тя сипа по малко от картофената и зелевата салата в чинията с единия сандвич и му я подаде, отчитайки факта, че е седнал по-близо до нея този път.

— Значи връщането ни ще продължи по-дълго, така ли?

Гарет се пресегна за една от белите пластмасови лъжички и си гребна от зелето. Не отговори веднага.

— Малко по-дълго… Но няма да е проблем, стига вятърът да не спре напълно. Ако това стане, тогава няма накъде да мърдаме.

— Изглежда, ти се е случвало и друг път.

— Да — кимна той, — един-два пъти. Случва се, но рядко.

По лицето ѝ се изписа обърканост.

— Защо се случва рядко, вятърът не духа ли непрекъснато?

— В открито море обикновено, да.

— Как така обикновено?

Той се усмихна развеселен и остави сандвича си в чинията.

— Ами ветровете духат поради разликата в температурите — когато топлият въздух се сблъска със студения. За да спре да духа вятърът в океана, ще е нужно температурата на въздуха да се изравни с температурата на водата с километри наоколо. Тук въздухът през деня обикновено е горещ, но когато слънцето започне да залязва, температурата му бързо спада. Затова най-доброто време за излизане с яхта е привечер. Температурата се променя непрекъснато и това предоставя чудесни условия за плаване.

— Какво става, когато няма вятър?

— Платната увисват и лодката спира да се движи. Безсилен си да направиш каквото и да е, за да тръгнеш.

— Казваш, че ти се е случвало такова нещо.

Той потвърди с глава.

— И какво направи?

— Практически, нищо. Просто седнах и започнах да се наслаждавам на тишината. Не се намирах в опасност, знаех, че след време температурата на въздуха ще спадне. Затова просто седях и чаках. След час, час и нещо се появи вятър и аз се върнах благополучно в пристанището.

— Значи денят се е оказал чудесен в крайна сметка.

— Точно така. — Той не издържа на съсредоточения ѝ в него поглед и извърна глава, заглеждайки се във вратата на каютата. След миг добави почти като на себе си: — Един от най-чудесните.

Катерин го повика от мястото си:

— Ела да седнеш до мен.

Гарет затвори вратата на каютата и ос запъти към нея.

— Днес е най-хубавият ден, който сме имали, откакто сме заедно продължи тя тихо. Май и двамата бяхме доста заети напоследък и… не знам… гласът ѝ постепенно заглъхваше просто исках да направя нещо по-специално за нас.

Докато я гледаше, на Гарет му се стори, че по лицето и е изписана същата нежност, каквато бе забелязал и през първата им брачна нощ.

Той се настани до нея и наля вино в чашите.

— Извинявай, че се застоявах до късно в магазина тия дни. Знаеш, че те обичам, нали?

— Знам. — Тя се усмихна и постави длан върху ръката му.

— Скоро всичко ще си дойде на мястото обещавам ти.

Катерин кимна и се пресегна за чашата си.

— Хайде да не говорим за това точно сега. Нека посветим вечерта само на нас двамата. Да оставим настрана всичко друго.

— Гарет?

Гарет се сепна и погледна към Тереза.

— Извинявай…

— Добре ли си? — Тя го гледаше едновременно със загриженост и почуда.

— Добре съм… Просто се замислих за нещо, което трябваше да свърша — импровизира той. — Както и да е. — Той се облегна назад и обви ръце около едното си повдигнато коляно. — Стига сме говорили за мен. Ако нямаш нищо против, Тереза, кажи ми още нещо за себе си.

Учудена и малко несигурна за това какво точно иска да узнае, тя започна от самото начало на живота си, спирайки се с малко повече подробности на по-основните моменти — образование, работа, любими занимания. Предимно обаче говореше за Кевин — колко прекрасен син е той, колко съжалява, че не може да прекарва повече време с него.

Гарет я слушаше и рядко продумваше. Когато тя свърши, я попита:

— Колко време беше омъжена?

— Осем години. Но Дейвид, бившият ми съпруг, се влюби в друга и започна нова връзка. Аз не можах да се примиря с това.

— И аз нямаше да мога — вметна тихо Гарет, — макар че това все пак не е утеха.

— Не е, разбира се. — Тереза замълча и отпи от газираната си напитка. — Но независимо от всичко запазихме приятелски отношения. Той е добър баща на Кевин, а аз не искам нищо повече от него.

Голяма вълна премина под корпуса и Гарет се извърна назад, за да види дали котвата все още държи. Когато застана отново с лице към Тереза, тя додаде:

— Е, сега е твой ред да ми разкажеш и ти още нещо за себе си.

Гарет също започна от далечното минало. Израснал в Уилмингтън като единствено дете. Майка му починала, когато бил на дванайсет години и баща му го взимал със себе си на кораба, така че той повечето време прекарвал на вода. След това ѝ разказа за колежанските години, като пропусна някои по-буйни постъпки, за да не оставя погрешни впечатления за себе си, и продължи за това как се стигнало до отварянето на магазина и как минават дните му напоследък. На Тереза ѝ се стори странно, че нито веднъж не спомена за Катерин.

Докато разговаряха, небето стана черно и около тях се спусна мъгла. Имаше нещо интимно в атмосферата — лекото поклащане на лодката, свежият въздух и вятърът, духащ в лицата им, като че ли се бяха наговорили да отпуснат досегашното им напрежение.

В по-късните часове Тереза щеше да опита да си спомни кога за последен път се е чувствала така на среща. Гарет нито веднъж не предложи да се видят отново, нито даде да се разбере, че очаква нещо повече от нея тази вечер. Мнозина от мъжете, с които бе излизала в Бостън, показваха по някакъв начин, че след като са ѝ предложили приятна вечер, очакват и тя да им даде нещо в замяна. Това беше доста често срещано поведение и затова разликата в неговото държание ѝ подейства освежително.

Когато разговорът достигна точка на затишие, Гарет се облегна назад и прекара пръсти през косата си. Затвори очи и като че ли се опита да се наслади на мига мълчание. В това време Тереза безшумно прибра употребените чинии и салфетки обратно в кошницата, за да не ги отнесе вятърът. След малко Гарет отвори очи.

— Май че е време да се връщаме — рече той и в гласа му като че ли се прокрадна съжаление, че разходката е към своя край.

Няколко минути по-късно яхтата потегли отново и Тереза почувства, че този път вятърът духа по-силно. Гарет стоеше зад щурвала и поддържаше курса на „Хепънстанс“. Тереза застана до него, подпряна с едната ръка на леера. Разговорът, който водиха двамата допреди малко, не излизаше от главата ѝ. Известно време никой не проговори и Гарет започна да се пита защо е излязъл от равновесие.

По време на последната им разходка, докато вечеряха и отпиваха вино Катерин и Гарет разговаряха тихо часове наред. Морето беше спокойно и лекото вълнение им действаше приятно.

По-късно същата нощ, след като се любиха, Катерин се сгуши до Гарет и замилва гърдите му, без да отронва дума.

— За какво мислиш? — попита я той най-накрая.

— Ами за това, че не съм предполагала, че ще е възможно да обикна някого толкова силно, както обичам, теб — прошепна тя.

Гарет я погали по бузата. Погледът на, Катерин не се отместваше от лицето му.

— Аз също не съм предполагал, че е възможно — отвърна той тихо. — Не знам какво ще правя, ако те няма.

— Ще ми обещаеш ли нещо?

— Всичко.

— Обещай ми, че ако нещо се случи с мен, ще си намериш някоя друга.

— Не вярвам, че ще мога да обикна друга, освен теб.

— Просто ми обещай.

Той не ѝ отговори веднага.

— Добре, ако това ще те удовлетвори, обещавам.

Усмихна ѝ се нежно.

Катерин се притисна до него.

— Щастлива съм Гарет.

Когато споменът най-сетне избледня, Гарет се изкашля и докосна Тереза по ръката, за да привлече вниманието ѝ.

— Погледни небето — посочи той нагоре, опитвайки се да поддържа естествен разговор. — Преди времето на секстантите и компасите моряците са се ориентирали по звездите. Ей там е Полярната звезда. Тя винаги сочи севера.

Тереза огледа небето.

— Как разпознаваш звездите?

— Като се използват някои основни съзвездия. Можеш ли да различиш Голямата мечка?

— Да, разбира се.

— Ако теглиш мислено права линия от горната крайна звезда, тя сочи Полярната звезда.

Тереза проследи посоката на ръката му, сочеща към звездите, за които той говореше, и се замисли за него и за нещата, които го интересуваха. Ветроходство, подводен спорт, риболов, ориентиране по звездите — всичко, свързано с океана. Или по-точно всичко, което би му дало възможност да остава сам часове наред.

Гарет се пресегна да вземе тъмносиния си дъждобран, който бе оставил до щурвала, и го облече.

— Финикийците са били може би най-големите изследователи на океаните в историята. През VI век преди новата ера те заявили, че са плавали около континента Африка, но никой не им повярвал, защото се кълнели, че Северната звезда била изчезнала по средата на пътуването им. Но тя наистина е изчезнала.

— Защо?

— Защото те са влезли в южното полукълбо. Така историците разбрали по-късно, че са казвали истината. Преди това никой не бил виждал това да се случва или и да го е видял, не го е записал. Трябвало е да минат две хиляди години, за да се докаже, че финикийците са били прави.

Тя кимна, представяйки си тяхното далечно плаване. Запита се защо не е учила такива неща, докато е растяла, и се възхити на този мъж, че ги знаеше. И изведнъж разбра защо Катерин се е влюбила в него. Не толкова, че е необикновено привлекателен или амбициозен, или дори чаровен. Това беше едната страна. По-важното беше, че той живееше живота си по свои собствени правила. Имаше нещо загадъчно и различно в начина, по който се държеше, нещо много мъжествено. И това го отличаваше от всеки мъж, когото бе срещала дотогава.

Гарет ѝ хвърли поглед, когато не я чу да му отговаря, и отново забеляза колко е хубава. В тъмнината бледата ѝ кожа изглеждаше като безплътна и той се улови, че си представя как прекарва пръсти по бузите ѝ. И побърза да тръсне глава, за да се отърси от подобни мисли.

Но не можа. Вятърът разрошваше косата ѝ и от гледката стомахът му се сви. Откога не се е чувствал така? От много отдавна със сигурност. Но не можеше да направи нищо. Нито времето беше подходящо, нито мястото… нито човекът. Дълбоко в себе си се запита дали изобщо нещо щеше да е отново подходящо някой ден.

— Надявам се, че не съм те отегчил — рече той най-сетне с пресилено спокойствие, — но винаги са ме увличали такива истории.

Тя се обърна към него и се усмихна.

— Не, ни най-малко. Историята ми хареса. Просто се замислих през какви ли перипетии са преминали тия хора. Не е много лесно да тръгнеш към нещо напълно непознато.

— Наистина не е лесно — отвърна той с чувството, че тя по някакъв начин бе прочела мислите му.

Светлините от постройките край брега трептяха в бавно слягащата си мъгла. „Хепънстанс“ се поклащаше върху вълните, докато се приближаваше към пролива. Тереза погледна през рамо, за да види къде са ѝ нещата, които бе донесла със себе си. Якето ѝ беше издухано от вятъра в един ъгъл близо до каютата. Да не го забравя, като слизам, напомни си тя.

Макар Гарет да ѝ бе казал, че обикновено плава сам с яхтата, тя се запита дали не е качвал на борда друга жена, освен Катерин. И ако не, каква ли може да е причината? Беше усетила, че през цялото време я наблюдаваше внимателно, но крадешком. И дори да бе привлякла любопитството му, с нищо не се издаваше. Не настояваше да узнае нещо, за което тя избягваше да говори, не я попита дали си има някого. През цялата вечер държанието му не прехвърляше границите на обичайния интерес.

Гарет завъртя някакъв превключвател и няколко малки лампи, обточващи яхтата, светнаха. Светлината не беше толкова силна, че двамата да се виждат, но пък беше достатъчна другите плавателни съдове да виждат лодката им. Той посочи към тъмния бряг.

— Проливът е ей там, между трепкащите светлинки. — И завъртя щурвала в тази посока. Платната се надиплиха и гикът се измести за миг, преди да заеме първоначалното си положение. След малко попита: — Е, хареса ли ти първата разходка с ветроходна яхта?

— Много. Беше чудесно.

— Радвам се. Не може да се каже, че стигнахме до южното полукълбо, но какво да се прави, дотолкова се простират възможностите ми.

После двамата, застанали един до друг, видимо потънаха в мисли. В тъмнината, на около четиристотин метра от тях, се появи друг ветроход, който също се прибираше в пристанището. Държейки се на разстояние, Гарет се огледа на всички страни, за да се увери, че наблизо няма още някой кораб. Тереза забеляза, че мъглата беше закрила хоризонта.

Тя се обърна да погледне Гарет — вятърът развяваше косата му назад, незакопчаният дъждобран стигаше до средата на бедрата му и изглеждаше доста износен, сякаш го ползваше от дълги години. С него Гарет изглеждаше по-едър и тъкмо този негов образ щеше да се запечата завинаги в съзнанието ѝ, този и както го видя за първи път.

Докато се приближаваха до брега, Тереза изведнъж бе обхваната от съмнение, че ще се видят отново. След минути щяха да слязат на брега и да се сбогуват. Съмняваше се, че той ще ѝ предложи пак да се разходят с яхтата, а тя не би се самопоканила. Не и се струваше редно.

Навлязоха в пролива и поеха по посока на пристанището за яхти. Гарет и този път поддържаше „Хепънстанс“ в средата на водния път и Тереза забеляза няколко триъгълни знака, очертаващи канала. Той задържа ветрилата вдигнати почти до същото положение, когато ги бе вдигнал за първи път, после ги смъкна със същата пъргавина, с която бе водил яхтата цялата вечер. След това включи двигателя и те минаха покрай закотвените от сутринта други яхти. Гарет скочи на пристана и привърза здраво „Хепънстанс“ за кея.

В това време Тереза тръгна към кърмата, за да си вземе нещата. В последния момент обаче се замисли, вдигна кошницата, а със свободната си ръка набута още малко по-навътре под седалката якето си. Когато Гарет я попита дали всичко е наред тя се изкашля и отвърна:

— Да, да, тъкмо си прибирам нещата. — Тя тръгна към стълбичката, и когато пое подадената му ръка, за да слезе, отново усети силата му.

Двамата се загледаха за миг един в друг, сякаш се питаха какво ще последва по-нататък, след което Гарет посочи яхтата.

— Трябва да я приготвя и заключа за през нощта, а това ще отнеме време.

Тя кимна и рече:

— Така и предположих.

— Искаш ли преди това да те изпратя до колата ти?

— О, да. — И двамата тръгнаха един до друг по рампата. Когато стигнаха до колата, която бе взела под наем, Гарет я изчака да извади ключа от кошницата си.

— Както вече ти казах — заговори тя, докато отключваше вратата, — прекарах чудесна вечер.

— Аз също.

— Би трябвало по-често да качваш хора на борда. Те ще остават много доволни.

Той се усмихна.

— Ще го имам предвид.

За миг погледите им се срещнаха и на него му се стори, че вижда Катерин в тъмнината.

— Е, време е да тръгвам — каза той, леко смутен. — Утре трябва да ставам рано. — След като тя кимна, той, не знаейки какво друго да направи, ѝ подаде ръка. — Беше ми приятно, че се запознах с теб, Тереза. Надявам се да прекараш добре почивката си.

Малко странно се почувства да се ръкува с него след току-що прекараната вечер заедно, но щеше да се изненада, ако беше постъпил другояче.

— Благодаря ти за всичко, Гарет. И на мен ми беше приятно, че се запознахме.

Тя седна зад волана и запали двигателя. Гарет затвори вратата ѝ отвън, когато тя включи на скорост. Усмихна му се още веднъж, погледна в огледалото за обратно виждане и бавно изкара колата на заден ход. Гарет ѝ помаха, когато тя започна да се отдалечава, и проследи с поглед колата, докато напусне района на пристанището. След това се обърна и се запъти обратно към доковете, питайки се защо се чувства някак особено.

Двайсет минути по-късно, когато Гарет привършваше работата си по „Хепънстанс“, Тереза отключи вратата на хотелската си стая и влезе вътре. Метна нещата си върху леглото и тръгна към банята. Наплиска лицето си със студена вода и изми зъбите си, преди да започне да се съблича. После, излегната на леглото, със запалена само нощна лампа, тя затвори очи и съсредоточи мислите си върху Гарет.

Дейвид щеше да се държи съвсем различно, ако беше я извел на разходка с яхта. През цялата вечер щеше да се държи така, че да се покаже в най-добрата си светлина. „Случайно имам бутилка вино. Ще пийнеш ли една чаша?“ — и положително щеше да говори малко повече за себе си. Но без да разкрива съществени неща — Дейвид много добре знаеше кога самоувереността надхвърля границата на надменността — и щеше да се постарае да не я надхвърли веднага. Докато не го опознаеше, човек никога нямаше да разбере, че следва грижливо обмислен план за постигане на възможно най-добро впечатление. Колкото до Гарет, тя веднага разбра, че той не преиграва. Държеше се съвсем естествено и това я заинтригува. И все пак, дали постъпи правилно? Още не беше сигурна. Донякъде действията ѝ бяха манипулативни, а никак не ѝ се искаше да мисли за себе си по този начин.

Но станалото, станало. Беше взела решение и връщане назад нямаше. Тя загаси нощната лампа и след като очите ѝ привикнаха на тъмнината, се загледа към пространството между леко спуснатите пердета. Сърповидната луна беше вече изгряла и хвърляше лъч светлина върху леглото. Чувстваше, че не може да отдели поглед от нея, но най-накрая тялото ѝ се отпусна и тя затвори очи за сън.

7

— И какво стана после?

Наведен над чашата си с кафе, Джеб Блейк говореше със сипкав глас. Близо седемдесетгодишен, той беше висок и слаб — дори прекалено слаб — и имаше дълбоко набраздено лице. Оредяващата му коса беше почти бяла, а адамовата му ябълка изпъкваше силно от гушата му. Ръцете му, татуирани и нашарени с белези от рани, бяха обсипани с петънца от слънцето, а кокалчетата на пръстите му бяха непрекъснато подути от дългите години прекарани на вода в лов на скариди. Ако не бяха очите му, човек би го помислил за изнежен и болнав, но щеше да е много далеч от истината. Той все още работеше почти всеки ден, само че вече на почасова работа, и винаги тръгваше от къщи призори и се прибираше по пладне.

— Нищо. Тя се качи в колата си и си отиде.

Джеб Блейк изгледа сина си, докато навиваше първата от дузината цигари, които щеше да изпуши за деня. Години наред лекарят го беше предупреждавал, че се самоубива с тия цигари, но тъй като същият лекар почина от сърдечен удар на шейсет години, Джеб нямаше много вяра на медицинските съвети. Гарет също си мислеше понякога, че баща му ще го надживее.

— Май е било губене на време, а?

Гарет се изуми от откровеността на баща си.

— Не, татко, съвсем не беше губене на време. Прекарах много хубава вечер. Тя е приятна събеседничка и компанията ѝ ми хареса.

— Но няма да се видите пак.

Гарет отпи глътка кафе и поклати глава.

— Едва ли. Нали ти казах, дошла е тук на почивка.

— За колко време?

— Не знам, не я попитах.

— Защо не я попита?

Гарет си взе още едно пакетче сметана и го изля в кафето си.

— Защо толкова те интересува? Просто излязох да се поразходя с една жена и ми беше приятно. Не виждам какво повече мога да ти кажа.

— Аз пък виждам.

— Какво например?

— Например дали ти е харесала жената дотолкова, че да започнеш да се срещаш отново с хора.

Гарет продължи замислен да разбърква кафето си. Ето че пак се започна. Макар с годините да бе свикнал на въпросите на баща си, тази сутрин никак не му се подхващаше пак тази тема.

— Татко, вече сме говорили за това.

— Знам, но се тревожа за теб. Прекалено дълго време оставаш сам.

— Не е така.

— Така е — каза с изненадващо мек глас баща му.

— Не искам да споря с теб, татко.

— Аз също. Вече опитах и видях, че няма полза. — Джеб Блейк се усмихна и след миг мълчание смени темата.

— Добре, кажи ми нещо за нея.

Гарет не побърза да отговори. Противно на волята си снощи, докато не заспа, непрекъснато си мислеше за нея.

— За Тереза ли? Ами тя е привлекателна и интелигентна. И много чаровна.

— Свободна ли е?

— Мисля, че да. Разведена е и вероятно не е обвързана с някого, щом е дошла на почивка сама.

Докато синът му говореше, Джеб изучаваше внимателно изражението на лицето му. После отпи нова глътка от кафето си и рече:

— Харесала ти е, нали?

Погледнеше ли баща си в очите, Гарет знаеше, че ще му е трудно да го излъже.

— Да, хареса ми. Но вече ти казах — не знам дали ще я видя отново. Дори не знам къде е отседнала, а доколкото разбрах, май днес си заминава.

Баща му задържа поглед в него, после предпазливо зададе следващия си въпрос:

— А ако оставаше и ти знаеше къде е отседнала, щеше ли да я потърсиш?

Гарет извърна глава, без да отговори. Баща му се пресегна над масата и го хвана за ръката. Въпреки напредналата си възраст той имаше силни ръце, но сега го стисна леко, колкото да привлече вниманието му.

— Синко, вече минаха три години. Знам, че я обичаше, но е време да се освободиш от тази мъка. Сам разбираш, че трябва да се освободиш, нали?

Той се забави, преди да отговори:

— Да, татко, разбирам, но не е толкова лесно.

— Нищо, което е от значение, не е лесно. Запомни това.

След няколко минути те изпиха кафето си. Гарет остави два долара на масата в крайпътното заведение и последва баща си към пикапа си на паркинга. Когато Гарет стигна най-накрая в магазина си, в главата му се въртяха най-различни мисли. След като разбра, че не е в състояние да се съсредоточи в счетоводните документи, реши да отиде отново на доковете, за да довърши поне ремонта на двигателя, който бе почнал вчера. Въпреки че днес се налагаше да прекара няколко часа в магазина, в момента имаше нужда да остане сам.

Гарет извади от пикапа си кутията с инструменти и я занесе на катера, който използваше за практическите занимания по подводен спорт. Старият китоловен кораб „Бостън“ беше достатъчно голям и можеше спокойно да побере осем курсисти и необходимата леко водолазна екипировка за гмуркане. Работата по двигателя беше бавна, но не и трудна, а той беше отхвърлил доста от нея предишния ден. Докато сваляше кожуха от двигателя, се размисли над разговора с баща си. Той е прав, разбира се. Няма никакъв смисъл да продължава да живее с мъката си, но Бог му е свидетел, че просто не знае как да престане. Катерин беше означавала всичко за него. Достатъчно му беше да го погледне и, като че ли всички проблеми се разрешаваха. А когато му се усмихнеше… Господи, никоя друга жена не беше способна да се усмихва така. И да му бъде отнето всичко това… не, не беше честно! Нещо повече — беше прегрешение. Защо точно тя? Защо точно на него? Месеци наред, докато лежеше буден по цели нощи, въпросите, които си задаваше, започваха винаги с „дали, ако“. Дали, ако бе изчакала секунда само, преди да пресече улицата… Дали, ако бяха останали да закусват малко по-дълго… Дали, ако беше тръгнал с нея онази сутрин, вместо да отиде направо в магазина… Хиляди „дали, ако“ и нито крачка по-близо до проумяването на злополуката от мига, в който се бе случила.

Опита да прогони от съзнанието си тези мисли и да се съсредоточи върху настоящата си работа. Освободи карбуратора от болтовете и го свали от двигателя. Започна внимателно да го разглобява, като поглеждаше дали не е пробит отвътре. Не смяташе, че той е източникът на повредата, но искаше да се увери за всеки случай.

Избърса потта от челото си и едва тогава забеляза, че слънцето се бе издигнало високо над хоризонта. Спомни си, че вчера по това време беше видял Тереза да се приближава към „Хепънстанс“. Веднага я беше забелязал ако не по друга причина, то поради факта, че беше сама. Жените, които изглеждаха като нея, никога не идваха в яхтклуба сами. Обикновено ги придружаваха заможни господа на възраст, които притежаваха яхти, закотвени на отсрещната страна на пристанището. Когато я видя да спира до неговата яхта, той се изненада, макар да предполагаше, че тя само ще я огледа и ще си продължи по пътя. Повечето хора правеха така. Но тъй като тя се застоя доста дълго и дори започна да се разхожда наоколо, му мина през ума, че е дошла на доковете не само за да види „Хепънстанс“ отблизо, ами има и друга причина. Любопитството му нарасна и той тръгна да я заговори. В първия момент не бе обърнал внимание, но когато вечерта се приближаваше до лодката за уговорената им среща, си спомни за странния начин, по който го погледна за първи път — сякаш бе разпознала нещо в него, нещо, което той обикновено криеше заровено дълбоко в сърцето си. И още нещо — тя, като че ли знаеше повече за него, отколкото искаше да признае.

Тогава бе тръснал глава, за да пропъди тази необоснована мисъл. Нали малко след това му бе казала, че видяла изрезките от вестници в магазина — може би затова го бе изгледала тъй странно. Замисли се и реши, че това е обяснението. Беше сигурен, че не я е виждал преди — щеше да я запомни, освен това тя идваше от Бостън. Но дори и днес продължаваше да го човърка някакво съмнение.

Не че имаше значение.

Разходиха се с яхтата, прекараха приятно и накрая се сбогуваха. И всичко свърши. Както каза и на баща си — не можеше да се свърже с нея дори и да искаше. В този момент тя може би вече пътуваше обратно за Бостън или за някъде другаде преди това, а него го чакаше толкова много работа тази седмица. Лятото беше най-благоприятният сезон за леко водолазни курсове и всичките му уикенди до края на август бяха запълнени с часове. Нямаше нито време, нито сили да звъни по всички хотели в Уилмингтън, за да я намери. Но и да я намери, какво ще ѝ каже? Какво ще ѝ каже, което да не прозвучи нелепо?

С тези въпроси в главата той продължи да търси повредата в двигателя. След като откри спукана скоба и я смени със здрава той монтира карбуратора обратно и запали двигателя с манивела. Сега шумът му звучеше много по-добре. Той отвърза въжетата и изведе „Бостън Уейлър“ извън пристанището за четирийсет и пет минути. Изпробва двигателя на различни обороти, няколко пъти го спира и включва, и когато се увери, че работи нормално върна кораба до кея. Доволен, че му бе отнело по-малко време от предвиденото, той прибра инструментите си, сложи ги обратно в багажника на пикапа и пое към „Айланд Дайвинг“.

Както обикновено завари куп документи, струпани на бюрото му. Повечето бяха заявки, вече попълнени, за набавяне на изчерпаните артикули. Имаше и няколко сметки. Той седна и започна бързо да обработва купчината.

Малко преди единайсет часа свърши по-голямата част от работата си и тръгна към витрината на магазина. Иън, един от продавачите му за през летния сезон, говореше по телефона, и когато Гарет мина покрай него, той му подаде три листчета. Първите две бяха от дистрибутори и от набързо написаните кратки бележки ставаше ясно, че е станало объркване с някои от заявките. Още нещо, което трябва да се оправи, помисли си той на път за канцеларията си.

Третото листче зачете в движение, и когато видя от кого е се спря, за да го препрочете, и се увери, че няма никаква грешка. После влезе в стаята си и затвори вратата след себе си. Набра телефонния номер от бележката и съобщи вътрешния.

Тереза Осбърн четеше вестник, когато телефонът иззвъня и тя го вдигна след второто позвъняване.

— Здравей, Тереза! Гарет се обажда. Оставила си ми съобщение.

Стори му се, че ѝ стана приятно, като го чу.

— О, Гарет, здравей! Благодаря, че се обаждаш. Как си?

Като чу гласа ѝ, го налегнаха спомените от предишната вечер. Усмихвайки се на себе си, той се опита да си я представи как изглежда в хотелската си стая.

— Добре съм, благодаря. Тъкмо преглеждам някои документи и попаднах на съобщението ти. С какво мога да ти услужа?

— Ами знаеш ли, снощи съм си забравила якето на яхтата и исках да те питам дали не си го прибрал?

— Не, не съм го видял, но не съм и проверявал. Къде си го забравила, в каютата ли?

— Не знам със сигурност.

Гарет помълча за миг.

— Добре тогава, ще ида да го потърся и ще ти се обадя дали съм го намерил.

— Много ли ще те притесня?

— Ни най-малко. Ще ми отнеме няколко минути. Ще бъдеш ли в хотела дотогава?

— Да, тук съм.

— Добре, щом се върна, ще ти се обадя.

Гарет ѝ каза „до скоро виждане“, излезе от магазина и забърза пеш към пристанището за яхти. Качи се на борда на „Хепънстанс“, отключи каютата и слезе долу. След като не намери якето вътре, качи се отново на палубата и я огледа. Най-накрая мерна част от него да се подава изпод седалката на кърмата. Взе го, провери дали не е изцапано и се върна в магазина.

Обади се по телефона от канцеларията си. Този път Тереза вдигна слушалката след първото иззвъняване.

— Пак съм аз — Гарет. Намерих якето ти.

Чу я да въздъхва с облекчение.

— Благодаря ти. Извинявай, че те разкарах.

— Не ми представляваше никаква трудност.

Тя замълча, сякаш се чудеше какво още да каже.

— Ще го задържиш ли при теб? До двайсет минути мога да дойда в магазина ти да си го взема.

— С удоволствие ще те изчакам — отвърна той.

След като затвори телефона, той се облегна назад на стола си и се размисли над случката. Значи още не е напуснала града и ще я види отново. Макар че не му стана ясно как е могла да забрави якето си, след като носеше само едно-две неща със себе си, друго нещо му стана безпределно ясно — радваше се, че се е получило така!

Не че имаше някакво значение, разбира се.

Тереза пристигна след двайсет минути, облечена с къси панталони и блуза без ръкави и с дълбоко деколте — тоалет, който разкриваше чудесната ѝ фигура. Когато влезе в магазина, Иън и Гарет я измериха с поглед, докато тя се оглеждаше наоколо. Накрая зърна Гарет, усмихна се и извика:

— Здравей!

Иън вдигна учуден вежди към Гарет, сякаш искаше да му каже: „Да не би да криеш нещо от мен?“ Гарет не му обърна внимание и тръгна към нея с якето ѝ в ръка. Знаеше, че Иън ще го наблюдава като под лупа и ще го поднася по-късно, макар че той нямаше намерение да обелва нито дума за нея.

— Нищо му няма — каза той, подавайки ѝ якето.

Докато я очакваше да дойде, си беше почистил ръцете от машинното масло и беше облякъл една от тениските, които се продаваха в магазина. Не беше ефектно облекло, но му придаваше по-спретнат вид, отколкото допреди малко. Поне беше съвсем чист.

— Благодаря ти още веднъж, че ми го донесе — каза тя и особеният ѝ поглед, който го бе привлякъл предишния ден, отново разбуди същото чувство. Той неволно се почеса по бузата.

— За мен беше удоволствие. Сигурно вятърът го е сбутал отдолу.

— Сигурно — отвърна тя и леко сви рамене, после си нагласи блузата на едното рамо.

Гарет не знаеше дали тя бърза, нито дали самият той я чака да си тръгне веднага. Изрече първите думи, които му дойдоха наум:

— Снощи прекарах много приятна вечер.

— Аз също.

Погледите им се кръстосаха и той се усмихна леко. Не знаеше какво друго да каже — отдавна не бе изпадал в такова положение. Въпреки че общуваше непринудено с клиенти и непознати, сега беше съвсем различно. Улови се, че пристъпва ту на единия, ту на другия крак и се чувстваше като шестнайсетгодишен. Най-накрая тя заговори:

— Струва ми се, че ти дължа нещо, задето ти отнех време за това яке.

— Стига глупости. Нищо не ми дължиш.

— Е, ако не за якето, то поне за снощната разходка.

Той поклати глава.

— И за нея също. Беше ми приятно, че дойде.

„Беше ми приятно, че дойде.“ Думите проехтяха в съзнанието му в мига, в който ги изрече. Допреди два дни щеше да му е трудно да си представи, че ги е казал на някого.

В дъното на магазина иззвъня телефонът и звукът го извади от унеса му. За да спечели време, попита:

— Само заради якето ли дойде чак дотук, или смяташе да поразгледаш града?

— Още не съм решила какво ще правя. Наближава време за обяд и може би ще отида да хапна някъде набързо. — Тя го загледа очаквателно. — Ще ми препоръчаш ли някое място?

Той се замисли, преди да отговори.

— На мен ми харесва „При Ханк“, на самия кей. Храната е прясна и изгледът е неземен.

— Къде по-точно се намира?

Той посочи назад през рамото си.

— В Райтсвил Бийч. Минаваш по моста за острова и свиваш вдясно. Няма да го подминеш… просто следи пътепоказателите за кея. Ресторантът се намира точно там.

— А каква храна предлагат там?

— Предимно морска. Имат страхотни скариди и стриди, но ако не искаш морски деликатеси, можеш да си поръчаш хамбургери или нещо от този род.

Тереза изчака, за да види дали ще добави още нещо, но понеже той си замълча, тя отмести поглед към витрината. За втори път от няколко минути насам Гарет се почувства неловко в нейно присъствие. Защо тази жена го караше да се чувства така? Най-накрая се окопити и заговори:

— Ако искаш, мога да ти покажа къде е. Аз също започнах да огладнявам, така че с удоволствие ще те придружа, стига да искаш компания.

Тя се усмихна.

— Ще ми бъде много приятно, Гарет.

Той усети облекчение.

— Пикапът ми е отзад. Искаш ли да отидем с него?

— Ами да, ти знаеш по-добре пътя — отвърна тя и Гарет я поведе през магазина към задния вход. Вървейки малко зад него, за да не ѝ вижда лицето, Тереза се усмихваше лекичко.

* * *

Ресторантът на Ханк съществуваше, откакто бе построен кеят, и се посещаваше редовно от местни хора и туристи. Посредствен като обзавеждане, но ползващ се с добро име, той наподобяваше на пристанищните ресторанти в Кейп Код — дъсчен под, ожулен и протрит от хилядите подметки с полепнал по тях пясък, големи прозорци с изглед към Атлантическия океан, окачени на стената снимки на трофейни риби. От едната страна имаше врата, водеща към кухнята, и Тереза зърна плата с прясна морска храна върху подноси в ръцете на сервитьори и сервитьорки с къси панталони и тъмносини фланелки, украсени с емблемата на ресторанта. Масите и столовете, дървени и масивни на вид, бяха надраскани от стотиците предишни посетители. Заведението не изискваше друго облекло, освен плажно и както забеляза Тереза, повечето хора изглеждаха така, сякаш допреди малко са се препичали на слънце.

— Уверявам те — каза Гарет, докато вървяха между масите, — че храната тук е превъзходна въпреки вида на ресторанта.

Двамата седнаха на една маса в единия ъгъл и Гарет отмести две празни бутилки от бира, които още не бяха прибрани. Основните ястия бяха изброени между видове подправки, включително кетчуп, табаско, сос тартар и сос коктейл, както и сос, наречен просто „Ханк“. Обшитите с найлон листове на картата с менюто изглеждаха така, сякаш не бяха подменяни с години. Тереза обходи с поглед заведението и видя, че почти всички маси са заети.

— Пълно е — отбеляза тя, докато се наместваше на стола си.

— Както винаги. Дори преди Райтсвил Бийч да стане известен за туристите, това място се превърна в нещо като легенда. В петък и събота вечер трябва да чакаш с часове, за да се освободи маса.

— И какво привлича хората?

— Храната и цените. Всяка сутрин Ханк получава огромно количество прясна риба и скариди и човек си тръгва оттук преял за не повече от десет долара с бакшиша. Вътре влизат и две бири.

— И как го постига?

— Чрез оборота, предполагам. Както ти казах, тук винаги е претъпкано.

— Значи извадихме късмет, че веднага си намерихме маса.

— Да, така е. Но дойдохме малко по-рано и изпреварихме местните жители, а летовниците не се задържат дълго. Те хапват набързо и бягат отново на плажа.

Тя хвърли още един поглед на ресторанта, преди да отвори картата с менюто.

— Какво ще ми препоръчаш?

— Обичаш ли морска храна?

— Обожавам я.

— Тогава започни с риба тон или делфин. И двете са страшно вкусни.

— Делфин?

Той се изсмя тихичко.

— Не става дума за морския бозайник, а за вид риба. Но ние тук така я наричаме.

— Май ще предпочета риба тон — каза тя и намигна. — За по-сигурно.

— Да не би да мислиш, че си измислям?

— Просто не знам какво да си мисля — заговори тя шеговито. — Не забравяй, че се запознахме едва вчера. Не те познавам достатъчно, за да съм сигурна на какво си способен.

— Това ме обижда — отвърна ѝ той със същия престорен тон, което я разсмя.

Той също се разсмя и след миг тя го изненада, като се пресегна през масата и го побутна за ръката, Катерин правеше същото, когато искаше да привлече вниманието му към нещо, внезапно си спомни той.

— Виж онзи там — каза Тереза и посочи с брадичка към прозорците.

Гарет извърна глава. По кея вървеше възрастен мъж с въдичарски принадлежности и нищо във външния му вид нямаше да привлече вниманието му, ако не беше големият папагал, кацнал на рамото му.

Гарет поклати глава и се усмихна, продължавайки да усеща допира от пръстите ѝ върху ръката си.

— Какви ли не образи можеш да срещнеш тук. Още не сме станали Калифорния, но натам вървим.

Тереза не откъсваше поглед от мъжа с папагала.

— Не е лошо да си вземеш и ти такъв папагал за компания, когато излизаш с яхтата.

— За да ми развали тишината и спокойствието ли? Като си знам късмета, ще ми се падне някой, който няма да говори, ами само ще кряска през цялото време и положително ще ми отхапе част от ухото веднага щом вятърът промени посоката си.

— Да, но пък ще приличаш на пират.

— По-скоро на кретен.

— О, какъв сериозен човек си бил — отбеляза Тереза и се престори, че се цупи. След това се огледа. — Някой тук ще ни обърне ли внимание, или ще трябва сами да си уловим и приготвим рибата?

— Ама че проклети сте били янките — върна ѝ го той, клатейки глава.

След малко дойде сервитьорка и им взе поръчката, в която влизаха и две бири. След като предаде поръчката в кухнята, сервитьорката се върна веднага, за да остави двете бутилки бира на масата им.

— Няма ли да има чаши? — попита тя учудена, когато сервитьорката се отдалечи.

— Не. Това място не минава за изискано.

— Сега разбирам защо ти харесва.

— Като забележка, че нямам вкус ли да го приема?

— Само ако не си сигурен.

— Говориш като психиатър.

— Не съм психиатър, но съм майка и това ме прави нещо като специалист по човешката природа.

— Така ли?

— Същото казвам и на Кевин.

Гарет отпи от бирата си.

— Чу ли се с него днес?

Тя кимна и също отпи от шишето.

— Съвсем набързо. Когато се обадих, той тъкмо тръгвал за Дисниленд. Имал безплатен билет за най-ранния сутрешен час, така че бързаше — искал да бъде един от първите на опашката за влизане в „Страната на приключенията“.

— Той добре ли се чувства с баща си?

— Чудесно се чувства. Дейвид винаги се е отнасял добре с него, но аз мисля, че гледа да навакса за времето, в което не го вижда. Всеки път Кевин отива при него, очаквайки да прекара забавно и вълнуващо.

Гарет я погледна с любопитство.

— Доколкото те усещам, май не си много убедена.

След миг колебание тя продължи:

— Ами просто се надявам това да не доведе до разочарования по-късно. Дейвид и новата му съпруга имат дете и си мисля, че когато бебето порасне, ще бъде трудно за Дейвид и Кевин да остават сами.

Гарет се наклони към нея, когато заговори:

— Не е възможно да опазиш децата си от разочарования в живота.

— Да, знам, но просто… — Тя замълча и Гарет довърши мисълта ѝ:

— Той е твой син и ти не искаш да го виждаш да страда.

— Точно така.

Шишето на Тереза се беше запотило и тя започна да отлепва етикета. Гарет пак се сети за Катерин, защото и тя правеше същото, и отпи глътка, за да върне мислите си към настоящия разговор.

— Не знам какво да кажа, освен че ако Кевин се е метнал на теб, положително ще се оправя в живота.

— В какъв смисъл?

Гарет сви рамене.

— Ничий живот не е лесен — твоят също. Имала си мъчителни периоди. Мисля си, че като те гледа как превъзмогваш трудностите, той също ще се научи как да се справя със своите.

— Сега пък ти говориш като психиатър.

— Просто ти казвам това, което научих, докато растях. Бях горе-долу на възрастта на Кевин, когато майка ми почина от рак. Като наблюдавах баща ми, се научих как да се справям със своя живот, независимо какво ми поднася той.

— Баща ти ожени ли се повторно?

— Не — поклати глава Гарет. — Струва ми се, че един-два пъти му се е искало, но така и не предприе нищо.

Ето каква била работата — какъвто бащата, такъв и синът.

— Той тук ли живее? — поинтересува се Тереза.

— Да, тук. Дори напоследък го виждам доста често. Но гледаме поне веднъж в седмицата да прекарваме заедно. Той обича да ме контролира.

— Като повечето родители — усмихна се тя.

След малко поръчката им дойде, но те продължиха да разговарят и докато се хранеха. Този път Гарет говореше повече от нея. Разказа ѝ какво е да отраснеш в Юга и защо никога не би го напуснал, ако трябва да избира. Описа ѝ няколко забавни случки по време на разходки с яхтата или при гмуркане. Тя го слушаше почти прехласната. В сравнение с историите, които чуваше от мъжете в Бостън — които обикновено се съсредоточаваха върху бизнеса, — неговите бяха съвършено различни. Той говореше за хиляди видове морски създания, които бе виждал при гмурканията си и какво е усещането да плаваш с яхтата по време на буря, разразила се най-неочаквано. Веднъж бил преследван от риба чук и се принудил да се скрие в потъналия кораб, който проучвал.

— За малко да ми свърши въздухът, преди да успея да изплувам на повърхността — допълни той, клатейки глава при спомена.

Тереза го наблюдаваше внимателно, докато той говореше, и вътрешно се радваше, че се бе отпуснал доста в сравнение с предишната вечер. Пак забеляза същите неща като първия път — изпито лице, светлосини очи и непринудени движения, само че този път говореше с повече плам и тя намери промяната за особено привлекателна. Вече не си мереше всяка дума, преди да я изрече.

Привършиха с обяда — той беше прав, че храната е превъзходна — и си поръчаха по още една бира. Макар че на тавана жужеше вентилатор, слънцето се беше издигнало високо и в ресторанта стана много горещо, но поне не беше вече толкова претъпкан. След като им поднесоха сметката, Гарет остави банкноти на масата и ѝ направи знак да тръгват.

— Готова ли си?

— Когато ти кажеш. Благодаря ти за обяда. Беше чудесен. Докато вървяха към изхода, тя беше напълно сигурна, че Гарет ще иска да се върне направо в магазина, но той я изненада с предложението си.

— Какво ще кажеш да се разходим край брега? Там, до водата, е по-хладно.

Когато тя му отговори утвърдително, той я поведе по кея и тръгна да слиза по стълбички редом до нея. Стъпалата бяха леко изкривени и покрити с тънък пласт пясък, което ги принуди да се държат за перилата. Щом слязоха на плажа, се запътиха направо към водата, вървейки под кея. Сянката му действаше прохладно в обедната жега, и когато стигнаха до напластения пясък до ръба на прибоя, двамата спряха, за да се събуят. Плажът беше претъпкан с налягали върху хавлиени кърпи хора или нагазили във водата.

Двамата тръгнаха един до друг покрай водата. Тереза попиваше с поглед гледката наоколо.

— Застояваше ли се дълго на плажа, откакто си тук? — попита я Гарет.

Тя поклати глава.

— Не, аз пристигнах едва онзи ден и сега за първи път идвам на плажа.

— Харесва ли ти тук?

— Много е красиво.

— Такива ли са плажовете на север?

— Някои, да, но тук водата е много по-топла. Бил ли си на северното крайбрежие?

— Изобщо не съм излизал от Северна Каролина.

Тя му се усмихна.

— Истински пътешественик, няма що!

Той се засмя.

— Не, но не мисля, че съм изпуснал кой знае какво. Тук ми харесва и не мога да си представя, че има по-хубаво място. Не съм и мечтал да отида другаде. — След няколко крачки той ѝ хвърли бърз поглед и смени темата. — Е, колко време ще останеш в Уилмингтън?

— До неделя. В понеделник съм на работа.

Още пет дни, помисли си той.

— Имаш ли познати в града?

— Не, никакви. Сама съм тук.

— А защо?

— Просто реших да видя това място. Чух хубави неща за него и реших лично да се уверя.

Той се зачуди на отговора ѝ.

— Често ли ходиш сама на почивка?

— Не, сега ми е за първи път.

Точно срещу тях се зададе жена, която тичаше, следвана от черен лабрадор. Кучето беше изплезило език от жегата, но жената не му обръщаше внимание и за малко да се бутне в Тереза. Гарет понечи да ѝ направи забележка, докато се разминаваха с нея, но си помисли, че това не му влиза в работата.

След малко заговори отново:

— Мога ли да те попитам нещо?

— Зависи какво.

Той се спря и се наведе да вземе две малки мидени черупки, които бяха привлекли вниманието му. След като ги огледа от всички страни, ги подаде на Тереза.

— Имаш ли си някого в Бостън?

— Не — отвърна тя, докато поемаше черупките.

Вървяха в плиткото и вълните се увиваха около краката им. Въпреки че очакваше такъв отговор, Гарет не можеше да проумее защо жена като нея прекарва повечето си вечери сама.

— Защо? Жена като теб би трябвало да има голям избор на ухажори.

Тя се усмихна и те продължиха да вървят.

— Благодаря, много мило от твоя страна. Но съвсем не е толкова лесно, особено като имаш дете. Трябва да се съобразяваш с много неща, когато се срещаш с някого. — След кратка пауза продължи: — А ти? Имаш ли си приятелка?

Той поклати глава.

— Не.

— Сега е мой ред да те попитам защо.

Гарет сви рамене.

— Ами предполагам, че още не съм срещнал някоя, с която да съм сигурен, че ще е за постоянно.

— Само това ли е причината?

Гарет разбра, че сега е моментът на истината. Можеше просто да потвърди това, което каза преди малко, и да сложи край на темата. Но той извървя няколко крачки, без да продума.

Докато се отдалечаваха от кея, хората на плажа започнаха да оредяват и сега единственият шум беше плисъкът на вълните. Пред тях, досами ръба на водата, бяха кацнали няколко морски птици, които в купом излетяха, когато двамата ги приближиха. Високо над главите им слънцето се отразяваше в пясъка и ги принуждаваше да присвиват очи. Гарет не я гледаше, когато заговори, и Тереза трябваше да се наклони към него, за да го чува през грохота на океана.

— Не, тази причина е по-скоро някакво извинение. Ако трябва да съм честен, дори не съм се опитвал да си намеря приятелка.

Тереза го наблюдаваше внимателно. Той беше вперил поглед право пред себе си, сякаш се опитваше да събере мислите си, и когато го чу да продължава, долови неохота в гласа му.

— Снощи не ти казах всичко за себе си.

Тя почувства, че нещо в нея се стегна — разбра със сигурност какво ще последва и стараейки се да запази неутрален израз на лицето си, възкликна:

— О, така ли?

— Аз също бях женен преди време — продължи той. — В продължение на шест години. — Сега се обърна към нея и изражението му я накара да трепне. — Но тя се спомина.

— О, колко жалко! — промълви Тереза.

Той се спря и пак се наведе, за да вземе други мидени черупки, но този път не ги даде на Тереза. След като ги огледа, хвърли едната обратно в една прииждаща вълна. Тереза я проследи с поглед как изчезна в океана.

— Случи се преди три години. Оттогава нямам желание да се срещам с никого, дори не се заглеждам в жените. — Той млъкна и по всичко личеше, че се чувства неудобно.

— Сигурно си много самотен понякога.

— Така е, но се старая да не мисля много за това. Отдал съм се на работата в магазина — а там винаги има какво да върша. Така дните ми минават по-бързо. Преди да се усетя, вече е станало време да си лягам, а на следващия ден всичко започва отначало.

Той се обърна да я погледне и плахо ѝ се усмихна. Ето че си го каза. Много отдавна искаше да го сподели с другиго, освен с баща си и накрая го сподели с жена от Бостън, която почти не познаваше. Тази жена бе успяла по някакъв начин да отвори врата, която той бе заковал здраво.

Тереза мълчеше. И тъй като той не продължи, попита:

— Кажи ми нещо за нея.

— За Катерин ли? — Гърлото на Гарет пресъхна. — Наистина ли искаш да знаеш?

— Да, наистина — отвърна тя с тих глас.

Той хвърли още една мидена черупка в прибоя, за да събере мислите си. Как би могъл да я опише с думи? И все пак част от него искаше да опита, искаше именно Тереза да го разбере. Противно на волята си беше принуден да се върне още веднъж в миналото.

— Здравей, миличък! — поздрави го Катерин, вдигайки поглед от цветята в градината. Не те очаквах толкова рано.

— Тази сутрин нямаше много хора в магазина, затова реших да прескоча да хапна вкъщи и да видя как си.

— Вече съм много по-добре.

— Мислиш ли, че беше настинка?

— Нямам представа. Но предполагам, че по-скоро беше от храната. Около час след като ти излезе, се почувствах добре и реших да се позанимая с градината.

— Виждам.

— Харесват ли ти тия цветя? — Тя посочи към ивица разкопана почва.

Гарет огледа посадените току-що теменужки покрай верандата и се усмихна.

— Страхотна са, но не смяташ ли, че трябва да оставиш малко повече пръст в лехата?

Тя кимна и избърсвайки челото си с опакото на ръката си, стана и примижа към него от яркото слънце.

— Много ли зле изглеждам?

Коленете ѝ бяха изцапани с пръст, на едната ѝ буза също имаше кални пръски. От вързаната ѝ на опашка коса се бяха измъкнали няколко кичура, лицето и беше зачервено и потно.

— Напротив, прекрасна си.

Катерин свали ръкавиците си и ги метна на верандата.

— Е, чак прекрасна не съм, но ти благодаря все пак. Хайде, ела да ти приготвя нещо за ядене. Знам, че трябва да се връщаш в магазина.

Гарет въздъхна и най-накрая обърна лице към Тереза, която го гледаше очаквателно. Той заговори тихо:

— Тя олицетворяваше всичко, което съм искал. Беше красива и чаровна, с остро чувство за хумор и ме подкрепяше във всяко начинание. На практика я познавах цял живот — още от училищните години. Оженихме се една година след като завършихме университета. Живяхме заедно шест години преди злополуката и това бяха най-хубавите години в живота ми. Когато я загубих… — той замълча, сякаш търсеше думи. — Не знам дали някога ще свикна с мисълта, че я няма.

Гарет така говореше за Катерин, че на Тереза ѝ стана много по-мъчно за него, отколкото си бе представяла. Това не се дължеше само на гласа му, но и на израза на лицето му още преди да почне да я описва — сякаш се разкъсваше между красотата на спомените и болката от връщането му към тях. Макар че писмата му бяха трогателни, тя не беше подготвена за това. Не биваше да разбуждам спомените му. Винаги съм знаела как се чувства. Нямаше никаква причина да го карам да говори за миналото.

„Не, има — неочаквано се обади друг глас в нея. — Трябваше лично да видиш реакцията му. Трябваше да разбереш дали е готов да загърби миналото си.“

След малко Гарет разсеяно хвърли останалите черупки във водата.

— Извинявай за това.

— За кое?

— Не трябваше да ти говоря за нея. Или поне не чак толкова.

— Няма нищо, Гарет. Нали аз го поисках, аз те помолих да ми разкажеш за нея.

— Нямах представа, че ще прозвучи по този начин. — Каза го така, сякаш имаше чувството, че е извършил нещо нередно.

Реакцията на Тереза беше почти инстинктивна. Тя пристъпи към него и бавно хвана ръката му. Когато го погледна, видя изненада в очите му, но той не се отдръпна.

— Загубил се съпруга… Повечето хора на нашата възраст дори не подозират какво значи това. — Докато тя търсеше подходящите думи, той беше забол поглед в краката си. — Твоите чувства говорят много за теб. Ти си от хората, които обичат един човек завинаги… Не бива да се срамуваш от това.

— Знам. Но ето вече три години…

— Един ден ще срещнеш отново някоя по-различна от другите. Това се случва на хора, които са се влюбвали само веднъж. То е в природата им.

Тя стисна ръката му и Гарет почувства, че го изпълва гореща вълна от допира ѝ. Не можеше да си обясни защо, но не му се искаше тя да го пусне.

— Надявам се да си права — успя най-сетне да отрони той.

— Права съм. Разбирам от тия неща. Забрави ли, че съм и майка?

Той се изсмя под носа си, опитвайки се да отпуши напрежението.

— Не съм забравил. И предполагам, че си добра майка.

Те се обърнаха и тръгнаха обратно към кея, разговаряйки за последните три години, без да си пускат ръцете. През цялото време, докато стигнаха до колата му и потеглиха към магазина, Гарет се чувстваше по-объркан от всеки друг път. През тези два дни се бяха случили толкова неочаквани неща. Тереза вече не беше непозната, но не беше и просто приятелка. Нямаше съмнение, че бе увлечен по нея. Но след няколко дни тя щеше да си замине и вероятно така щеше да е по-добре.

— За какво мислиш? — попита го тя.

Минаваха по моста в посока към Уилмингтън и „Айланд Дайвинг“ и Гарет превключи на по-висока предавка. Хайде де, подкани се той наум. Кажи ѝ точно какви мисли ти се въртят в главата.

— Ами мислех си — заговори той най-накрая, изненадан от себе си, — че ако нямаш някакви планове за довечера, ми се ще да те поканя на вечеря у дома. Тя се усмихна.

— Много се надявах да кажеш тъкмо това.

Той продължаваше да е изненадан от себе си, и когато отби наляво по улицата, водеща към магазина.

— Можеш ли да дойдеш вкъщи към осем? Имам да свърша някои неща в магазина и предполагам, че това ще ме позабави.

— Няма проблем. Къде живееш?

— В Каролина Бийч. Ще ти обясня как да стигнеш, като отидем в магазина.

Той паркира колата и Тереза го последва в канцеларията му. Гарет ѝ начерта на едно листче пътя до дома му, после, стараейки се да не изглежда толкова смутен, както се чувстваше, добави:

— Мисля, че лесно ще ме намериш… пикапът ми ще бъде пред къщата. Но ако се объркаш, най-отдолу съм ти написал телефона си.

След като тя си тръгна, Гарет се улови, че вече мисли за предстоящата вечер. Както седеше в канцеларията си, два въпроса, на които не можеше да си отговори, зачовъркаха съзнанието му! Първият беше: с какво толкова го привличаше Тереза? И вторият, защо изведнъж почувства, че е предал Катерин?

8

Докато Гарет си вършеше работата в магазина, Тереза прекара следващите няколко часа от следобеда в разглеждане на Уилмингтън. Тъй като не познаваше добре града, попита как да стигне до историческите му места, а после пообиколи магазините. Повечето от тях бяха предназначени предимно за туристи и тя намери няколко неща, които Кевин щеше да хареса, макар никак да не бяха по нейния вкус. Купи му и два чифта къси панталони, които да носи след завръщането си от Калифорния, и накрая се прибра в хотела да подремне малко. Последните два дни си бяха казали думата и тя мигом заспа.

Гарет от своя страна се сблъска с неприятности. Пратката с новата стока пристигна малко след като се бе върнал в магазина, но тя съдържаше и неща, които не му бяха нужни, та се наложи да се обади във фирмата, за да уреди връщането им. По-късно следобед му бе съобщено, че трима от учениците му, които си бяха записали часове по гмуркане за този уикенд, щели да отсъстват от града и отменяха часовете си. Не можа да се свърже и с никого от списъка на чакащите.

Към шест и половина се почувства изморен, и когато след малко приключи работата си за деня, изпусна дълбока въздишка на облекчение. На път за вкъщи се отби в бакалницата и купи някои необходими неща за вечерята. Прибра се, взе си един душ и се облече с джинси и лека памучна риза. Извади от хладилника бутилка бира, отвори я и отиде да седне на един от столовете от ковано желязо на задната веранда. Погледна часовника си — Тереза щеше да дойде скоро.

Гарет още седеше на задната веранда, когато чу откъм улицата шума на двигател, работещ на бавни обороти. Слезе от верандата и мина отстрани на къщата, откъдето видя Тереза да паркира точно зад лекотоварния му автомобил.

Тя слезе от колата си, облечена с джинси и същата онази блуза, която подчертаваше прелестите ѝ. Имаше отпочинал вид и когато, приближавайки се към него, му се усмихна сърдечно, той почувства, че увлечението му е станало още по-силно в сравнение с днес на обяд, и това го накара да се притесни поради причина, която не искаше да признае.

Той тръгна към нея възможно най-нехайно и по средата на пътя пресрещна Тереза, която носеше бутилка бяло вино. Веднага го лъхна аромат на парфюм — нещо, което дотогава не бе употребявала.

— Донесох малко вино — каза тя и му подаде шишето. — Реших, че може да върви с вечерята. — После, след кратка пауза, попита: — Как мина следобедът ти?

— Беше много натоварен. Клиентите не спряха да влизат до последната минута, а аз имах да прегледам куп документи. Фактически се прибрах едва преди малко. — Той тръгна към предната врата, Тереза го следваше. — А ти? Какво прави досега?

— Наложи се да подремна малко — каза тя, като че ли да го подкачи и той се засмя.

— Забравих да те питам дали не искаше нещо по-специално за вечеря?

— А ти какво си намислил да правиш?

— Реших да сложа филета на скара, но не съм сигурен дали обичаш такива неща.

— Шегуваш ли се? Забрави ли, че съм израснала в Небраска? Обожавам хубавия стек.

— В такъв случай те очаква изненада.

— Каква?

— Ами аз съм човекът, който прави най-хубавите стекове на света.

— О! Виж ти, нима?

— Ще ти го докажа — увери я той, а смехът ѝ проехтя като мелодия.

Докато вървяха към входната врата, Тереза огледа къщата за първи път. Беше относително малка — едноетажна, с правоъгълна форма, облицована с дъски, чиято боя беше поизлющена на места. За разлика от другите къщи в Райтсвил Бийч тя беше разположена направо на пясъка. Когато го попита защо не е върху повдигната основа, Гарет ѝ поясни, че била построена, преди да влезе в сила разпоредбата за противоураганен строеж.

— Сега сградите трябва да се строят така, че когато морето приижда, вълните да могат да минават под основната конструкция. Вероятно следващата ураганна буря ще отнесе тази стара къщурка в морето, но досега имах късмет.

— Това не те ли безпокои?

— Не особено. Къщата не е голяма и по тази причина мога да си позволя да я поддържам. Сигурно предишният собственик се е уморил най-накрая от силните бури, връхлитащи от океана, и затова се е отървал от нея.

Те се изкачиха по напуканите стълби и влязоха вътре. Първото, което направи впечатление на Тереза, беше изгледът от всекидневната. Прозорците, високи от пода до тавана, заемаха цялата задна стена на къщата и гледаха към задната веранда и Каролина Бийч.

— Невероятна гледка! — възкликна Тереза.

— Нали? От няколко години живея тук и все още не мога да я приема за реална.

В едната стена имаше камина, около която висяха десетина подводни снимки. Тя се приближи до тях.

— Мога ли да разгледам къщата?

— Разбира се. Аз пък ще ида да подготвя скарата, че има нужда да се почисти.

Гарет излезе през плъзгащата се стъклена врата. Когато остана сама, Тереза се застоя малко пред снимките, после тръгна да види останалата част от къщата. И в нея, като в повечето къщи на брега, удобно можеха да живеят не повече от двама души. Имаше само една спалня, в която се влизаше през всекидневната, и прозорците ѝ с изглед към брега също бяха високи от пода до тавана. В предната част на къщата — откъм улицата — се намираше кухнята, малка трапезария по-скоро ниша, отколкото стая и банята. Макар навсякъде да беше чисто и подредено, пак личеше, че не е било освежавано от години.

Връщайки се обратно към всекидневната, Тереза спря пред спалнята и надникна вътре. И там подводни снимки украсяваха стените. Освен тях точно над леглото висеше голяма карта на северно каролинското крайбрежие, на която бяха отбелязани местата на около петстотин потънали кораба. На нощното шкафче зърна снимка на жена в рамка. Огледа се, за да се увери, че Гарет е все още навън, и пристъпи навътре в стаята.

Катерин трябва да е била около двайсет и пет годишна, когато е починала. Изглежда, и тази снимка, като останалите на стената, беше правена от Гарет и тя се запита дали я е поставил в рамка преди, или след злополуката. Вдигна я и видя, че Катерин е била много хубава — малко по-дребна от нея, с руса коса, която се спускаше до средата на гърба ѝ. Въпреки че снимката беше малко зърнеста, като че ли преснимана от по-малка, очите на Катерин се виждаха доста ясно. Тъмнозелени и малко като котешки, те ѝ придаваха екзотичен вид, и като че ли се бяха вторачили в Терезините. Тя внимателно върна снимката на мястото ѝ, стараейки се да я постави пак под същия ъгъл. Когато се обърна да си върви, продължи да чувства, че Катерин наблюдава всяко нейно движение.

Тереза потисна това усещане и се погледна в огледалото над скрина с чекмеджета. За своя изненада видя втъкната в рамката му още една снимка на Катерин, но заедно с Гарет. Двамата стояха на палубата на „Хепънстанс“, усмихнати до уши. Тъй като яхтата изглеждаше така, сякаш е била току-що възстановена, вероятно снимката е била правена само няколко месеца преди смъртта на Катерин.

Очаквайки Гарет да влезе всеки момент, Тереза излезе от спалнята му, изпълнена донякъде с чувство на вина. Отиде до плъзгащите се стъклени врати, които водеха към верандата, и ги отвори. Гарет чистеше решетката на скарата и ѝ се усмихна, като я видя. Тя се приближи до него и се облегна на парапета.

— Ти ли си правил ония снимки на стената в дневната? — попита го тя.

Той отмахна кичур коса от челото с опакото на ръката си и отвърна:

— Да. Известно време взимах фотоапарата си всеки път, когато отивах да се гмуркам. Повечето окачих в магазина, но тъй като пак ми останаха доста, реших да окача няколко и на стените тук.

— Изглеждат професионално направени.

— Благодаря. Но мисля, че качеството им се дължи предимно на огромното количество, което направих. Ако знаеш колко несполучливи излязоха повечето.

Докато говореше, Гарет вдигна високо решетката. Въпреки че беше почерняла на места, изглеждаше готова за ползване и той я остави настрана. После взе чувалче с дървени въглища, сложи малко в табличката на скарата, която сигурно беше трийсетгодишна и ги понамести, за да ги изравни. След това пръсна върху всяка брикета малко газ за запалки.

Тереза подметна с шеговит тон:

— Знаеш ли, че вече използват за скарите пропан вместо въглища.

— Знам, но предпочитам начина, който ми е познат още от детството ми. Освен това така е и по-вкусно. А с пропан е все едно да печеш на печката в кухнята.

Тя се усмихна.

— Обеща да ми поднесеш най-вкусния стек, който съм яла досега.

— И ще го получиш. Имай ми вяра.

Той свърши да пръска и остави флакона с газ до чувалчето с дървени въглища.

— Сега ще ги оставя малко да се напоят. Искаш ли нещо за пиене?

— Какво имаш? — попита Тереза.

Гарет се изкашля.

— Бира, безалкохолно и виното, което донесе.

— Една бира ще ми дойде добре.

Той прибра чувалчето и флакона с газ в един стар моряшки сандък, които стоеше до външната стена на къщата. След като избърса подметките си от пясъка, влезе вътре, оставяйки стъклената врата отворена.

Докато го нямаше, Тереза вдигна глава и огледа плажа от вече клонеше на запад и повечето хора си бяха отишли, а малкото останали или тичаха, или се разхождаха бавно. Въпреки това поне десетина души минаха покрай къщата за краткото време, докато Гарет беше вътре.

— Не те ли уморяват всички тия хора, които минават оттук? — попита го Тереза, когато той се върна.

Той ѝ подаде бирата и отвърна.

— Не. Мен по цял ден ме няма тук. Обикновено, докато се прибера, плажът почти обезлюдява. А зимата не се мярка жива душа наоколо.

За миг тя си го представи как седи на верандата и наблюдава океана — сам, както винаги. Гарет бръкна в джоба на джинсите си и извади кибрит. Запали въглищата и се отдръпна, когато пламъците лумнаха. Лекият бриз подгони огъня в кръг.

— Е, сега вече се залавям с приготвянето на вечерята.

— Да ти помогна ли с нещо?

— То няма много за правене. Но ако си късметлийка, може и да ти разкрия моята тайна рецепта.

Тя наклони глава на една страна и го изгледа дяволито.

— Ама ти май си много старателен по отношение на тия стекове.

— Вярно е, но знам какво правя.

Той ѝ намигна и тя се разсмя, след което го последва в кухнята. Гарет отвори един от шкафовете и извади няколко картофа. Отиде до мивката, изми си ръцете, а след това и картофите. После се върна при печката и започна да увива всеки картоф във фолио и да го поставя върху решетката на фурната.

— А аз какво да правя?

— Нали ти казах, няма много за правене. Засега държа всичко под контрол. Купих една готова салата и с това приключва менюто.

Тереза се дръпна настрана, а Гарет пъхна решетката във фурната и извади салатата от хладилника. Хвърли на Тереза поглед с ъгълчето на окото си, докато пресилваше салатата в една купа. Защо така изведнъж му се прииска да бъде възможно по-близо до нея? С този въпрос в главата той пак отвори хладилника и извади филетата, които бе поръчал да му нарежат в магазина за тази вечер. След това взе от шкафа до хладилника останалите продукти, които му трябваха, и ги постави на плота до Тереза.

Тя му хвърли предизвикателна усмивка.

— И така, какво им е толкова специалното на тия филета?

Той пропъди натрапчивата мисъл от главата си и наля малко бренди в дълбока купа.

— Няколко неща. Първо, купуваш парчета месо с тази дебелина. Обикновено в магазина не ги режат толкова дебело, така че трябва да поискаш да са такива. После ги поръсваш с малко сол, черен пипер, чесън на прах и ги оставяш да киснат в бренди, докато дървените въглища станат на жар.

Той правеше това, което говореше, и за първи път, откакто се запознаха, видът му издаваше истинската му възраст. Въз основа на всичко, което ѝ бе разказал, тя прецени, че е най-малко четири години по-голям от нея.

— И това ли е тайната ти?

— Това е само началото — обеща той и като че ли едва сега забеляза колко е красива. — Малко преди да ги сложа на скарата, ще ги напръскам с вода, за да станат по-сочни. Останалото е начинът, по който ги печеш, а не с какво са подправени.

— Говориш така, сякаш си истински готвач.

— Не, чак истински готвач не съм, защото умея да правя само няколко неща, но напоследък рядко си готвя. Като се прибера вкъщи, обикновено гледам да приготвя нещо, което не изисква много труд и време.

— И аз съм същата. Ако не беше Кевин, едва ли изобщо бих готвила.

Той привърши с предварителните приготовления, отиде до едно чекмедже, откъдето извади нож, и пак застана до нея. След това взе няколко домата и започна да ги реже на кубчета.

— Ти май много се спогаждаш с Кевин.

— Вярно е. Надявам се да продължим така и занапред. Още е малък, но се безпокоя, като порасне, да не почне да прекарва по-малко време с мен.

— Аз не бих се безпокоил толкова. От начина, по който ми говориш, мисля, че двамата винаги ще бъдете близки.

— Дано да е така. Засега той е всичко, което имам… Не знам какво ще правя, когато започне да ме отстранява от живота си. Имам няколко приятелки с момчета и те ми казват, че това е неизбежно.

— Е, той положително ще се промени по някакъв начин — всеки се променя, но това не значи, че няма да ти обръща внимание.

Тя го погледна.

— От опит ли говориш, или просто ми казваш неща, които искам да чуя.

Той сви рамене и отново усети парфюма ѝ.

— Просто си спомням как беше с мен и баща ми. Винаги сме били близки и това не се промени, когато минах в гимназията. Започнах да правя различни неща, да се виждам по-често с приятели, но ние не престанахме да общуваме, когато се приберях у дома.

— Много ми се иска и с Кевин да е така.

Докато приготовленията бяха в ход, над тях се слегна отморяваща тишина. Простото действие на рязането на доматите с нея до него стопи част от тревогата, която го бе обсебила дотогава. Тереза беше първата жена, която канеше в този дом, но чувстваше, че му е приятно присъствието ѝ тук.

Той изсипа нарязаните домати в купа за салата и избърса ръцете си с книжна салфетка. После се наведе да вземе второ шише бира за себе си.

— Ще пийнеш ли още една и ти?

Тя пресуши шишето си и се изненада, че го е изпила толкова бързо. Кимна и остави празното шише на плота. Гарет отвори две бири и ѝ подаде едната. Тереза стоеше отпусната до плота и докато поемаше шишето, нещо във външния ѝ вид му се стори познато — дали не беше усмивката, която играеше по устните ѝ, или косият ѝ поглед, с който го наблюдаваше как вдига шишето, за да отпие. Отново си спомни за онзи мързелив летен ден, когато изненада Катерин, като се върна вкъщи за обяд — ден, който в ретроспекция бе пълен със знаци… но можеше ли да предвиди всичко, което щеше да се случи? Двамата стояха в кухнята, точно както сега той стоеше с Тереза.

— Доколкото разбирам, ти май вече си обядвала каза Гарет, когато Катерин застана пред отворения хладилник.

Катерин го погледна.

— Не съм гладна отвърна тя, а по-скоро жадна. Искаш ли изстуден чай?

— С удоволствие. Провери ли дали дойде пощата?

Катерин кимна и свали чайника от горната полица.

— Да, на масата е.

Тя отвори бюфета и извади две чаши. Наля в едната чаша и тъкмо хвана другата, за да я напълни и тя се изплъзна от ръката ѝ.

— Добре ли си? — попита Гарет разтревожен и остави писмата.

Смутена, Катерин прекара пръсти назад в косата си и се наведе да събере стъклените парчета.

— Просто ми се зави свят за миг. Ще се оправя.

Гарет клекна до нея, за да ѝ помогне.

— Пак ли не се чувстваш добре?

— Не, но може би се застоях, по-дълго навън тази сутрин.

Той продължи мълчаливо да почиства пода от стъклата.

— Настояваш ли да се върна в магазина? Тази седмица наистина доста ти се струпа.

— Ще ми мине. Освен това знам, че имаш много работа.

Знаеше, че е права, но когато се приготви да тръгва, се изпълни с предчувствието, че не биваше да я послуша.

Той отпи дълга глътка и изведнъж усета спокойствието в кухнята.

— Отивам да проверя въглищата — каза той, изпитвайки нужда да прави нещо, каквото и да било. — Надявам се вече да са готови.

— Да сложа ли масата в това време?

— Разбира се. Ето тук е всичко, което ще ти трябва.

След като ѝ показа откъде да вземе приборите, той тръгна към верандата, насилвайки се да се отпусне и да пропъди спомените от съзнанието си. Провери въглищата и прецени, че им трябват още няколко минути, за да станат на жар. Отиде до моряшкия сандък и извади от него малък мях. Подпря го до парапета близо до скарата и си пое дълбоко въздух. Океанският въздух беше свеж, почти опияняващ, и за първи път, независимо от яркия спомен за Катерин преди минути, му беше приятно, че Тереза е тук. Дори се чувстваше щастлив — нещо, което отдавна не бе изпитвал.

И това не се дължеше само на непринуденото им общуване, а и на дребните неща, които правеше Тереза. На начина, по който се усмихваше, по който го гледаше, дори по който го беше хванала за ръка в ранния следобед. Започваше да му се струва, че я познава от много по-отдавна. Запита се дали това се дължи на приликата ѝ в много отношения с Катерин, или просто защото баща му го накара да разбере, че е крайно време да започне да се вижда с някого.

Докато той беше навън, Тереза се зае да подрежда масата. Постави чаши за вино до всяка чиния и извади от чекмеджето сребърни прибори. Видя, че вътре има и два малки свещника и свещи. Помисли си дали няма да претрупа масата с тях, но реши да ги сложи и да остави на него, ако иска, да ги запали. Тъкмо привърши, и Гарет влезе.

— Трябва да почакаме още мъничко. Искаш ли да седнем отвън, докато стане време?

Тереза взе бирата си и го последва. И сега духаше вятър, но не толкова силен, както предишната вечер. Тя се настани на стола до Гарет. Той изпружи крака и кръстоса глезени, дълбоко разкопчаната тънка риза разкриваше загорялата му от слънцето кожа. Беше отправил поглед към океана. Тя затвори за миг очи и си помисли, че отдавна не се е чувствала толкова жизнена.

— Сигурен съм, че от мястото, където живееш в Бостън, нямаш такава гледка — внезапно наруши той тишината.

— Така е, нямам. Живея в апартамент. Родителите ми не могат да ми се начудят как мога да живея в центъра на града. Според тях предградията са за предпочитане.

— А защо живееш там?

— Така свикнах още преди да се разведа. Но сега пък ми е по-удобно. На няколко минути път съм от редакцията. Училището на Кевин е през една пресечка и не се налага да шофирам по магистралата, освен когато излизам от града. Другата причина е, че исках да сменя обстановката, след като бракът ми се разпадна. Направо не можех да издържам, на погледите на съседите ми, когато научиха, че Дейвид се изнесе от къщи.

— В какъв смисъл?

Тя сви рамене и гласът ѝ стана по-тих.

— На никого от тях не съм казвала защо се разведохме с Дейвид. Реших, че не е тяхна работа да знаят.

— Разбира се, че не е.

Тя замълча, сякаш се унесе в спомени, после продължи:

— Да, но в техните представи Дейвид беше прекрасен съпруг, хубав, преуспяващ и не можеха да си представят, че е способен да извърши нещо нередно. Дори докато бяхме заедно, той се държеше безупречно. До края нямах представа, че има извънбрачна връзка. — Тя се обърна към него, лицето ѝ бе помръкнало. — Както казват, съпругата последна научава.

— А ти как научи?

— Може да ти прозвучи банално — заклати глава тя, — но го научих от пункта за химическо чистене. Когато отидох да взема дрехите му, жената ми подаде някакви бележки, които намерила в джоба му. Едната беше сметка от хотелска стая в центъра. По датата си спомних, че същата вечер си беше у дома, така че трябва да го е ползвал само следобеда. Той отрече, когато го попитах, но от начина, по който ме гледаше, разбрах, че ме лъже. Накрая всичко излезе наяве и аз подадох молба за развод.

Гарет я слушаше внимателно и се питаше как е могла да се влюби в човек, който е способен да ѝ причини такова нещо. Сякаш прочела мислите му, тя продължи:

— Дейвид е от онези мъже, които лесно могат да ти завъртят главата и да те накарат да им вярваш. Мисля, че дори самият той вярваше на повечето неща, които ми говореше. Запознахме се в колежа. Той беше умен и очарователен и аз бях поласкана, че проявява интерес към мен — съвсем младо, свито момиче, дошло направо от Небраска. Не приличаше на никого от момчетата, които познавах дотогава. А когато се оженихме, си мислех, че ми се очертава живот като в романите. Но той явно е бил далеч от тази мисъл, защото, както разбрах по-късно, започнал да ми изневерява още на петия месец след женитбата ни.

Тя пак замълча и Гарет погледна към шишето си с бира.

— Не знам какво да ти кажа.

— Няма нищо за казване. Всичко свърши и както ти споменах вчера, единственото, което искам от него, е да бъде добър баща на Кевин.

— Като те слушам, сякаш лесно си разрешила нещата.

— Съвсем не. Дейвид ме нарани дълбоко и ми трябваха повече от две години след сеансите ми при една много добра терапевтка, за да стигна до сегашното си състояние. Научих много от терапевтката, научих много и за самата себе си в този период. Веднъж, когато ѝ разказвах какъв подлец се оказа Дейвид, тя изтъкна, че ако продължавам да тая гняв към него, той ще продължава да ме владее, затова спрях да говоря по този въпрос.

Тя отпи глътка бира.

Гарет попита:

— Посъветва ли те нещо друго твоята терапевтка?

Тя се замисли, после леко се усмихна.

— А, да, сетих се. Каза ми, че ако се запозная с мъж, който ми напомня на Дейвид, веднага да се обърна и да избягам вдън гора.

— Аз напомням ли ти на Дейвид?

— Ни най-малко. Толкова си различен от него, че не можеш да си представиш.

— Това ме успокои — каза Гарет с престорена сериозност. — Защото в тази част на страната почти няма гори, та щеше да се наложи дълго да бягаш.

Тя се закикоти и Гарет отмести поглед към скарата. Видя, че въглищата са станали вече на жар и попита:

— Готова ли си за вечерята?

— Няма ли да ми покажеш останалото от тайната ти рецепта?

— С удоволствие — отвърна той, докато ставаха от местата си.

В кухнята той взе стъкленица с маринатата и напръска отгоре двете парчета месо. После ги извади от купата с бренди и ги напръска с марината и от другата страна. Отвори хладилника и взе оттам малко найлоново пликче.

— Това пък какво е? — попита Тереза.

— Това е лой — тлъстата част от месото, която обикновено се изрязва. Накарах месаря да ми я запази, когато му поръчвах филетата.

— И за какво служи?

— Сега ще видиш.

С филетата и една маша двамата се върнаха при скарата. Гарет остави машата до парапета, взе мяха и започна да издухва пепелта от въглените, като междувременно ѝ обясняваше какво прави.

— За да изпечеш великолепни стекове, ти трябва силна жар. С меха издухваш пепелта, за да няма нищо, което да намалява силата на жарта.

Той сложи решетката върху барбекюто, остави я да се нагорещи, после с машата нареди върху нея филетата.

— Колко изпечен искаш твоя стек?

— Средно.

— С тази дебелина трябва да се пече по единайсет минути от двете страни.

Тя повдигна вежди.

— Ама ти си бил много прецизен в тази работа.

— Обещах ти вкусен стек и смятам да удържа на думата си.

Докато чакаха месото да стане готово, Гарет хвърляше крадешком погледи към Тереза. Имаше нещо много чувствено във фигурата ѝ, очертана на фона на залязващото слънце. Небето беше добило оранжев цвят и топлата светлина я правеше още по-красива и потъмняваше кафявите ѝ очи. Косата ѝ се вееше възбуждащо от вечерния вятър.

— За какво мислиш?

Той се напрегна, като чу гласа ѝ — изведнъж се усети, че не е продумвал, откакто сложи месото да се пече.

— Мислех си какъв подлец е бил бившият ти съпруг — отвърна той и като се обърна към нея, я видя да се усмихва.

Тя го потупа леко по рамото.

— Е, да, но ако все още бях омъжена, сега нямаше да съм тук с теб.

— Което щеше да е много жалко — отвърна той, чувствайки тръпка от допира на ръката ѝ.

— Да, щеше — потвърди тя и погледите им се срещнаха, но Гарет побърза да се обърне и се пресегна да вземе пликчето с тлъстината. Изкашля се, преди да заговори:

— Май стана време за това.

Той наряза тлъстите парчета на кубчета и ги поръси върху жарта, непосредствено под филетата. После се наведе и раздуха въглените, докато избухнат пламъци.

— Какво правиш?

— Пламъците от тлъстината няма да позволят на сока да изтече и така месото ще се запази сочно. Именно по тази причина използвам маша, а не вилица. — Той хвърли още няколко кубчета тлъстина върху жарта и повтори процедурата.

Тереза се огледа наоколо и отбеляза:

— Колко е спокойно тук. Сега разбирам защо си купил тази къща.

Той свърши и тази част от работата и отпи глътка бира, за да накваси гърлото си.

— Има нещо в океана, което действа особено на хората. Предполагам затова и идват тук да си почиват.

Тя се обърна към него:

— Гарет, кажи ми за какво си мислиш, когато седиш тук сам?

— За много неща.

— А за нещо по-специално?

Мисля си за Катерин, прииска му се да ѝ отвърне. Но въздъхна и рече:

— Не, всъщност не. Понякога си мисля за работата, понякога за новите места, до които искам да се гмурна и проуча. А нерядко си мечтая да отплувам с яхтата и да оставя всичко зад гърба си.

Тя го наблюдаваше внимателно, когато изрече последните думи.

— Можеш ли наистина да го направиш? Да отплаваш нанякъде и никога повече да не се върнеш?

— Не съм много сигурен, но ми се ще да мога. За разлика от теб аз нямам семейство, освен баща си и в известен смисъл той положително ще ме разбере. Ние с него много си приличаме и мисля, че ако не бях аз, той отдавна щеше да се е махнал оттук.

— Но това ще означава да избягаш.

— Знам.

— Защо ти се иска да го направиш? — продължи да настоява тя, знаейки донякъде отговора.

Той обаче мълчеше и тя се наведе и заговори с нежен глас.

— Гарет, знам, че не е моя работа, но ти не можеш да избягаш от това, което преживяваш. — И му хвърли насърчителна усмивка. — Освен това имаш толкова неща, които да предложиш на някоя жена.

Гарет седеше смълчан, размишлявайки над думите ѝ, и се питаше как знае какво точно да му каже, за да го накара да се почувства по-добре.

През следващите няколко минути единствените звуци около тях идваха от другаде. Гарет обърна филетата и те зацвърчаха върху решетката. Лекият ветрец свиреше в далечината, вълните се втурваха да стигнат брега и да се разбият. Постоянният им грохот действаше тъй успокоително.

Мислите на Гарет се отплеснаха към последните два дни. Спомни си за мига, в който видя Тереза за първи път вчера, за часовете, прекарани заедно на „Хепънстанс“, за разходката им по брега след обяда, когато ѝ разказа за Катерин. Вече не се чувстваше напрегнат, както през целия днешен ден, и сега, както седяха един до друг в сгъстяващия се здрач, той усещаше, че между тях се е породило нещо, което и двамата не искаха да признаят.

Малко преди месото да стане готово, Тереза влезе в къщата, за да доподреди масата. Извади картофите от фурната, махна фолиото на два от тях и постави по един във всяка чиния. След това сложи и салатата в средата на масата, а до нея подреди няколко стъкленици с течни подправки, които извади от хладилника, комплекта за сол и черен пипер, чинийка с масло и накрая две салфетки. Тъй като в кухнята вече притъмняваше, запали лампата, но светлината ѝ беше толкова силна, че тя отново я загаси. Без да се замисля, се върна до масата и запали свещите, след това отстъпи крачка-две назад, за да прецени дали няма да дойдат в повече. Но гледката ѝ хареса и тя взе бутилката вино и тъкмо я сложи на масата, и Гарет влезе в кухнята.

Той затвори плъзгащата се стъклена врата и се обърна. Две пламъчета, сочещи нагоре, прорязваха тъмнината в кухнята и на светлината им Тереза изглеждаше още по-хубава. Трепкащите им отражения върху тъмната коса и в очите ѝ и придаваха загадъчен вид. Гарет се прехласна и дума не можа да отрони, само я гледаше. И точно в този момент му стана ясно какво се бе опитвал да потисне през цялото време, откакто я срещна.

— Помислих си, че тия свещи ще внесат уют в обстановката — каза тя тихо.

— Много правилно си си помислила.

Те продължиха да се гледат от разстояние, сковани за миг от сянката на далечните, възможности. Тереза първа отмести поглед.

— Не можах да намеря тирбушон — рече тя, колкото да каже нещо.

— Аз ще го потърся — отвърна той бързо. — Понеже не го използвам често, трябва да е в дъното на някое чекмедже.

Той занесе чинията с готовите филета на масата, после отиде до шкафа. Поразрови между приборите, намери тирбушона и остави и него на масата. С няколко сръчни движения отвори бутилката и наля в двете чаши. След това седна и с машата разпредели филетата във всяка чиния.

— Дойде часът на истината — отбеляза Тереза миг преди да поднесе първата хапка към устата си.

Гарет се усмихна, докато я наблюдаваше как дъвче. Тереза беше приятно изненадана да открие, че той ѝ беше говорил истината.

— Гарет, стекът наистина е превъзходен — каза тя искрено.

— Благодаря.

Свещите намаляха с изнизването на вечерта и Гарет на два пъти ѝ каза колко се радва, че му е дошла на гости. И двата пъти Тереза почувства тръпки на вълнение по врата и трябваше да отпие глътка вино, за да прогони това усещане.

Навън океанът бавно се надигаше с настъпването на прилива, причинен от полумесеца, който като че ли бе изникнал от нищото.

След като се навечеряха, Гарет предложи пак да се разходят по брега и добави:

— Толкова е красиво вечер.

Тереза се съгласи и той вдигна чиниите и приборите и ги сложи в мивката.

Двамата излязоха навън и Гарет затвори стъклената врата след себе си. Вечерта беше мека. Те слязоха от верандата, изкачиха една малка дюна и се озоваха на самия бряг.

Когато стигнаха до ръба на водата, направиха същото както през деня — събуха си обувките и ги оставиха на пясъка, тъй като наоколо нямаше никой. Тръгнаха бавно, близко един до друг. Най-изненадващо Гарет я хвана за ръката. Чувствайки топлата му длан, на Тереза за миг ѝ мина през ума как ли ще ѝ подейства, ако докосне тялото ѝ, ако погали кожата ѝ. Мисълта породи тръпка вътре в нея, тя го стрелна с поглед и се запита дали не е догадил мислите ѝ.

Те продължиха да крачат бавно, наслаждавайки се на вечерта.

— Отдавна не съм прекарвал такава прекрасна вечер — наруши мълчанието Гарет и гласът му прозвуча като призрачно ехо.

— Аз също.

Пясъкът под краката им беше студен.

— Гарет, знаеш ли какво си мисля? За онзи момент, в който ме покани на разходка с яхтата ти, помниш, нали?

— Разбира се.

— Защо ме покани?

Той я погледна учудено.

— Как защо?

— Ами защото ми се стори, че в същия миг съжали, че го каза.

Той сви рамене.

— Не мисля, че „съжалявам“ е точната дума. По-скоро бях изненадан, че го изрекох, но не съм съжалявал.

Тя се усмихна.

— Сигурен ли си?

— Да, напълно. Не забравяй, че не бях канил никого през тези три години. И когато ми каза, че изобщо не си се качвала на ветроходна яхта… като че ли изведнъж ми втръсна всеки път да излизам сам с нея.

— Искаш да кажеш, че съм се появила в подходящия момент на подходящото място, така ли?

Той поклати глава.

— Не съм искал да прозвучи така. Наистина ми дойде някак отвътре да те поканя… Не мисля, че бих предложил същото, ако беше някоя друга на твое място. На всичкото отгоре разходката се оказа много по-приятна, отколкото си я представях. Отдавна не съм се чувствал така, както през тези два дни.

Топла вълна я заля при тези думи. Докато вървяха, почувства как той движи в малки кръгчета палеца си върху кожата ѝ — без да спира.

— Ти така ли си представяше почивката си?

След кратка пауза, в която реши, че още не е време да му казва истината, отвърна:

— Не.

В далечината Тереза забеляза, че на плажа има и други хора, макар че ги виждаше като сенки.

— Имаш ли намерение пак да дойдеш тук някой ден? Имам предвид на почивка.

— Не съм мислила по въпроса. Защо?

— Ами надявах се да ти е минавало през ума.

Тереза се загледа в светлините на далечен пристан. И пак почувства палеца му да гали ръката ѝ.

— Ще ми приготвиш ли пак такава вечеря, ако дойда отново?

— Ще ти приготвя всичко, което пожелаеш, стига да е пак филе.

Тя се изсмя късо.

— Тогава ще си помисля. Обещавам.

— Ако искаш, мога да ти преподам някой и друг урок по гмуркане.

— Мисля, че Кевин ще прояви по-голямо желание от мен.

— Ами доведи и него.

Тя му хвърли бърз поглед.

— Наистина ли няма да имаш нищо против?

— Ни най-малко. С удоволствие ще се запозная с него.

— Сигурна съм, че ще го харесаш.

— Не се и съмнявам.

Те продължиха да вървят мълчаливо известно време, след което Тереза изведнъж изтърси:

— Гарет… мога ли да те попитам неща?

— Разбира се.

— Знам, че ще прозвучи странно, но… — Тя замълча и го погледна изпитателно.

— Казвай де.

— Кое е най-лошото нещо, което си извършил досега?

Той се разсмя високо.

— Това пък откъде ти хрумна?

— Просто искам да знам. Винаги задавам този въпрос на хората. Така научавам много неща за тях.

— Най-лошото нещо?

— Да, възможно най-лошото.

Той се замисли.

— Ами според мен най-лошото нещо, което съм извършил, беше, когато навремето като юноша излязох с кола една декемврийска вечер с тумба приятели… Бяхме си пийнали доста и вдигахме голяма врява, накрая спряхме в една улица, цялата украсена с коледни лампички. Слязохме от колата и започнахме да отвинтваме и задигаме всяка крушка, до която можехме да стигнем.

— Не може да бъде!

— Може и го направихме. Бяхме петима и напълнихме багажника с крадени коледни крушки. Това продължи близо два часа, като се превивахме от смях, докато го вършехме. Улицата беше спомената във вестника като една от най-красиво украсените улици в града, а ние я съсипахме… Не искам и да си представям как са реагирали хората. Сигурно са били бесни.

— Но това е било ужасно!

Той пак се разсмя.

— Знам. Сега и аз го намирам за ужасно, но тогава беше луда забава.

— А пък аз те мислех за хрисим човек…

— Наистина съм хрисим.

— Хрисим, друг път! — И продължи да го разпитва: — И какво друго сте правили с твоите приятели?

— Наистина ли ти е любопитно?

— Да, наистина.

Тогава той започна да ѝ разказва пакостни случки и от младежките си години. Веднъж един от приятелите му изравнил колата си с неговата, докато той бил в нея с момиче, и му направил знак да свали стъклото си. Той го послушал и тогава приятелят му хвърлил вътре бомбичка, която избухнала в краката му.

През следващите двайсетина минути той продължи да ѝ разказва за приключенията си в ония години — правеше го повече за нейно забавление. Най-накрая ѝ зададе същия въпрос, който бе отворил тази тема.

— О, аз никога не съм правила подобни бели — отвърна тя престорено срамежливо. — Винаги съм била примерно момиче.

Той отново се разсмя, чувствайки, че тя го манипулира — макар че нямаше нищо против, — и с пълната увереност, че не му казва истината.

Унесени в разкази за детско-юношеските си години, двамата стигнаха до края на плажа. Тереза се опита да си го представи като младеж и се замисли как ли би погледнала на него, ако го бе срещнала в колежа. Дали щеше да го сметне за неустоим, както сега, или пак щеше да се влюби в Дейвид? Искаше ѝ се да вярва, че е щяла да види разликата между тях двамата, но дали наистина щеше? В ония години Дейвид ѝ се струваше съвършен.

Те спряха да вървят и се обърнаха към океана. Стояха един до друг, раменете им леко се допираха.

— За какво си мислиш? — попита я Гарет.

— За това колко е приятно мълчанието с теб.

Той се усмихна.

— Аз пък си мислех, че ти разказах много неща, които не съм споделял с никого.

— Защо го направи? Защото знаеш, че ще се върна в Бостън, а там няма на кого да ги разказвам ли?

Той се изсмя.

— Не, съвсем не затова.

— Тогава защо?

Той я изгледа учуден.

— Нима не си разбрала?

— Не.

Тя се усмихваше, когато му отговори, сякаш го предизвикваше да продължи. Той се чудеше как да ѝ обясни нещо, което бе необяснимо и за самия него. После, след доста продължителен момент, в който събираше мислите си, отвърна тихо:

— Предполагам, че защото исках да знаеш какво представлявам всъщност. Защото, ако ме опознаеш по-добре и въпреки това нямаш нищо против да се виждаш с мен…

Тереза не продумваше, но добре знаеше какво точно се опитва да ѝ каже. Той отмести поглед от лицето ѝ.

— Съжалявам за това. Нямах намерение да те притесня.

— Изобщо не си ме притеснил — започна Тереза. — Радвам се, че ми го каза…

Тя замълча и след малко двамата отново закрачиха бавно.

— Но ти не се чувстваш така, както аз…

Тя го погледна.

— Гарет… аз… — Гласът ѝ се загуби.

— Не, не казвай нищо…

Тя не го остави да продължи.

— Напротив, ще говоря. Ти поиска отговор и ще го получиш. — Тя замълча, търсейки най-добрия начин да се изрази. После въздъхна дълбоко и додаде: — След като се разделихме с Дейвид, аз прекарах много тежък период. И точно, когато помислих, че съм се съвзела, започнах да се срещам с хора. Но мъжете, с които се запознавах… как да ти кажа, имах чувството, че докато съм била омъжена, животът коренно се е променил. Защото те винаги искаха нещо, а нищо не даваха. И в един момент просто ми втръсна от тях.

— Не знам какво да ти кажа…

— Слушай, Гарет, не ти говоря тези неща, защото мисля, че си като тях. Напротив, мисля, че ти си много по-различен. И това ме плаши донякъде. Защото, ако ти кажа, че си ми много приятен… по някакъв начин, значи го казвам и на себе си. А ако го казвам на себе си, значи се отварям да бъда наранена отново.

— Никога не бих те наранил — тихо рече той.

Тя се спря и го обърна към себе си. И заговори тихо.

— Знам, че вярваш в това, Гарет. Но ти си се преборвал със собствените си демони през тези три години. Не знам дали вече си готов да продължиш напред, а ако не си, тогава аз ще бъда тази, която ще страда.

Думите го засегнаха дълбоко и му трябваше малко време, докато отвърне нещо. Искаше да срещне погледа ѝ.

— Тереза… откакто се запознахме… Не знам… — Той замълча, съзнавайки, че не е способен да подреди думите си така, че да изразят точно какво чувства.

Вместо това вдигна ръка и погали бузата ѝ с пръст, който едва докосваше кожата ѝ — сякаш я галеше с перо. В същия миг тя затвори очи и въпреки колебанието си остави чувствата да изпълват тялото ѝ и да стоплят врата и гърдите ѝ.

Тя усети, че всичко започва да се изплъзва и изведнъж си даде сметка, че е постъпила много правилно с идването си тук. Вечерята заедно с него, разходката по плажа, начинът, по който я гледаше в момента… Не можеше да си представи нищо по-хубаво от това, което ставаше точно в този момент.

Вълните се гонеха по пясъка и мокреха краката им. Топлият летен бриз развяваше косата ѝ и засилваше приятното усещане от допира на ръката му. Лунната светлина хвърляше неземно сияние върху водата, а облаците засенчваха на места плажа и правеха гледката нереална.

Те се отдадоха на всички чувства, които се бяха натрупвали от мига, в който се запознаха. Тя се притисна до него, усещайки топлината на тялото му, и той освободи ръката ѝ. После бавно обви ръце около нея, притегли я плътно към себе си и я целуна нежно по устните. След като я отдалечи малко от себе си, за да я погледне, отново я целуна. Тя отвърна на целувката му и почувства как ръката му се движи нагоре по гърба ѝ, и когато стигна до косата ѝ, зарови пръсти в нея.

Те стояха притиснати, всеки обгърнал с ръце другия, без да се притесняват, че някой може да ги види. И двамата бяха очаквали отдавна този момент, и когато най-накрая се отделиха, се загледаха в очите. После, хващайки го отново за ръка, Тереза бавно го поведе към къщата му.

Докато влизаха вътре, всичко им се струваше като насън. Веднага щом затвори вратата след себе си, Гарет я целуна отново — много по-страстно този път. Тереза почувства как тялото ѝ тръпне в очакване. Тя влезе в кухнята, взе двете свещи от масата и го поведе в спалнята. Сложи свещите на писалището му, а той извади кибрита от джоба си, за да ги запали, докато в това време Тереза спускаше завесите.

Гарет стоеше до писалището, когато тя се приближи до него. Заставайки плътно до него, бръкна под ризата му и прекара пръсти по гърдите му, чувствайки стегнатите му мускули. Като го гледаше в очите, започна да разкопчава ризата му, после бавно я повдигна нагоре, за да изхлузи ръкавите ѝ. Вдигайки ръцете му, тя я пусна зад гърба му и докато се притискаше в тялото му, я чу как падна на пода. Целуна го по гърдите, после по врата, потръпвайки, когато ръцете му се повдигнаха към нейната блуза. За да го улесни, тя се наклони назад, докато той бавно и внимателно откопчаваше копче след копче.

Когато разтвори блузата ѝ, плъзна ръце по гърба ѝ и я притисна до себе си, усещайки топлината на кожата ѝ. Целуна я отстрани по врата и лекичко гризна меката част на ухото ѝ, докато ръцете му се движеха нагоре-надолу по гърба ѝ. Тя разтвори устни и почувства нежността на допира му. Пръстите му спряха на закопчалките на сутиена и той ги освободи със сръчно движение, от което дъхът ѝ спря. После продължи да я целува, като в същото време сваляше презрамките, усещайки допира на гърдите и. Наведе се и ги целуна една по една нежно, а тя се изви назад, чувствайки горещия му дъх и влагата от устата му там, където я допираше.

Тя притаи дъх, когато посегна да разкопчае колана на джинсите му. Вдигна очи, за да срещне погледа му, и бавно свали ципа. Продължавайки да го гледа, прекара пръст по талията му, спусна го надолу до пъпа и го задържа там за миг, преди да издърпа колана от панталоните. Те се разхлабиха и той пристъпи крачка назад, за да ги събуе. После се наведе да я целуне отново, вдигна я на ръце и я занесе на леглото.

Когато и той легна до нея, тя плъзна ръце по гърдите му, влажни от пот, и почувства ръцете му да опипват джинсите ѝ. Откопча ги и повдигна леко таза ѝ и докато тя изхлузваше крачолите един по един, той продължи да гали тялото ѝ. Тя плъзна ръка по гърба му и леко го захапа по врата, чувствайки как дишането му се ускорява. Той започна да сваля късите си гащета, а тя — пликчетата си, и когато останаха голи, притиснаха плътно тела един към друг.

Светлината на свещите я правеше още по-красива. Той прекара език между гърдите ѝ, надолу по корема до пъпа и обратно нагоре. Косата ѝ блестеше от отразената светлина, кожата ѝ беше мека и подканваща. Той почувства как ръцете ѝ на гърба му го претегляха към нея.

Но продължи да целува тялото ѝ, за да се наслади по-дълго на този момент. Притисна буза до корема ѝ и леко я отърка. Допирът на наболата му брада до кожата ѝ я възбуди, тя легна по гръб и промуши пръсти в косата му. Той продължи да отърква буза в корема ѝ и когато възбудата ѝ нарасна до краен предел, той се измести нагоре и продължи същото движение по гърдите ѝ.

Тогава тя го притегли отново към себе си и изви гърба си, докато той бавно се наместваше върху нея, след това започна да целува пръстите на ръцете ѝ един по един и когато най-накрая двамата се сляха в едно, тя затвори очи и изпусна дълбока въздишка. Целувайки се нежно, двамата започнаха да се любят със страст, потискана цели три години.

Телата им се движеха като едно цяло, всеки беше напълно наясно какво иска другия и се стараеше да му достави удоволствие. Гарет почти не спираше да я целува, влагата от устните му оставяше следи навсякъде, където я докосваха, и тя почувства как тялото ѝ започва да тръпне в нарастващо очакване на нещо прекрасно. И когато накрая то се случи, тя заби пръсти в гърба му, но в мига, в който то свърши, последва ново и ново на дълги пресекулки. Накрая, след като свършиха да се любят, Тереза се чувстваше изразходвана и само обви ръце около него и го притисна плътно до себе си. Отпусна се до тялото му, чувствайки пръстите му да се разхождат по кожата ѝ. Погледна към свещите и видя, че бавно са се стопили почти до основата си.

Двамата прекараха в леглото почти цялата нощ, като се любеха отново и отново и всеки път след това оставаха плътно притиснати един към друг. По едно време Тереза заспа в прегръдките му, а Гарет я наблюдаваше как спи до него. Малко преди да се унесе и той, нежно приглади назад косата ѝ, за да запомни всяка подробност от лицето ѝ.

На разсъмване Тереза инстинктивно почувства, че Гарет не е до нея, и отвори очи. Обърна се и го потърси с поглед в стаята. Като не го видя, стана, отиде до гардероба му и извади оттам хавлиен халат. Навлече го, излезе от спалнята и надникна в тъмната кухня. И там го нямаше. Като не го намери и във всекидневната, се сети къде може да е.

Излезе на задната веранда и ги видя да седи там, облечен само с гащета и сив памучен пуловер. Той се обърна и ѝ се усмихна.

— О, здравей!

Тя пристъпи към него и той ѝ направи знак да седне в скута му. Целуна я, а тя обви ръце около врата му. Но изведнъж почувства, че нещо не е наред, и се отдръпна леко.

— Добре ли си? — Погали го по бузата.

Отговори ѝ след кратко мълчание, тихо, без да я поглежда.

— Да.

— Сигурен ли си?

Той кимна, без да повдига поглед, и тя обърна лицето му към себе си.

— Изглеждаш ми някак… тъжен — заговори тя нежно.

Той се усмихна едва-едва, без да продумва.

— Това, което се случи, ли те натъжи?

— Не — отвърна той. — Съвсем не. Ни най-малко не съжалявам за случилото се.

— Тогава каква е причината?

Той нищо не каза и пак извърна поглед настрани.

— Заради Катерин ли излезе тук? — продължи тя с тих глас.

Преди да ѝ отговори, взе ръцете ѝ в своите и накрая я погледна в очите.

— Не, не съм тук заради Катерин — говореше почти шепнешком, — заради теб излязох тук.

После нежно, като малко дете, я притегли към себе си и я прегърна, без да отронва дума, и я задържа така, докато небето започна да просветлява и на плажа се появиха първите летовници.

9

— Какво значи това, че не можеш да обядваш с мен днес? Та ние го правим от години, забрави ли?

— Не съм забравил, татко, но просто днес не мога. Ще го оставим за другата седмица, става ли?

Джеб Блейк замълча от другия край на линията и забарабани с пръсти по писалището си.

— Защо имам чувството, че не ми казваш всичко?

— Няма нищо за казване.

— Наистина ли?

— Да, наистина.

Тереза, която беше под душа, подвикна на Гарет да ѝ подаде кърпа да се избърше. Гарет закри мембраната на слушалката и ѝ отвърна, че идва веднага. Когато долепи отново ухо до слушалката, чу баща си да казва:

— Какво беше това?

— Нищо.

Но баща му вероятно се досети, защото попита:

— Там е онова момиче — Тереза, нали?

Гарет усети, че не може да скрие истината от баща си, и отговори:

— Да, тя е тук.

Джеб подсвирна, явно зарадван.

— Крайно време беше.

Гарет се опита да омаловажи нещата.

— Татко, не се вживявай толкова.

— Няма… обещавам.

— Благодаря.

— Мога ли обаче да те попитам нещо?

— Казвай — въздъхна Гарет.

— Хубаво ли ти е с нея?

Синът му се забави малко с отговора си:

— Да, хубаво ми е.

— Крайно време беше — повтори Джеб през смях и затвори телефона.

Гарет остана загледан за миг в слушалката, преди да я постави обратно на мястото ѝ.

— Наистина ми е хубаво с нея — прошепна той на себе си с лека усмивка, — наистина.

След няколко минути Тереза излезе от банята. Изглеждаше отпочинала и свежа. Лъхна я миризма на току-що сварено кафе и отиде в кухнята, за да си налее. Първо обаче сложи в тостера филийка хляб и в този момент Гарет застана до нея.

— Още веднъж добро утро! — каза той и я целуна по врата.

— Още веднъж добро утро и на теб!

— Извинявай, че те оставих сама снощи в леглото.

— О, я стига!… Разбирам те.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно сериозно. — Тя се обърна към него и му се усмихна. — Беше прекрасна нощ.

— За мен също. — Той отиде до шкафа да извади чаша за Тереза и я попита през рамо. — Какво искаш да правим днес? Обадих се в магазина да им кажа, че няма да ходя.

— Имаш ли нещо предвид?

— Какво ще кажеш да те разведа из Уилмингтън?

— Може. — Но в гласа ѝ не се долови голямо желание.

— Ти друго ли бе намислила да правиш?

— Не може ли да останем тук?

— И какво ще правим?

— О, мога да измисля куп неща — отвърна тя и обви ръце около него.

— Добре — усмихна се той. — Нямам възражения.

Следващите четири дни Тереза и Гарет бяха неразделни. Гарет натовари Иън да се грижи за магазина, дори го остави да поеме часовете му по гмуркане в събота — нещо, което правеше за първи път. Разходи два пъти Тереза с яхтата, като втората вечер останаха цялата нощ в открито море и се излежаваха в каютата, полюшвани от леките вълни на Атлантическия океан. Същата вечер тя поиска да ѝ разкаже още за приключенията на първите мореплаватели и заслушана в гласа му, ехтящ в кабината, го погалваше от време на време по косата.

Онова, което не усети, след като потъна в дълбок сън, беше, че Гарет и този път се измъкна от леглото и излезе да се разхожда по палубата. Мислеше си за спящата вътре Тереза, за това, че скоро щеше да си замине, и тези мисли съживиха друг спомен отпреди години.

— Наистина мисля, че не бива да тръгваш — каза Гарет на Катерин и в очите му се четеше безпокойство.

Тя стоеше до предната врата, с куфар в краката ѝ, и изглеждаше притеснена.

— Стига де, Гарет, нали се разбрахме, заминавам само за няколко дни.

— Но напоследък нещо не ти е добре.

Катерин вдигна ръце в знак на протест.

— Колко пъти да ти казвам, че нищо ми няма. Сестра ми наистина има нужда от мен… нали знаеш каква е, притеснява се за сватбата, а мама не ѝ помага много.

— Аз също имам нужда от теб.

— Гарет… това, че ти трябва да стоиш по цял ден в магазина, не значи, че и аз трябва да остана тук. Не сме вързани един за друг, нали?

Гарет неволно отстъпи крачка назад, сякаш тя го бе зашлевила.

— Не съм казал, че сме вързани. Просто не съм убеден, че трябва да тръгваш в това състояние.

— Ти не ме пускаш да ходя никъде.

— Какво да правя, като ми липсваш, когато те няма?

Лицето ѝ се смекчи малко.

— Знаеш, че и да замина, пак ще се върна.

Когато споменът избледня, Гарет влезе отново в каютата. Тереза спеше под завивките и той се вмъкна до нея и я притисна плътно до себе си.

На следващия ден двамата прекараха на плажа, близо до кея с ресторанта, в който обядваха заедно за първи път. Гарет забеляза, че лъчите на ранното слънце доста позачервиха кожата на Тереза, и прескочи до едно от многото магазинчета в непосредствена близост до плажа, за да купи лосион. Намаза гърба ѝ, втривайки го нежно, сякаш докосваше кожа на дете. Колкото и да не ѝ се искаше да го вярва, дълбоко в себе си тя усещаше, че на моменти мислите му са някъде другаде. Но после най-внезапно тези моменти отлитаха и тя започваше да уверява себе си, че вероятно само си въобразява.

Отново обядваха в „При Ханк“, държаха се за ръце и се гледаха през масата. Разговаряха тихо, без да обръщат внимание на тълпите наоколо и никой от двамата дори не забеляза кога са оставили сметката им на масата и кога се бе изпразнил ресторантът.

Тереза го наблюдаваше проницателно и се запита дали Гарет е бил толкова интуитивен към Катерин, както беше и с нея. Имаше чувството, че всеки път, когато бяха заедно, той четеше мислите ѝ. Щом ѝ се приискаше да я хване за ръката, той се пресягаше, преди още да си бе отворила устата. Щом ѝ се приискаше да говори, без да бъде прекъсвана, той я слушаше безмълвно. Щом ѝ се приискаше да узнае какво изпитва към нея в даден момент, от начина, по който я поглеждаше, веднага ѝ ставаше ясно. Никой друг — дори Дейвид — не я разбираше толкова добре, както Гарет. А го познаваше от толкова скоро — едва от няколко дни. Как е възможно това, чудеше се тя. Късно нощем, докато той спеше до нея, тя търсеше отговора и отговорът винаги я отпращаше към писмата в бутилките, които бе открила. Колкото повече опознаваше Гарет, толкова повече вярваше, че ѝ е било предопределено да намери неговите послания до Катерин. Сякаш някаква сила ги бе насочила към нея с цел да я събере с Гарет.

В събота вечер Гарет пак ѝ приготви вечеря, която този път те изядоха на задната веранда под звездите. След като се любиха, останаха в леглото, вплели пръстите на ръцете си. И двамата знаеха, че на другия ден тя си заминаваше за Бостън — тема, която и двамата избягваха да зачекват.

— Ще те видя ли отново? — попита тя. Този път той доста се забави с отговора си.

— Надявам се.

— А искаш ли?

— Разбира се, че искам. — Надигна се в леглото и леко се отдръпна от нея. След малко и тя се надигна, седна до него и запали нощната лампа.

— Какво има, Гарет?

— Просто не ми се иска да свършва този момент — каза той и сведе поглед. — Не ми се иска да свършва това, което стана между нас, не ми се иска да свършва тази седмица. Ти влезе в живота ми, обърна го наопаки и сега си отиваш.

Тя го погали по косата и тихо заговори:

— О, Гарет… Аз също не искам да свършва това. Тук прекарах една от най-хубавите седмици в живота си. Имам чувството, че те познавам отдавна. Но ние можем да опитаме да продължим този момент. Аз ще идвам тук или ти ще идваш в Бостън. И в двата случая можем да опитаме, не е ли така?

— И колко често ще те виждам? Веднъж в месеца? Или по-рядко?

— Не знам. Мисля, че зависи от нас и от нашето желание. Ако всеки от нас иска да направи по нещо, мисля, че ще се получи.

След дълга пауза той попита:

— Наистина ли мислиш, че е възможно да не се виждаме често? Кога ще те прегърна отново? Кога ще видя лицето ти? Ако се виждаме от време на време, няма да имаме възможност да изградим нищо докрай… нито да продължим да се чувстваме както сега. Всеки път, когато се видим, ще знаем, че е само за няколко дни. Просто няма да има време да задълбочим връзката си.

Думите я жегнаха отчасти защото бяха истина, отчасти защото ѝ се стори, че той просто иска да сложи край на всичко тук и още сега. Когато най-накрая се обърна към нея с усмивка на съжаление, тя не знаеше какво да каже. Смути се и пусна ръката му.

— Значи не искаш да опитаме? Така ли да те разбирам? Просто искаш да забравим всичко, което се случи…

Той поклати глава.

— Не… Не искам да го забравя. И няма да мога да го забравя. Не знам… Просто искам да те виждам по-често, отколкото ми се струва, че ще е възможно.

— Аз искам същото. Но няма да можем, затова нека направим всичко по силите си. Съгласен ли си?

Той поклати глава с видимо отрицание.

— Не знам…

Тя се вгледа в лицето му и като че ли долови още нещо.

— Гарет, какво има?

Той не отговори и тя продължи:

— Има ли някаква причина, поради която не искаш да опитаме?

Пак не ѝ отговори. Само се обърна в настъпилата тишина и загледа снимката на Катерин на нощното шкафче.

— Как прекара? — Гарет свали куфара на Катерин от задната седалка, докато тя слизаше от колата.

Катерин се усмихна, макар че той веднага забеляза уморения ѝ вид.

— Добре, само че сестра ми все още не се е съвзела. Иска всичко да е безупречно. Оказа се обаче, че Нанси е бременна и сватбената ѝ рокля не и става вече.

— Какво толкова! Ще я преправи.

— Точно това и казах и аз, но нали я знаеш каква е — от мишката прави слон.

Катерин сложи ръце на хълбоците и изви гръб назад с лека гримаса.

— А, ти добре ли си?

— Малко съм схваната. Чувствах се уморена през цялото време, докато бях там, а от няколко дни имам болки в гърба.

Тя тръгна към къщата. Гарет я последва.

— Катерин, искам да ти се извиня, задето се държах така, преди да заминеш. Радвам се, че отиде там, но съм още по-радостен, че се върна.

— Гарет, кажи нещо.

Тя го гледаше обезпокоена. Най-сетне той заговори:

— Тереза… трудно ми е в този момент. Нещата, които ми се случиха…

Гласът му се изгуби и Тереза изведнъж разбра какво има предвид. Стомахът ѝ се сви.

— С Катерин ли е свързано? Кажи ми.

— Не, аз просто… — Той не довърши, но тя се увери напълно, че е права.

— Това е, нали? Не искаш да опитаме… заради Катерин.

— Не, ти просто не разбираш.

Противно на волята ѝ у нея се надигна гняв.

— О, напротив, много добре разбирам. Ти прекара с мен тази седмица само защото знаеше, че скоро ще си замина. А после ще се върнеш към предишния си начин на живот. Аз бях просто едно малко забавление за теб, нали?

Той поклати глава.

— Не, не беше, не беше забавление. Наистина се привързах към теб…

Тя го изгледа с твърд поглед.

— Но не толкова, че да опиташ да запазиш тази връзка.

Той я погледна, очите му бяха изпълнени с мъка.

— Не говори така.

— А как? Да ти вляза в положението ли? Искаш просто да ти кажа: „Добре, Гарет, ще приключим дотук, защото е много трудно и няма да можем да се виждаме много често. Да, разбирам те. Беше ми приятно, че се запознахме.“ Това ли искаш да чуеш от мен?

— Не, не това.

— А какво тогава? Аз вече ти казах, че искам да опитаме… Вече ти казах, че имам желание да опитаме…

Той поклати глава, но не беше в състояние да срещне погледа ѝ. Тереза почувства, че сълзите ѝ напират.

— Слушай, Гарет, знам, че си загубил съпруга. Знам, че страдаш много за нея. Но сега се държиш като мъченик. А животът ти е пред теб. Не го пропилявай, като живееш с миналото.

— Не живея с миналото — възрази решително той.

Тереза с усилие преглътна сълзите си. Гласът ѝ се смекчи.

— Гарет… Аз може и да не съм загубила съпруг по същия начин, но загубих човек, когото също като теб много обичах. Познавам болката и страданието. Но откровено казано, вече се уморих да бъда сама. Повече от три години съм така — точно колкото и ти — и се уморих. Готова съм да продължа напред и да си намеря някого. Ти също трябва да го направиш.

— Знам, да не мислиш, че не знам?

— Точно в този момент не съм сигурна. Между нас се случи нещо толкова хубаво, че аз не искам да го подмина току-така.

— Права си — отвърна той бавно, търсейки думи. — С разума си знам, че си права. Но сърцето ми… Просто не знам.

— А моето сърце? То нищо ли не означава за теб?

От погледа ѝ гърлото му се стегна.

— Разбира се, че значи. Дори повече, отколкото предполагаш. — Когато се пресегна да хване ръката ѝ, тя се отдръпна и той разбра колко много я бе наранил. Заговори нежно, опитвайки да овладее чувствата си: — Тереза, извинявай, че те подложих… че подложих и двама ни на този мъчителен разговор в последната ни нощ. Не исках да се стигне дотам. Повярвай ми, ти не беше само забавление за мен, Господи, ти беше всичко друго, но не и забавление. Пак ти казвам, наистина се привързах към теб, уверявам те.

Той разтвори обятията си и я замоли с очи да се приближи до него. Тя се поколеба за секунда, после се наклони и обтегна лице върху гърдите му — не искаше да вижда изражението му. Той я целуна по косата и продължи да говори нежно, устните му пърхаха над главата ѝ.

— Наистина се привързах, толкова силно се привързах, че чак се плаша. Отдавна не съм изпитвал подобно чувство и почти съм забравил какво значение може да има друг човек за мен. Не мисля, че мога да те пусна да си заминеш и да те забравя, а и не искам. — За миг се усещаше само лекото му равномерно дишане. После шепотът му: — Обещавам да направя всичко каквото мога, за да те виждам. Нека и двамата да се опитаме да продължим тази връзка.

От нежността в гласа му сълзите ѝ бликнаха. Той продължи да говори едва чуто:

— Мисля, че съм влюбен в теб.

„Мисля, че съм влюбен в теб — продължи да чува тя, — мисля… Мисля, че…“

Тя не искаше да му отговори и само прошепна:

— Просто ме прегърни, чу ли? И да не говорим повече.

На сутринта пак се любиха и се държаха за ръце докато слънцето се издигна достатъчно високо, за да им напомни, че е време Тереза да се приготви за път. Макар че почти не беше ползвала хотела и донесе багажа си у Гарет, не бе освободила стаята, в случай че Кевин или Даяна я потърсят по телефона. Двамата влязоха заедно под душа, а след като се облякоха Гарет направи закуската, докато Тереза си опаковаме багажа. Вече затваряше ципа на куфара си, когато чу цвъртенето от кухнята и миризмата на пържен бекон се разнесе из цялата къща. Изсуши косата си, гримира се и влезе в кухнята.

Гарет седеше край масата и пиеше кафе. Намигна ѝ като я видя в рамката на вратата. На плота до кафеника ѝ беше оставил чаша за кафе и тя си наля. Закуската беше сложена на масата — бъркани яйца с бекон и препечени филийки. Тереза седна на стола до него.

— Не знаех какво ще искаш да закусиш и… приготвих това — той посочи към масата.

— Всъщност не съм гладна Гарет — стига да нямаш нищо против.

— Нямам, разбира се — усмихна се той. — Аз също не съм гладен.

Тя стана от стола си и седна на коленете му. Обгърна с ръка раменете му и зарови лице в извивката на врата му. Той я притисна към себе си и прекара пръсти през косата ѝ.

Най-накрая тя се отдръпна. Беше хванала тен от слънцето. С късите джинси и чистата си бяла блуза приличаше на безгрижна гимназистка. Беше се загледала в малките цветчета, зашити за сандалите ѝ. Куфарът и чантата ѝ я чакаха до вратата на спалнята.

— Самолетът ми скоро ще излети, а трябва да си платя стаята в хотела и да върна колата — каза тя след малко.

— Сигурна ли си, че не искаш да те придружа?

Тя кимна и леко нацупи устни.

— Да, защото ще бързам да хвана самолета, а освен това ти ще трябва да караш след мен с твоята кола. Най-добре е да се сбогуваме направо тук.

— Ще ти се обадя довечера.

Тя се усмихна.

— Щях да очаквам.

Очите ѝ започнаха да се наливат със сълзи и той я притегли към себе си.

— Ще ми е пусто без теб тук — каза той, когато сълзите ѝ рукнаха. Избърса ги с ръка, едва докосвайки кожата ѝ.

— На мен пък ще ми липсват гозбите, приготвени от теб — прошепна тя, чувствайки се глупаво.

Той се засмя и отслаби напрежението.

— Недей да тъгуваш. След две седмици пак ще се видим, нали?

— Стига да не си размислил.

Все тъй усмихнат, той рече:

— Ще броя дните. И този път да доведеш Кевин, чу ли?

Тя кимна.

— Добре. Ще ми е приятно да се запозная с него. Ако прилича на теб, сигурен съм, че ще си допаднем.

— И аз съм сигурна.

— А дотогава ще мисля през цялото време за теб.

— Наистина ли?

— Наистина. Аз вече си мисля за теб.

— Е, да, защото съм в скута ти.

Той се засмя, а тя му хвърли усмивка през сълзи. После се изправи и обърса мокрите си бузи. Гарет тръгна напред да вземе куфара ѝ и двамата излязоха от къщата. Навън слънцето вече пълзеше нагоре и пръскаше топлина. Тереза извади слънчевите си очила от страничното джобче на чантата си, докато двамата вървяха към взетата под наем кола.

Отключи багажника и Гарет сложи куфара в него. После я прегърна, целуна я нежно веднъж и я пусна. Отвори ѝ вратата и тя седна зад волана и пъхна ключа в стартера.

Двамата се загледаха през отворената врата на колата и накрая Тереза запали двигателя.

— Време е да тръгвам, иначе ще изпусна самолета.

— Да, време е.

Той отстъпи назад и затвори вратата. Тереза нави надолу стъклото на прозореца и извади ръката си навън. Гарет я хвана и я задържа за миг между ръцете си. Тя включи на скорост.

— Ще ми се обадиш ли довечера?

— Обещавам.

Тя издърпа ръката си, усмихна му се и бавно потегли. Помаха му още веднъж, преди да увеличи скоростта, а докато я проследяваше с поглед, Гарет се запита как ли ще издържи следващите две седмици.

Въпреки натовареното движение Тереза стигна бързо до хотела и си плати сметката. Предадоха ѝ три съобщения от Даяна всяко по-настоятелно от предишното. „Какво става там? Как вървят нещата?“, гласеше първото. „Защо не ми се обаждаш? Нямам търпение да те чуя“, гласеше второто, а третото: „Ще ме поболееш! Моля те, обади ми се, чакам подробности“. Имаше и едно съобщение от Кевин, но явно отпреди няколко дни, защото междувременно тя му се бе обаждала два пъти от дома на Гарет.

Тя върна колата и стигна на летището по-малко от половин час преди полета. За щастие опашката за обработване на багажа беше малка и тя успя да стигне на изхода точно, когато започнаха да отвеждат пътниците към самолета. След като подаде билета си на наземната стюардеса, се качи на борда и зае мястото си. За полета до Бостън нямаше много пътници и седалката до нея остана празна.

Тереза затвори очи и се размисли над удивителните събития през изтеклата седмица. Не само че беше открила Гарет ами дори го беше опознала повече, отколкото бе предполага. Той бе разбудил дълбоки чувства в нея — чувства, за които мислеше, че са отдавна погребани.

Но дали го обичаше?

Тя подхождаше към въпроса въодушевено, но внимаваше да не се увлече в съмненията.

Без много да задълбава, се замисли за снощния им разговор. За страховете му да се освободи от миналото си, за чувствата му, че няма да я вижда толкова често, колкото му се иска. Тя го разбираше напълно, но…

„Мисля, че се влюбих в теб.“

Тя сбърчи вежди. Защо употреби думата „мисля“? Или е влюбен в нея, или не, не е ли така? За да я успокои ли го каза, или по някаква друга причина?

„Мисля, че се влюбих в теб.“

В съзнанието си тя чуваше тези думи отново и отново и гласът му изпълнен с… какво? С колебание? Като си мислеше сега, ѝ се искаше да не бе казвал нищо. Поне щеше да спести опитите ѝ да вникне в значението на излиянието му.

Ами тя? Тя обича ли Гарет?

Тереза затвори уморено очи с внезапното нежелание да уталожи противоречивите си чувства. Но в едно нещо беше сигурна — няма да му каже, че го обича, докато не се увери, че се е освободил от спомена за Катерин.

Същата нощ в съня на Гарет бушуваше яростна буря. Дъжд биеше силно в стените на къщата, а той тичаше като обезумял от една стая в друга. Беше къщата, в която живееше понастоящем, и макар да знаеше къде точно отива, заслепяващите струи, нахлуващи през отворените прозорци, затрудняваха зрението му. Знаейки, че трябва да ги затвори, той се втурна към спалнята и изведнъж се оказа впримчен в издуващите се навътре завеси. Докато се мъчеше да се освободи от тях, се приближи до прозореца и в същия момент осветлението изгасна.

Стаята потъна в пълен мрак. Сред бурята чу звука на далечна сирена, известяваща приближаващ се ураган. Мълнии осветяваха небето, докато се мъчеше да затвори прозореца. Но той не помръдваше. Дъждът продължаваше да се лее навътре, мокреше ръцете му, те се хлъзгаха и той не можеше да хване здраво дръжката на прозореца.

Над него покривът започна да се пропуква от силата на вятъра.

Продължи да се бори с прозореца, но той се бе заклещил и не помръдваше. Накрая го остави и се залови да затваря другия.

Но и той се бе запънал.

Чу как дървените плочки се откъртват от покрива, а след това и звук от счупени стъкла.

Обърна се и побягна към всекидневната. Там прозорецът се бе пръснал навътре и целият под бе обсипан с парчета стъкла. Дъждът биеше в стаята, вятърът беснееше. Входната врата се тресеше в рамката.

От външната страна на прозореца чу Тереза да го вика. „Гарет трябва веднага да излезеш!“

В този момент прозорците на спалнята също се счупиха навътре. Вятърът, който фучеше в къщата, започна да прави дупки в тавана. Къщата нямаше да издържи дълго.

Катерин.

Трябваше да вземе снимката и другите ѝ неща, които бе скътал в скрина.

„Гарет, нямаш никакво време!“ — извика отново Тереза.

Въпреки дъжда и тъмнината той я виждаше как му маха отвън да я последва.

Снимката. Халката. Картичките за Деня на свети Валентин.

„Хайде!“ — подкани го отново Тереза и размахваше с всичка сила ръце.

С грохот покривът се отдели от стените на къщата и започна да се разкъсва. Той инстинктивно вдигна ръце над главата си миг преди парче от тавана да се срути върху него. След малко цялата къща щеше да рухне.

Без да обръща внимание на опасността, той се втурна към спалнята. Не можеше да живее без онези неща.

„Все още имаш време!“

Нещо във вика на Тереза го накара да спре. Погледна към нея, после към спалнята и застина на място.

Почти целят таван беше паднал. С остър звук покривът продължи да се цепи.

Той направи крачка към спалнята и видя, че Тереза е престанала да му маха с ръце. Сякаш изведнъж се бе отказала да го вика.

Вятърът нахлуваше в стаята и като че ли го пронизваше с неземния си вой. Мебелите се бяха прекатурили и препречваха пътя му.

„Гарет, моля те!“ — извика пак Тереза.

И този път интонацията в гласа ѝ го накара да спре и тогава той осъзна, че ако се опита да спаси нещата от миналото си, може и да не успее да се измъкне от къщата.

„А струваше ли си да ги спаси?“

Отговорът беше от ясен, по-ясен.

Той се отказа и се спусна навън към счупения прозорец. Доразби го с юмрук и тъкмо изскочи навън на задната веранда, вятърът отнесе целия покрив. Стените се разклатиха и след миг със силен грохот се срутиха на купчина.

Той потърси с поглед Тереза, за да се увери, че не е пострадала, но за своя изненада не я видя никъде.

10

Рано на другата сутрин Тереза спеше дълбоко, когато иззвъняването на телефона я стресна и събуди. Тя затърси пипнешком слушалката, вдигна я и веднага позна гласа на Гарет.

— Благополучно ли се завърна вкъщи?

— Да — отвърна тя сънено. — Колко е часът?

— Минава шест. Събудих ли те?

— Да. Снощи до късно чаках да се обадиш. Започнах да си мисля, че си забравил какво ми обеща.

— Не бях забравил. Просто реших, че може би ще ти трябва малко време да се съвземеш.

— Но беше сигурен, че ще бодърствам до зори, нали?

Гарет се засмя.

— Извинявай, че не се обадих. Как мина полетът? Как се чувстваш?

— Добре. Уморена, но иначе съм добре.

— Значи темпото на големия град успя вече отново да те измори.

Тя се разсмя, но Гарет продължи със сериозен глас:

— Ей, искам да знаеш нещо.

— Какво?

— Липсваш ми.

— Наистина ли?

— Да… Вчера отидох в магазина, въпреки че беше след работно време, надявайки се да отхвърля малко работа по фактурите, но почти нищо не свърших, защото ти не ми излизаше от главата.

— Радвам се да го чуя.

— Това е самата истина. Не знам дали ще свърша някаква работа през идващите две седмици.

— Е, все ще свършиш нещо.

— Май и сън няма да ме лови.

Тя се засмя, знаейки, че я поднася.

— Хайде, стига си мрънкал. Знаеш, че не си падам по супер зависими мъже. Обичам моите мъже да бъдат истински мъже.

— Добре, тогава ще се постарая да съм по-сдържан.

След кратко мълчание тя попита:

— Къде си сега?

— Седнал съм на задната веранда и наблюдавам изгряващото слънце. Защо?

Тереза си представи гледката, която ѝ липсваше.

— Красиво ли е?

— Както винаги, но тази сутрин не ѝ се радвам като друг път.

— Защо?

— Защото не си тук, да се наслаждаваш заедно с мен.

Тя се облегна на таблата на леглото и се настани по-удобно.

— Ей, ти също ми липсваш.

— Дано да е така! Няма да ми е приятно, ако знам, че съм единственият, който се чувства така.

Тя се усмихна и със свободната си ръка започна да усуква кичур от косата си. След двайсетина минути двамата си казаха „довиждане“ и затвориха телефоните си.

Тереза отиде на работа малко по-късно от обикновено и почувства последиците от главозамайващата си авантюра. Не беше спала достатъчно и когато се погледна в огледалото след телефонния разговор с Гарет, се видя с цяло десетилетие по-възрастна. Както винаги и сега, като влезе в редакцията, най-напред отиде в бюфета, за да си поръча чаша кафе. Тази сутрин обаче си сложи две пакетчета захар, за да се съвземе по-бързо.

— Охо, здрасти, Тереза! — зарадвана я поздрави Даяна иззад гърба ѝ. — Вече си мислех, че повече няма да се появиш тук. Примирам да чуя какво стана.

— Добро утро! — измънка Тереза, докато разбъркваше кафето си. — Извини ме, че закъснях.

— Радвам се, че се реши да го направиш. Снощи за малко да дойда у вас, за да си поговорим, но не знаех кога точно ще се прибереш.

— Не ми се сърди, че не ти се обадих, но миналата седмица се чувствах доста изтощена.

Диана се облегна на шубера.

— Е, не съм изненадана. Вече събрах две и две.

— За какво намекваш?

Очите на Диана блестяха.

— Май не си припарвала още до бюрото си.

— Не, току-що идвам. Защо?

— Ами… — тя повдигна вежди — струва ми се, че си направила добро впечатление.

— За какво говориш, Даяна?

— Ела с мен — и със заговорническа усмивка приятелката ѝ я поведе към новинарската зала.

Когато Тереза видя бюрото си, ахна от изненада — до купищата писма, които се бяха натрупали в нейно отсъствие, имаше голяма, прозрачна ваза с дванайсет красиво подредени рози.

— Пристигнаха рано тази сутрин. Момчето, което ги донесе, изглежда, се изненада, че не си тук, за да ги получиш, но аз побързах да замажа положението, и се представих за теб. Тогава той още повече се изненада.

Тереза почти не слушаше какво говори Даяна, пресегна се да вземе картичката, облегната на вазата, и бързо я отвори. Зад гърба ѝ Диана надникна над рамото ѝ. Съдържанието ѝ гласеше:

На най-красивата жена, която познавам. Сега, когато съм отново самотен, нищо не е както преди.

Небето е мрачно, океанът е неприветлив. Ще върнеш ли красотата им? Единственият начин е да се видим отново.

Липсваш ми.

Гарет

Тереза се усмихна, пъхна картичката обратно в плика и се наведе да помирише цветята.

— Сигурно си имала паметна седмица — обади се Диана.

— Да — отвърна кратко Тереза.

— Нямам търпение да ми разкажеш… до най-малката пикантна подробност.

— Предпочитам — започна Тереза, като обходи с поглед колегите си в залата, които скришом ѝ хвърляха погледи — да говорим по-късно, когато останем насаме. Не е нужно цялата редакция да почне да шушука за това.

— Те вече шушукат, Тереза. Отдавна никой не е получавал цветя тук. Но както кажеш… да го оставим за по-късно.

— Каза ли им от кого са цветята?

— Естествено, че не. Ако трябва да съм откровена, прииска ми се да ги държа в напрежение. — Тя също огледа залата и ѝ намигна. — Слушай, Тереза, сега имам малко работа. Искаш ли да обядваме заедно? Тъкмо ще си поговорим.

— Разбира се. Къде предлагаш?

— Какво ще кажеш за „Микуни“? Не вярвам да си се преситила от японски манджи в Уилмингтън.

— Звучи апетитно… Диана… благодаря ти, че го запази в тайна.

— Няма за какво да ми благодариш.

Диана я потупа леко по рамото и се отправи към кабинета си. Тереза се наведе и отново помириса розите, после премести вазата в единия ъгъл на бюрото си. Зае се да преглежда пощата си, правейки се, че не обръща повече внимание на цветята, докато новинарската зала не се изпълни с обичайната врява. След като се увери, че вече никой не я наблюдава, вдигна слушалката на телефона си и набра номера на магазина на Гарет.

Обади се Иън.

— Един момент, мисля, че е в канцеларията си. За кого да предам, моля?

— Кажете му, че го търси един човек, който иска да си запише няколко часа по подводно плуване за след две седмици. — Тя се стараеше да говори възможно най-сдържано, защото не знаеше доколко Иън е запознат със случилото се между нея и Гарет.

Иън натисна бутона за изчакване и линията остана глуха. След малко се чу прещракване и се обади Гарет.

— Какво желаете, моля? — попита той с доловима умора в гласа.

Тя започна направо:

— Не трябваше, но се радвам, че го направи.

Той позна гласа ѝ и възкликна оживено:

— Ей, ти ли си! Радвам се, че си ги получила. Как изглеждат?

— Много са красиви. Откъде разбра, че обичам рози?

— Отникъде. Просто не съм чувал жена да не ги обича и рискувах.

Тя се усмихна.

— О, значи на много жени си изпращал рози, така ли?

— На милиони. Имам сума ти обожателки. Нали знаеш, инструкторите по подводен спорт са почти като кинозвездите.

— Така ли било?

— Ама ти не знаеше ли? Аз пък помислих, че си просто поредната ми почитателка.

— Много ти благодаря — разсмя се тя.

— Има за какво. Някой попита ли те кой ти ги е изпратил?

Тя се усмихна.

— Естествено.

— Надявам се да си казала добри думи за мен.

— Да. Казах им, че си шейсет и осем годишен дебелак, който така фъфли, че нищо не му се разбира. Но понеже си изглеждал толкова нещастен, най-накрая съм се съгласила да обядвам с теб. И сега, за мой ужас, не мога да се отърва от теб.

— Ей, ама това ме обижда — рече той и след кратка пауза продължи: — Е… надявам се розите да ти напомнят, че си мисля за теб.

— Дано да е така — отвърна тя престорено недоверчиво.

— Добре тогава, уверявам те: мисля си за теб и не искам да го забравяш.

Тя погледна към букета и отвърна тихо:

— Дадено!

След като затвори телефона, Тереза постоя за миг неподвижна, после взе картичката и отново я прочете. След това, вместо да я върне обратно при букета, я прибра в чантата си на сигурно място. Познавайки колегите си, беше сигурна, че някой от тях като нищо ще я прочете в нейно отсъствие.

— Е, как беше?

Диана седеше срещу Тереза в ресторанта. Тереза ѝ подаде снимките, правени по време на почивката си.

— Не знам откъде да започна.

Докато разглеждаше снимките на Гарет и Тереза на плажа, Диана я подкани, без да вдига поглед от тях.

— Започни от самото начало, без да пропускаш нищо.

Тъй като Тереза вече ѝ беше разказала за срещата им при яхтклуба, започна от вечерта, в която излязоха на разходка с яхтата. Каза ѝ, че нарочно забравила якето си, за да може да го види отново — на което Диана възкликна: „Великолепно!“ — и това довело до покана за обяд на следващия ден, а после и за вечеря в дома му. След това резюмира накратко последните им четири дни, без да пропуска почти нищо по-съществено. Диана я слушаше прехласната.

— Явно, че си прекарала чудесно отбеляза накрая приятелката ѝ едва ли не с майчинска гордост.

— Наистина. Това беше една от най-хубавите седмици, които съм имала. Само дето…

— Какво?

Тереза помълча малко, преди да отговори:

— Ами накрая Гарет каза нещо, което ме накара да се запитам дали всичко това ще може да продължи занапред.

— Какво ти каза?

— Не толкова какво, а „как“ го каза. Имах усещането, че не беше сигурен дали иска да се видим отново.

— Но нали спомена, че се каниш да ходиш пак в Уилмингтън след две седмици?

— Да, каня се.

— Тогава какъв е проблемът?

Тереза се размърда на стола си, мъчейки се да събере мислите си.

— Ами той продължава да страда за Катерин и… и не съм напълно сигурна, че ще престане някой ден.

Диана неочаквано се разсмя.

— Какво смешно има? — изненада се Тереза.

— Ти си смешна, Тереза. Какво си очаквала? Още преди да заминеш за там, ти знаеше много добре, че той си страда за Катерин. Нима забрави, че именно „неумиращата“ му любов към нея те привлече на първо място. Да не мислиш, че два-три дни са му били достатъчни да забрави Катерин само защото между вас е потръгнало толкова добре?

Смутеният израз на Тереза я разсмя отново.

— Точно това си си мислила, нали?

— Диана, да беше го видяла… Нямаш представа колко чудесно беше всичко между нас до последната вечер.

Диана заговори с мек глас.

— Тереза, знам, че част от теб смята, че можеш да промениш някого, но в действителност това е невъзможно. Ти можеш да промениш себе си и Гарет може да промени себе си, но ти него — не.

— Знам, че…

— Не, не знаеш — прекъсна я кротко Диана. — Или ако знаеш, не искаш да го видиш по този начин. Както се казва, твоята представа е замъглена.

Тереза се замисли над думите ѝ.

— Искаш ли да погледнем обективно на това, което се е случило на Гарет?

Тереза кимна.

— Макар че си разбрала някои неща за Гарет, ти всъщност не знаеш нищо за него. Но той те е поканил да те разходи с яхтата си. Значи нещо между вас се е породило на мига. След това ти го виждаш отново, когато ти донася якето и те кани на обяд. Разказва ти за Катерин и те кани на вечеря. После прекарвате четири прекрасни дни заедно, в които се опознавате и привързвате един към друг. Ако ми беше казала, преди да заминеш, че тъкмо това ще се случи, нямаше да повярвам, че ще е възможно. Но ето че се е случило. А сега двамата планирате да се видите отново. За мен нещата са се развили удивително успешно.

— Искаш да кажеш да не се тревожа дали ще се отърси някога от спомена за Катерин, така ли?

Диана поклати глава.

— Не, не точно това. Според мен ти трябва да действаш стъпка по стъпка. Вие сте били заедно само няколко дни — време, съвсем недостатъчно да си вадиш такива заключения. На твое място бих изчакала да видя как ще се развият нещата през следващите две седмици. Така че, когато го видиш следващия път, ще знаеш много повече за чувствата ви един към друг, отколкото сега.

— Мислиш ли? — Тереза погледна приятелката си с безпокойство в очите.

— Не бях ли права, когато те насилих да заминеш там?

Докато Тереза и Диана обядваха, в канцеларията си Гарет се бе съсредоточил в преглеждането на огромен куп бумащина, когато вратата се отвори. Преди да пристъпи навътре, Джеб Блейк надникна, за да провери дали синът му е сам. След като се настани на стола срещу него, извади от джоба си торбичка с тютюн и хартия и започна да си свива цигара.

— Казвай какво има, че както виждаш, нямам никаква работа — посочи Гарет книжата пред себе си.

Джеб се усмихна и продължи да свива цигарата си.

— Търсих те няколко пъти в магазина и все ми казваха, че не си идвал цяла седмица. Какво става?

Гарет се облегна назад на стола си и погледна баща си.

— Сигурен съм, че вече знаеш и това е причината да си тук.

— С Тереза ли беше през цялото време?

— Да, с нея.

Продължавайки заниманието си, Джеб подхвърли равнодушно:

— Е, и какво правихте?

— Ами разхождахме се с яхтата, по плажа, разговаряхме… Нали знаеш, просто се опознавахме.

Джеб приготви цигарата си, извади от малкото джобче на ризата си запалка „Зипо“, запали я и всмукна дълбоко. Докато издухваше дима, хвърли на Гарет дяволита усмивка.

— Приготви ли ѝ стек така, както съм те учил?

Гарет се захили самодоволно.

— Иска ли питане.

— Тя остана ли доволна?

— Дори много.

Джеб кимна и всмукна отново от цигарата си. Гарет почувства как въздухът в стаята натежава.

— Е, значи има поне едно хубаво качество, нали?

— Не само едно, а много, татко.

— Май ти е харесала, а?

— И то много.

— Въпреки че не я познаваш добре?

— Имам чувството, че знам всичко за нея.

Джеб пак кимна и известно време не продума. Накрая попита:

— Ще се видите ли отново?

— Да, ще дойде отново след две седмици заедно със сина си.

Джеб изучаваше внимателно изражението на Гарет. После стана и се запъти към вратата. Преди да я отвори, се обърна.

— Гарет, мога ли да ти дам един съвет?

Стреснат от внезапното тръгване на баща си, Гарет отвърна:

— Разбира се.

— Щом я харесваш, щом се чувстваш добре с нея и щом мислиш, че си я опознал достатъчно… не я пускай да си отива.

— Защо ми казваш всичко това?

Джеб погледна Гарет право в очите и отново всмукна дълбоко от цигарата си.

— Защото, доколкото те познавам, ти ще си този, които ще сложи край на това познанство, а аз дойдох, за да се опитам да ти попреча, ако мога.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш много добре за какво говоря — отвърна тихо баща му, отвори вратата и напусна канцеларията.

По-късно същата вечер Гарет не можа да заспи. В главата му се въртяха думите на баща му. Той стана от леглото и отиде в кухнята, знаейки добре какво трябва да направи. Извади от едно от чекмеджетата един от листовете за писма, които винаги използваше, и седна до масата, с надеждата да изрази мислите си писмено.

Скъпа моя Катерин.

Не знам какво си отива с мен и не е съм сигурен дали някога ще узная. Толкова неща се случиха напоследък, че не съм наясно какво изживявам.

Гарет остана близо час до масата, след като написа тези първи две изречения. Колкото и да се напрягаше, не можеше да измисли как да продължи. Когато обаче на сутринта се събуди, за разлика от повечето дни досега първата му мисъл не беше за Катерин.

Беше за Тереза.

През следващите две седмици Гарет и Тереза разговаряха по телефона всяка вечер — понякога с часове. Освен това Гарет ѝ писа няколко писма, или по-точно кратки бележки, колкото да ѝ напомни, че му липсва, и ѝ изпрати още един голям букет рози, този път придружен с кутия бонбони.

Тереза на свой ред вместо цветя или бонбони му изпрати тънка тъмносиня риза, която щеше да отива на джинсите му, и няколко картички.

Кевин се прибра у дома след няколко дни и по тази причина за Тереза седмицата мина по-бързо, отколкото за Гарет. През първата си вечер вкъщи Кевин вечеря с майка си и ѝ разказа откъслечно как е прекарал ваканцията си, накрая си легна и спа непробудно почти петнайсет часа. Когато се събуди, го чакаше дълъг списък от неща, които трябваше да се свършат. Имаше нужда от нови дрехи за училище — беше пораснал и миналогодишните вече не му ставаха, трябваше да се запише за есенната футболна лига. Това отне почти цялата събота. На всичкото отгоре куфарът му беше пълен с мръсни дрехи, които трябваше да се изперат, освен това той искаше час по-скоро да прояви филмчетата, заснети през ваканцията му, а във вторник имаше час при зъболекаря, за да се види дали има нужда от шина.

С други думи, животът в дома на Осбърнови се върна в обичайните си релси.

На втората вечер след пристигането му Тереза разказа на Кевин за почивката си в Кейп Код и за пътуването си до Уилмингтън. Спомена за Гарет, стараейки се да предаде какво чувства към него така, че да не плаши сина си. Когато му каза, че ще заминат при него в края на следващата седмица, отначало Кевин като че ли не прояви огромно желание. Но след като научи с какво се занимава Гарет, интересът му се събуди.

— Значи ще ме научи как да плувам под вода?

— Каза, че стига да поискаш, ще те научи.

— Жестоко! — рече той и продължи със заниманието си.

Няколко дни по-късно Тереза го заведе да му купи няколко списания за леко водолазния спорт. До заминаването им Кевин вече знаеше как се казва всяка част от възможната екипировка, която щеше да притежава — явно, че вече мечтаеше за предстоящото си приключение.

Междувременно Гарет се претоварваше с работа. Оставаше до късно в магазина, мислейки си за Тереза, и си запълваше времето така, както след смъртта на Катерин. Когато спомена на баща си колко му липсва Тереза, той само се усмихна и кимна. Нещо в държането на баща му го караше да се пита какви ли мисли му се въртят в ума.

Тереза и Гарет предварително се бяха уговорили, че ще бъде по-добре тя и Кевин да не отсядат у Гарет, но тъй като сезонът не бе приключил, всички хотели и квартири в града бяха заети. За щастие Гарет познаваше собственика на един малък мотел на километър и половина от дома му, така че успя да им уреди настаняването там.

В деня, в който Тереза и Кевин трябваше да пристигнат, Гарет накупи разни продукти, изми пикапа си отвътре и отвън и след като си взе душ, потегли към летището.

Зачака нервно в залата за посрещачи, облечен в светлокафяви панталони, маратонки и ризата, която му бе изпратила Тереза.

През изминалите две седмици чувствата му към нея се бяха засилили. Съзнаваше, че това, което се бе случило между тях, не беше плод само на физическо привличане — копнежът му към нея говореше за нещо по-дълбоко, по-трайно. Когато проточи врат, за да я зърне сред пътниците, го обля вълна на безпокойство толкова отдавна не бе изпитвал такива чувства към някого, накъде ли отиваха нещата между тях?

Когато Тереза слезе от самолета с Кевин до нея, цялото му притеснение изведнъж се изпари. А Кевин изглеждаше точно като на снимката и много приличаше на майка си. Беше висок малко над метър и петдесет, имаше нейните тъмни коси и очи и дълги тънки крайници, които сякаш бяха пораснали по-бързо от останалата част на тялото му. Беше облечен с три четвърти панталони, маратонки „Найк“ и блуза от концерт на Хути и „Дъ Блоуфиш“. Целият му външен вид бе заимстван от Ем Ти Ви и Гарет не можа да не се усмихне. Дали ще е Бостън или Уилмингтън, нямаше значение — децата са си деца!

Когато Тереза го видя, вдигна ръка и му помаха. Гарет тръгна към тях и взе ръчния им багаж. Докато се колебаеше дали да я целуне пред Кевин, Тереза се наклони и го целуна непринудено по бузата.

— Гарет, запознай се със сина ми Кевин — представи го тя с гордост.

— Здравей, Кевин!

— Здравейте, господин Блейк! — отвърна той сковано, сякаш Гарет му беше учител.

— Наричай ме направо Гарет — насърчи го той, подавайки му ръка.

Кевин се здрависа плахо. До този момент никой възрастен, с изключение на Анет не му беше казвал да го нарича на малкото му име.

— Как пътувахте? — поинтересува се Гарет.

— Добре — отвърна Тереза.

— Взехте ли си нещо за ядене?

— Още не.

— Ами тогава искате ли да хапнем някъде набързо, преди да ви закарам до мотела?

— Звучи прекрасно.

— Имаш ли някакви предпочитания? — обърна се Гарет към Кевин.

— Да, в „Макдонадд“.

— О, миличък, не — побърза да възрази Тереза, но Гарет я възпря, като поклати глава.

— Нямам нищо против да е в „Макдонадд“.

— Сигурен ли си?

— Напълно. И аз си похапвам често там.

Кевин изглеждаше доволен от отговора му и тримата се запътиха към лентата за багажа. Докато излизаха от сградата на летището, Гарет попита:

— Плуваш ли добре, Кевин?

— Доста добре.

— Готов ли си за някой и друг урок по подводно плуване този уикенд?

— Мисля, че да… Четох някои неща за това — отвърна момчето, стараейки се да говори като по-възрастен.

— Много добре. Надявах се на такъв отговор. Ако имаме късмет, може и да успеем да ти връчим разрешително, преди да си заминеш.

— Какво значи това?

— Ами това е удостоверение, което ще ти разрешава да практикуваш леководолазен спорт където пожелаеш, нещо като шофьорска книжка.

— И можете да го направите за няколко дни?

— Разбира се. От теб се иска да минеш през писмен тест и да прекараш определен брой часове под водата с инструктор. Но тъй като този уикенд ще бъдеш единственият ми ученик, освен ако и майка ти не иска да се включи, ще разполагаме с предостатъчно време.

— Жестоко! — възкликна Кевин и се обърна към Тереза: — Ти ще вземеш ли уроци, мамо?

— Не знам. Може би.

— Мисля, че трябва — каза Кевин. — Ще бъде много забавно.

— Той е прав, и ти трябва да се научиш — намеси се Гарет със самодоволна усмивка, знаейки, че тя ще се почувства притисната от двамата и вероятно ще се съгласи.

— Добре — извъртя очи нагоре тя. И аз ще дойда. Но видя ли акула, изчезвам.

— Ама ще има ли акули? — попита бързо Кевин.

— Да, вероятно ще видим и акули, но те са малки и не закачат хората.

— Колко малки? — поиска да узнае Тереза, спомняйки си, че ѝ бе разказал как се бил натъкнал на риба чук.

— Достатъчно малки, така че няма място за безпокойство.

— Сериозно ли говориш?

— Съвсем сериозно.

— Жестоко! — повтори Кевин под носа си, а Тереза хвърли поглед към Гарет, питайки се дали говори истината.

След като си взеха багажа и се отбиха да хапнат, Гарет ги закара до мотела. Помогна им да внесат пътните си чанти, после отиде до колата си и се върна с една книга и някакви листове подмишница.

— Кевин… това е за теб.

— Какво е това?

— Това е книгата и листовките, които трябва да прочетеш, за да получиш разрешително. Не се плаши, само изглежда, че има много за четене. Но ако искаш да почваме от утре, ще трябва да си прочел първите два раздела и да си попълнил първата листовка.

— Трудно ли е?

— Не, много е лесно, но трябва да го направиш. Книгата ще ти помогне да намериш отговорите, в които не си сигурен.

— Значи мога да поглеждам отговорите, докато попълвам листовката?

— Да — кимна Гарет. — Когато давам това на учениците си, ги карам да се подготвят вкъщи и съм сигурен, че всеки използва книгата. По-важното е да се опиташ да научиш, което ти е нужно. Леководолазният спорт е приятно занимание, но може да стане опасно, ако не го практикуваш правилно.

Гарет подаде книгата на Кевин и продължи:

— Ако успееш да свършиш до утре, а имаш да прочетеш двайсетина страници плюс листовката, ще отидем в басейна за първия етап. Там ще научиш как да слагаш екипировката си и после ще се гмуркаме малко.

— Няма ли да се гмуркаме в океана?

— Утре не. Отначало ще ти е нужно известно време, докато свикнеш с екипировката си. След няколкочасови упражнения ще си готов. Ще излезем в океана понеделник или вторник за първите ти истински гмуркания. А ако прекараш достатъчно часове във водата, ще се качиш на самолета за вкъщи с временно разрешително за практикуване на този спорт. После ще ми изпратиш по пощата попълнен формуляр и след две седмици ще получиш пак по пощата действителното си разрешително.

Кевин започна да прелиства страниците.

— И мама ли ще прави същото?

— Ако иска да получи разрешително, да.

Тереза се приближи и надвеси над рамото на Кевин, за да хвърли поглед на книгата. Информацията не ѝ се стори чак толкова плашеща.

— Кевин — заговори тя, — ако си изморен, можем да почнем двамата заедно утре сутринта.

— Не съм много изморен — отвърна той поривисто.

— Тогава ще имаш ли нещо против, ако двамата с Гарет отидем в задния двор да си поговорим?

— Не, вървете — отвърна момчето разсеяно, вече съсредоточено в първата страница.

Навън Гарет и Тереза седнаха на известно разстояние един от друг. Тереза се обърна назад и видя, че Кевин вече е забил глава над четивото си.

— Нали не използваш най-бързия начин за Кевин да получи разрешително?

Гарет поклати глава.

— Не, съвсем не. За да получиш такъв документ — разрешително за практикуване на водолазен спорт като развлечение, — е необходимо да преминеш през няколко теста и да прекараш определен брой часове във водата под наблюдението на инструктор. Нищо повече. Обикновено часовете за обучението са три-четири уикенда, и то защото хората нямат време през седмицата. Кевин ще получи същия брой часове, само че по-сбито.

— Благодарна съм си ти за това, което правиш за него.

— Ей, забрави ли с какво си изкарвам прехраната? — И след като се увери, че Кевин продължава да чете, отмести стола си малко по-близо. — Много ми липсваше през тези две седмици — додаде той тихо, хващайки я за ръката.

— И ти ми липсваше.

— Изглеждаш прекрасно — продължи той. — Ти беше най-хубавата жена, която слезе от самолета.

Тереза се изчерви, което я изненада.

— Благодаря ти… Ти също изглеждаш добре… особено с тази риза.

— Предположих, че ще ти хареса.

— Разочарован ли си, че не отседнахме при теб?

— Не. Разбирам съображенията ти… Кевин не ме познава от веки веков, затова предпочитам да го оставя да се отпусне пред мен по естествен начин, а не да го насилвам. Вече знам от теб, че и на него не му е било лесно.

— Наясно си, че при това положение няма да можем да оставаме сами за дълго през този уикенд, нали?

— Ще се възползвам от всяка свободна минута, за да съм с теб.

Тереза погледна навътре към стаята и като видя, че Кевин се е вглъбил в книгата, се наведе и целуна Гарет. Въпреки че нямаше да прекара нощта с него, тя се чувстваше изненадващо щастлива. От това, че седи до него и го виждаше как я гледа, сърцето ѝ биеше ускорено.

— Да можехме да не живеем толкова далече един от друг — рече тя. — Ти си нещо като опиат.

— Приемам го за комплимент.

Три часа по-късно, след като Кевин заспа, Тереза поведе тихо Гарет към вратата. Щом излязоха в коридора и затвориха вратата след себе си, те сляха устни в дълга целувка — всеки чувстваше, че му е трудно да се отдели от другия. В прегръдките му Тереза отново се почувства като ученичка, която краде целувка от любимия си пред вратата на бащината си къща, и това по някакъв начин засилваше възбудата ѝ.

— Така ми се иска да можеше да останеш тук тази нощ — прошепна тя.

— На мен също.

— И на теб ли ти е толкова трудно да ми кажеш лека нощ, както на мен?

— Готов съм да се обзаложа, че на мен ми е много по-трудно, защото ще се прибера в празен дом.

— Не говори така. Ще ме накараш да се чувствам виновна.

— Може би малко чувство за вина е хубаво нещо. Това ме уверява, че държиш на мен.

— Нямаше да съм тук, ако не държах на теб. — Те се целунаха отново страстно.

Отдръпвайки се, Гарет промърмори:

— Наистина трябва да тръгвам. — Но гласът му издаваше, че не го желае.

— Знам.

— Но не ми се тръгва — добави той с момчешка усмивка.

— Разбирам какво имаш предвид, но се налага. Утре ти предстои да ни учиш как да плуваме под вода.

— Бих предпочел да те науча на други неща, които знам.

— Ами нали ме научи миналия път, като бях тук — лукаво подметна тя.

— Да, но практиката ги усъвършенства.

— В такъв случай ще трябва да намерим време да практикуваме още малко през тези две седмици.

— Мислиш ли, че ще е възможно?

— Мисля — отвърна тя искрено, — че когато нещо зависи от нас, винаги е възможно.

— Дано да си права.

— Права съм — каза тя, преди да го целуне отново за последен път. — Обикновено винаги съм права. — Отдръпна се от него и се облегна на вратата.

— Точно това харесвам у теб, Тереза — твоята увереност. Винаги знаеш как стоят нещата.

— Хайде, Гарет, прибирай се — престорено сериозно настоя тя. — А, ще ми изпълниш ли една молба?

— Каквато и да е тя.

— Сънувай ме, чу ли?

Кевин се събуди рано на другата сутрин и дръпна пердетата. В стаята нахлу ярка слънчева светлина. Тереза присви очи и се обърна на другата страна с желанието да се поизлежава още няколко минути, но Кевин беше настоятелен.

— Мамо… трябва да сме научили листовката, преди да тръгнем.

Тереза изстена. Пак се обърна и погледна часовника. Беше малко след шест. Значи е прекарала в леглото по-малко от пет часа.

— Много е рано — промълви тя и затвори очи. — Ще ме оставиш ли да полежа още няколко минути, миличък?

— Нямаме време — настоя момчето, като приседна в края на леглото и я побутна по рамото. — Ти още не си прочела първия раздел.

— А ти всичко ли прочете снощи?

— Да — отвърна той. — Листовката ми е там, но да не вземеш да преписваш, чу ли? Не искам да си имам неприятности.

— Какви неприятности можеш да имаш — отвърна тя сънено, — нали познаваме инструктора.

— Но няма да е честно. Освен това ти също трябва да си научиш урока, както каза господин Блейк… Гарет де… Иначе може и да пострадаш.

— Добре, добре — каза тя, седна в леглото и разтърка очи. — Дали са оставили пакетчета нескафе в банята?

— Не видях да има, но ако искаш, мога да отида да ти взема една кока-кола от коридора.

— В чантата ми има дребни…

Кевин скочи и започна да тършува в чантата ѝ, намери няколко монети от по четвърт долар и изхвръкна от стаята с разчорлена от спането си коса. Тя го чу как тича по коридора. Стана, протегна ръце високо над главата си и тръгна към малката масичка. Взе книгата и тъкмо започна да чете първата страница, и Кевин влезе с две кока-коли.

— Ето, ти започвай — той остави едната напитка на масичката, — аз отивам да се изкъпя и да се подготвя. Къде са ми банските гащета?

Ох, тази непресъхваща енергия на детството, помиеш си тя.

— Най-отгоре в чекмеджето, до чорапите ти.

— А, да, видях ги — рече той, докато отваряше чекмеджето. Момчето влезе в банята и Тереза го чу, когато пусна душа.

Тя отвори напитката си и върна вниманието си към книгата.

Установи, че Гарет е прав, като каза, че материята не е трудна. Лесно се четеше, тъй като имаше снимки с обяснителни бележки за екипировката, и когато Кевин се появи облечен, тя беше приключила първия раздел, след което взе листовката си. Кевин се приближи и застана зад нея точно, когато зачете първия въпрос. Спомни си къде беше чела за това в книгата и започна да прелиства страниците ѝ.

— Мамо, този въпрос е толкова лесен. Не е нужно да поглеждаш в книгата.

— В шест часа сутринта всяко нещо, което може да ми е от помощ, ми е нужно — изръмжа тя, без капка чувство за вина. Нали самият Гарет беше казал, че може да използва книгата!

Кевин продължи да наднича над рамото ѝ, докато тя търсеше отговорите на следващите въпроси, и току ѝ правеше забележки: „Не, не търсиш там, където трябва“ или „Сигурна ли си, че си прочела първите глави?“ Накрая тя му каза да върви да гледа телевизия.

— Но сега няма нищо — възрази той унило.

— Тогава вземи да си четеш.

— Не си нося нищо за четене.

— Тогава стой мирен.

— Стоя.

— Не, не стоиш. Облегнал си се на рамото ми.

— Просто се опитвам да ти помогна.

— Иди да седнеш на леглото, чу ли? И без да говориш.

— Аз не говоря.

— Точно това правиш в момента.

— Защото ти ми говориш.

— Ще ме оставиш ли да си попълня листовката на спокойствие?

— Добре, звук няма да издам повече. Ще притихна като мишка.

И притихна — за две минути. После започна да си подсвирква. Тя остави писалката си и го погледна.

— Какво си заподсвирквал?

— Скучно ми е.

— Включи телевизора.

— Няма нищо…

И така продължи, докато накрая тя прегледа материала. Отне ѝ цял час за нещо, което би свършила за половината време, ако беше в редакцията. Взе си дълъг, горещ душ, после си сложи банския костюм под дрехите. Вече огладнял, Кевин поиска да отидат пак в „Макдонадд“, но тя го отряза и предложи да отскочат до отсрещната закусвалня „Уофъл хаус“.

— Но там не е вкусно.

— Ти дори не си влизал там.

— Не съм.

— Тогава откъде знаеш, че не вкусно?

— Просто знам.

— Да не би да си екстрасенс?

— Какво значи това?

— Това значи, млади момко, че поне веднъж ще отидем да закусим там, където кажа аз.

— Наистина ли?

— Да — отсече тя, копнеейки като никога досега за чаша кафе.

Точно в девет часа Гарет почука на вратата на мотелската стая и Кевин скочи да отвори.

— Готови ли сте вие двамата? — попита той.

— Естествено — отвърна Кевин. — Листовката ми е ето там. Ей сега ще я донеса.

Той изтича до масичката, а Тереза стана от леглото и го целуна бързо по бузата.

— Как сте тази сутрин?

— За мен е вече следобед. Кевин ме разбута още преди да съмне, за да си подготвя урока.

Гарет се усмихна, докато Кевин му подаваше листа.

— Заповядайте, господин Блейк… исках да кажа Гарет.

Гарет я взе и започна да преглежда отговорите.

— Мама се затрудни с някои въпроси, но аз ѝ помогнах — продължи Кевин, а Тереза облещи очи. — Мамо, готова ли си?

— Когато кажеш — отвърна тя и взе ключа от стаята и чантата си.

— Хайде тогава — подкани я Кевин и тръгна по коридора към пикапа на Гарет.

През цялата сутрин и ранния следобед Гарет им преподаваше някои основни положения за леководолазния спорт. Те научиха как функционира всяка част от екипировката, как да я слагат и да я изпробват и накрая как да дишат с мундщук — отначало до басейна, после в него, под водата.

— Най-важното нещо, което трябва да запомните — подчерта Гарет, — е да дишате нормално. Не задържайте въздуха си, не дишайте нито много бързо, нито много бавно, просто си дишайте естествено.

Разбира се, на Тереза нищо не ѝ се струваше естествено и ѝ беше по-трудно, отколкото на Кевин. Кевин, винаги готов за приключения, след като прекара няколко минути под вода, реши че вече знае всичко, което му е нужно.

— То било лесно — каза той на Гарет. — Мисля, че ще бъда готов за океана още този следобед.

— Не се и съмнявам, но имаме да научим още уроци по реда си.

— А как се справя мама?

— Добре.

— Колкото мен ли?

— И двамата сте добри — отвърна Гарет и Кевин налапа отново мундщука. Потопи се под водата в мига, в който Тереза подаде глава над повърхността и извади мундщука от устата си.

— Чувствам се много странно, когато дишам — рече тя.

— Ще свикнеш. Само се отпусни и дишай нормално.

— Така ми каза и одеве, когато се задавих.

— Правилата не са се променили за последните няколко минути.

— Знам, но си помислих да не би бутилката ми да не е нещо наред.

— Нищо ѝ няма. Два пъти я проверих сутринта.

— Но не си я използвал, нали?

— Искаш ли пак да я проверя?

— Не — смънка тя и обезсърчена присви очи. — Ще се справя. — И се потопи отново.

Кевин изскочи над водата и отмести мундщука си.

— Как е мама? Видях я да подава глава.

— Нищо ѝ няма. Просто се упражнява като теб.

— А, добре, щото няма да ми е приятно, ако аз получа разрешително, а тя не.

— Не се безпокой за това. Продължавай да се упражняваш.

— Дадено. — И се гмурна отново.

След няколко часа във водата Кевин и Тереза се почувстваха изморени. Тримата отидоха да обядват и Гарет отново се впусна да разказва случки под водата, този път заради Кевин. Ококорил очи, той го обсипваше със стотици въпроси. Гарет отговаряше търпеливо на всеки и Тереза с облекчение забеляза, че двамата се разбират добре.

След като се отбиха в мотела, за да вземат книгата и урока за следващия ден, Гарет ги закара в дома си. Кевин беше решил да започне веднага да чете следващите глави, но като видя, че Гарет живее на самия бряг, мигом се отказа от намеренията си. Както стоеше във всекидневната и гледаше към океана, попита:

— Мамо, мога ли да отида до водата?

— Не сега — отказа му с нежен глас Тереза. Цял ден бяхме в басейна.

— О, мамо… моля те. Не е нужно да идваш с мен… Ще ме гледаш от верандата.

Тя се поколеба и Кевин разбра, че я бе склонил.

— Моля те повтори той и ѝ хвърли най-искрената си усмивка.

— Добре, върви. Но не влизай навътре, чу ли?

— Няма, обещавам — извика той възбудено и като грабна хавлията, която Гарет му подаде, се затича към водата. Гарет и Тереза седнаха навън на верандата и го наблюдаваха как зашляпа във вълните.

— Той си е вече голямо момче — отбеляза Гарет тихо.

— Да, наистина. И ми се струва, че те хареса. По време на обяда, докато ти беше в тоалетната, ми каза, че си бил „върховен“.

Гарет се усмихна.

— Радвам се. На мен също ми харесва. Той е един от най-добрите ми ученици.

— Казваш го, за да ми доставиш удоволствие.

— Не, казвам ти истината. В курсовете имам много деца, но той изглежда зрял за възрастта си и е възпитан. А и е много послушен. В днешно време има доста разглезени деца, но у него не забелязвам такива прояви.

— Благодаря.

— Сериозно ти говоря, Тереза. След като чух безпокойствата ти, не знаех какво да очаквам. Но той наистина е славно момче. Добре си го възпитала.

Тя хвана ръката му и я целуна. После заговори тихо:

— Това, което ми каза, е от голямо значение за мен. Рядко съм срещала мъже, които искат да говорят за него, камо ли да се занимават с него.

— Толкоз по-зле за тях.

Тя се усмихна.

— Как така винаги знаеш какво точно да кажеш, че да ме предразположиш?

— Може би защото ти извличаш най-доброто от мен.

— Може би.

Същата вечер Гарет заведе Кевин в магазина за видеокасети под наем и взе две, които момчето си избра, а после поръча три пици за вкъщи. Първия филм гледаха заедно, докато вечеряха във всекидневната. След като се нахрани, на Кевин започна да му се приспива. Към девет часа заспа пред телевизора. Тереза го побутна леко и му каза, че е време да си тръгват.

— Не можем ли да спим тук тази вечер? — промълви той в просъница.

— Мисля, че е по-добре да се прибираме — повтори нежно Тереза.

— Ако искаш, вие двамата можете да спите на леглото ми — предложи Гарет. — Аз ще легна тук, на дивана.

— Хайде, мамо, нека да останем. Много съм изморен.

— Наистина ли искаш? — попита тя, но Кевин вече се препъваше на път за спалнята.

Те чуха как пружината изскърца, когато момчето се тръшна на леглото. След миг потъна в дълбок сън.

— Според мен не му предостави голям избор — прошепна Гарет.

— Все още не съм убедена, че идеята беше добра.

— Ще се държа като истински джентълмен… обещавам.

— Не се безпокоя за теб… Просто не искам Кевин да остава с погрешни впечатления.

— Искаш да кажеш, че се пазиш той да не разбере за отношенията ни? По моему той вече се е досетил.

— Знаеш какво имам предвид.

— Да, знам — сви рамене Гарет. — Слушай, ако искаш да ми помогнеш да го пренесем до колата ми и да ви закарам, ще го сторя с удоволствие.

Тя се загледа в Кевин, чу дълбокото му, равномерно дишане. Той спеше като пън.

— Е, добре, една нощ няма да навреди — предаде се тя и Гарет ѝ намигна.

— Надявах се да размислиш.

— А ти не забравяй обещанието си да се държиш като истински джентълмен.

— Няма.

— Много уверено го каза.

— Ей, обещанието си е обещание.

Тя затвори безшумно вратата и обви ръце около врата на Гарет. Целуна го и започна лекичко до го хапе по устните.

— Добре тогава, защото, ако зависеше от мен, едва ли щях да го спазя.

Той ѝ намигна.

— Ама ти май наистина знаеш как да държиш човек в напрежение.

— Значи ли това, че ме смяташ за дразнител?

— Не — отвърна той тихо. — Това значи, че си голяма работа.

Гарет и Тереза предпочетоха да не гледат втория филм, а да си говорят и допият виното си. Тереза на два пъти провери дали Кевин спи — и двата пъти го заварваше в една и съща поза.

Към полунощ Тереза се прозя и Гарет ѝ предложи да отиде да си легне.

— Но нали дойдох тук, за да съм с теб — възрази тя сънено.

— Е, да, но ако не си доспиваш, ще ме виждаш като размазано петно.

— Не ми се спи още — каза тя миг преди да се прозее отново. Гарет стана и отиде до гардероба, извади чаршаф, одеяло и възглавница и ги остави върху дивана.

— Настоявам да вървиш да спиш. Имаме още няколко дни, в които ще сме заедно.

— Наистина ли го искаш?

— Наистина.

Тя му помогна да приготви дивана за лягане и тръгна към спалнята.

— Ако не искаш да спиш с дрехите си, във второто чекмедже на скрина има фланелки каза ѝ той.

Тя го целуна и рече:

— Днес прекарах чудесен ден.

— Аз също.

— Съжалявам, че умората ме надви.

— Доста енергия изразходва днес. Напълно разбираемо е. Без да охлабва прегръдката си, тя прошепна в ухото му:

— Винаги ли си толкова лесен за общуване?

— Старая се.

— И успяваш.

* * *

След няколко часа Гарет се събуди от чувството, че някой го ръга леко в ребрата. Отвори очи и видя Тереза да седи до него. Беше облечена с една от неговите фланелки.

— Какво има, добре ли си? — Той седна в леглото.

— Да, добре съм — прошепна тя, галейки го по ръката.

— Колко е часът?

— Три и нещо.

— Кевин спи ли?

— Като къпан.

— А защо ти не си в леглото?

— Стреснах се в съня си и не можах да заспя отново.

Той разтърка очи.

— И какво сънува?

— Теб — едва чуто промълви тя.

— Хубав ли беше сънят?

— О, да… — Тя се наведе да го целуне по гърдите и Гарет я притегли към себе си. Погледна към вратата на спалнята — Тереза я беше затворила.

— Не се ли притесняваш от Кевин? — попита я той.

— Малко, но вярвам, че ти няма да вдигаш шум.

Тя пъхна ръка под завивката и го загали по корема. Допирът ѝ му подейства като ток.

— Сигурна ли си, че го искаш?

— Ъхъ.

Те се любиха нежно, тихо, а след това легнаха един до друг.

Дълго време никой не проговори. Когато небето започна леко да просветлява, те си пожелаха „лека нощ“ и тя се върна в спалнята. След няколко минути заспа дълбоко, а Гарет я наблюдаваше през отворената врата.

Той обаче не можа да заспи отново.

* * *

На сутринта Гарет отиде да купи пресни хлебчета за закуска, а в това време Тереза и Кевин прегледаха заедно учебното помагало. След това тримата потеглиха отново към басейна. Този път уроците бяха малко по-сложни и включваха най-различни умения. Тереза и Кевин се научиха на „приятелско дишане“ — в случай че на някого от двамата му свършеше кислородът под водата и се наложеше да използват една и съща бутилка с въздух под налягане. Гарет ги предупреди за опасностите от паника, докато са под вода.

— И ако в такъв случай побързате да излезете на повърхността, ще получите така наречената кесонна болест. Тя е не само болезнена, но и опасна за живота.

Те останаха доста дълго под вода в дълбоката част на басейна, за да свикнат с екипировката си и да се научат как да си отпушват ушите. Към края на урока Гарет им показа как да скачат от ръба на басейна, без да им падат маските. Както се очакваше, след няколко часа и двамата му ученици грохнаха и бяха готови да приключат за деня.

— Утре вече ще се гмурнем ли в океана? — попита Кевин, докато вървяха към колата на Гарет.

— Щом искаш, добре. Мисля, че вече си подготвен, но ако предпочиташ, можем да тренираме пак в басейна.

— А, не, готов съм за океана.

— Сигурен ли си? Не искам да те насилвам.

— Сигурен съм — отвърна бързо момчето.

— А ти, Тереза? Готова ли си за океана?

— Щом Кевин е готов, аз също.

— Ще получа ли разрешително до вторник? — попита Кевин.

— Ако гмуркането в океана мине добре, и двамата ще го получите.

— Страхотно!

— Какви са плановете за останалата част от деня? — поинтересува се Тереза.

Гарет започна да прибира бутилките отзад в колата.

— Имах предвид да се разходим с яхтата. Очертава се хубаво време.

— Ще ме научиш ли как да управлявам яхта? — попита възбуден Кевин.

— Разбира се. Ще те направя свой пръв помощник.

— А трябва ли да имам разрешително и за това?

— Не… Това зависи от капитана, а тъй като аз съм капитанът, няма да има проблем да стане веднага.

— Просто ей така?

— Просто ей така.

Кевин погледна майка си с широко отворени очи и на нея не ѝ беше трудно да прочете мислите му: Първо се научавам да се гмуркам, после ставам първи помощник-капитан. Колко ще има да им разправям на приятелите си!

Гарет се оказа прав по отношение на времето и тримата си направиха чудесна разходка по вода. Гарет научи Кевин на някои основни принципи във ветроходството — от това как и кога да се променя ъгълът на платната до предвиждане посоката на вятъра по облаците. Както и на първата им среща, и сега бяха взели сандвичи и салати, само че този път ги поделиха със семейство дребни китове, които лудуваха около яхтата, докато се хранеха.

Върнаха се в пристанището късно вечерта и след като показа на Кевин как да покрие яхтата, за да я предпази от ненадейна буря, Гарет ги закара в мотела им. Тъй като и тримата бяха капнали от умора, пожелаха си набързо „лека нощ“ и Тереза и Кевин се озоваха в леглата си преди още Гарет да се бе прибрал.

На следващия ден той ги заведе за първото им гмуркане в океана. След като първоначалната им напрегнатост премина, двамата му ученици започнаха да се забавляват и за един следобед всеки от тях изразходва по две бутилки със сгъстен въздух. За това помогна както спокойното време, така и бистрата вода с чудесна видимост. Гарет направи няколко снимки на Тереза и Кевин, докато проучваха останките от един кораб, заседнал на плитчините край брега на Северна Каролина. Обеща им, че ще ги даде за проявяване още тази седмица и ще им ги изпрати веднага щом бъдат готови.

И тази вечер прекараха в дома на Гарет. След като Кевин заспа, Тереза и Гарет седнаха на верандата и се оставиха на ласките на топлия влажен въздух.

Поговориха за сутрешните уроци по гмуркане и след като помълчаха известно време, Тереза заговори с нотки на тъга в гласа си:

— Не мога да повярвам, че утре вечер си заминаваме. Изобщо не усетих кога отлетяха тия няколко дни.

— Защото времето ни беше непрекъснато запълнено.

— Е — усмихна се тя, — вече имаш малка представа как живея в Бостън.

— Непрекъснато в движение ли?

Тя кимна.

— Точно така. Кевин е най-хубавото нещо, което имам, но понякога много ме изморява. Той винаги има нещо да прави.

— Но не би се опитала да го промениш, нали? В смисъл че не би искала да възпиташ някой телевизионен маниак или дете, което по цял ден ще стои в стаята си и ще слуша музика.

— О, не.

— Тогава пресметни предимствата си. Той е чудесно момче… Наистина ми беше приятно с него.

— Много се радвам. Сигурна съм, че и той изпитва същото. — След кратко мълчание добави: — Знаеш ли, макар този път да нямахме възможност да оставаме често сами, имам чувството, че сега те опознах много по-добре, отколкото предишния път.

— Така ли? Но аз съм си същият, какъвто бях и тогава.

Тя се усмихна.

— Хем си същият, хем не си. Миналия път бях сама и двамата знаехме, че е по-лесно да се привържеш към някого, когато прекарваш по-дълго време само с него. Но сега вече имаш представа как би било, когато и Кевин е край нас… и ти прие нещата много по-непринудено, отколкото си представях.

— Е, благодаря ти, но не положих кой знае какви усилия. Щом ти си тук, няма значение какво правим. Просто ми е приятно да бъда с теб.

Той обви ръка около раменете ѝ и я притисна до себе си, тя облегна глава в извивката на врата му. В тишината двамата се заслушаха в плисъка на вълните.

— Ще останете ли да пренощувате и тази вечер тук? — попита той.

— Доста сериозно се поразмислих над това.

— Ще искаш ли да бъда отново истински джентълмен?

— Може би да, може би не.

Той повдигна учудено вежди.

— Да не би да флиртуваш с мен?

— Опитвам се — призна си тя и се разсмя. — Знаеш ли, Гарет, аз наистина се чувствам удобно до теб.

— Удобно ли? Аз да не съм файтон?

— Не в този смисъл. Просто ми е хубаво, когато сме заедно.

— И би трябвало. На мен също ми е хубаво с теб.

— Само хубаво? И нищо повече?

Той поклати глава.

— О, не, има още. — И продължи някак стеснително: — След като си замина миналия път, дойде баща ми и почна да ме поучава.

— И какво ти каза?

— Каза ми, че ако ми е приятно с тебе, да не те пускам да си отидеш.

— И как смяташ да стане това?

— Ами сигурно, като те покоря с непреодолимия си чар.

— Това вече го направи.

Той я стрелна с поглед, после обърна глава към океана. След малко додаде тихо:

— В такъв случай, като ти кажа: Обичам те.

Обичам те.

Над тях звездите бяха обсипали тъмното небе и блещукаха с цялата си светлина. В далечината се търкаляха облаци, отразяващи светлината на полумесеца. В главата на Тереза продължаваха да кънтят последните му думи.

Обичам те.

Този път нямаше колебание, нямаше съмнение в излиянието му.

— Наистина ли? — прошепна тя след продължително мълчание.

— Да — отвърна той и се обърна към нея, — наистина.

И тя видя в очите му нещо, което не бе забелязвала дотогава.

— О, Гарет — започна тя несигурно, но той я прекъсна, като поклати глава и заговори:

— Тереза, не очаквам от теб да чувстваш същото. Просто исках да знаеш моите чувства. — Той замълча, припомняйки съня си. — През последните две седмици се случиха доста неща… — И млъкна.

Тя понечи да каже нещо, но Гарет пак поклати глава. След малко продължи:

— И не съм сигурен, че съм наясно с всичко, но поне знам какво чувствам към теб. — Пръстът на ръката му нежно погалваше бузата и устните ѝ. — Обичам те, Тереза.

— И аз те обичам — отвърна тя нежно, стараейки се думите ѝ да прозвучат искрено.

Двамата останаха още известно време прегърнати, после влязоха вътре и се любиха, разменяйки си шепнешком нежности до зори. Този път обаче, когато Тереза си легна, Гарет спа непробудно, а Тереза бодърства и си мислеше за чудото, което ги беше срещнало.

Следващия ден също мина чудесно. Гарет и Тереза се възползваха от всяка възможност, за да се хванат за ръце или да си откраднат по някоя целувка, когато Кевин не ги гледаше.

И този ден практикуваха подводно плуване, и когато уроците приключиха, Гарет им връчи временните разрешителни на борда на яхтата.

— Сега можеш да се гмуркаш, когато и където пожелаеш — обърна се той към Кевин, който държеше документа така, сякаш беше златен. — Остава само да ми изпратиш обратно този формуляр и след няколко седмици ще получиш официалното разрешително за практикуване на подводен спорт. Но пак ти напомням — никак не е безопасно да се гмуркаш сам. Винаги влизай с още някого.

Тъй като това беше последният им ден в Уилмингтън, Тереза плати стаята в мотела и тримата отидоха в къщата на Гарет. Кевин пожела да прекара няколкото часа на плажа и Тереза и Гарет седнаха на пясъка почти до водата. Гарет и Кевин поиграха малко на фризби, и когато следобедът почти превали, Тереза влезе в кухнята да приготви нещо за ядене.

Тримата хапнаха набързо на задната веранда — хамбургери на скара — и Гарет ги закара на летището. След като Тереза и Кевин се качиха в самолета, Гарет остана да го изчака, докато излети. Когато го изгуби от поглед, се запъти към пикапа си. След като се прибра, най-напред погледна часовника, за да пресметне колко време остава, докато ѝ се обади по телефона тази вечер.

В самолета Тереза и Кевин прелистваха списания. На половината път от полета Кевин ненадейно се обърна към майка си и я попита:

— Мамо, ти харесваш ли Гарет?

— Да, харесвам го. Но по-важното е ти дали го харесваш.

— Според мен той е върховен. За възрастен, имам предвид.

Тереза се усмихна.

— Май вие двамата си допаднахте. Доволен ли си, че бяхме там?

Той кимна.

— Да, доволен съм. — Прелисти още една-две страници и пак обърна лице към нея. — Мамо, мога ли да те попитам нещо?

— Всичко.

— Ще се омъжиш ли за Гарет.

— Не знам. Защо?

— А искаш ли?

Тя не отговори веднага.

— Не съм сигурна. Знам само, че все още не искам да се омъжвам за него. Трябва да се опознаем още малко.

— Но може да поискаш да се омъжиш за него по-нататък.

— Може.

Кевин въздъхна облекчен.

— Радвам се. Стори ми се, че си щастлива с него.

— Нима забелязваш такива неща?

— Мамо, та аз съм на дванайсет години. Знам повече, отколкото си мислиш.

Тя го погали по ръката.

— Добре, а как ще реагираш, ако ти кажа, че наистина искам да се омъжа за него час по-скоро?

Той замълча и след малко отговори:

— Предполагам, че ще се зачудя къде точно ще живеем.

За нищо на света Тереза нямаше да измисли по-добър отговор. Къде наистина?

11

Четири дни след като Тереза си замина от Уилмингтън, Гарет пак сънува, но този път в съня му се яви Катерин. Двамата с нея бяха на една поляна, граничеща със стръмна скала, която гледаше към океана. Те вървяха, хванати ръка за ръка, говореха си и по едно време Гарет каза нещо, което я разсмя. Изведнъж тя го пусна, затича се и през рамо му извика да я догони. Той се спусна да я настигне, заливайки се от смях, и изпита същото чувство като в деня на сватбата им.

Докато я гледаше как тича, пак си каза колко е красива. Нейната развяваща се коса улавяше светлината на високото жълто слънце, стройните ѝ крака се движеха ритмично и леко. Усмивката ѝ, въпреки че тичаше, също беше естествена и спокойна, сякаш стоеше на едно място.

— Хайде, Гарет, хвани ме! — подкани го пак тя.

Звънкият ѝ смях, който последва, проехтя във въздуха като музика.

Докато бавно я настигаше, видя, че тя тича право към скалата и като че ли във възбудата и радостта си не съзнаваше накъде отива.

Но това е глупаво, помисли си той, тя не може да не го съзнава.

Гарет ѝ извика да спре, тя обаче затича още по-бързо. Приближаваше ръба на скалата.

Изпълнен с неописуем ужас, установи, че е все още много далече от нея, за да успее да я хване.

Затича се с всички сили, като ѝ крещеше да се връща. Но тя сякаш не го чуваше. Той усети как адреналинът му се покачва, подхранван от парализиращия го страх.

„Катерин, спри! — извика той с пълно гърло. — Стой далече от скалата! Внимавай накъде тичаш!“ Колкото по-силно викаше, толкова по-слаб излизаше гласът му, докато накрая премина в шепот.

Катерин продължаваше да тича, без да му обръща внимание. Беше стигнала вече на няколко метра от скалата.

Той се приближаваше.

Но все още беше далече.

„Спри!“ — извика той отново, макар да знаеше, че тя не можеше да го чуе. От него почти не излизаше глас. Паниката, която го обзе, беше неописуема. Мислено подтикваше краката си да се движат по-бързо, но те започнаха да се уморяват и да натежават след всяка следваща крачка.

Няма да я стигна, изплашен си помисли той.

Точно тогава тя се закова на място така ненадейно, както ненадейно бе хукнала да тича.

Стоеше на сантиметри от ръба на скалата.

„Не мърдай!“ — извика той, но пак излезе само шепот. Спря на половин метър от нея и протегна ръка, дишайки тежко. „Тръгни към мен — подкани я той умолително, — стоиш на ръба.“

Тя се усмихна и погледна назад през рамо. Като видя, че всеки момент може да падне, се обърна отново към него. „Какво си помисли, че ще ме загубиш ли?“ „Да — отвърна той тихо, — но ти обещавам, че никога повече няма да допусна това да се повтори.“

Гарет се събуди и седна в леглото. Минаха няколко часа, преди да заспи отново, но този път спа на пресекулки и на сутринта едва успя да стане към десет часа. Чувстваше се изтощен и потиснат и не беше в състояние да мисли за нищо друго, освен за съня си. Не знаеше какво да прави и се обади на баща си да се видят и да закусят на обичайното им място.

— Не мога да си обясня защо се чувствам така — сподели той с баща си след първите общи приказки, които си размениха. — Просто не мога и това е!

Баща му не каза нищо, само го наблюдаваше над ръба на чашата си с кафе, докато синът му говореше.

— Да кажеш, че е направила нещо, с което да ме разстрои, не. Прекарахме няколко дълги дни заедно и аз не преставам да мисля за нея. Запознах се и със сина ѝ — чудесно момче. Само дето… Не знам… не знам дали ще мога да го запазя. — Гарет замълча. Единствените звуци идваха от масите наоколо.

— Кое да запазиш? — обади се най-накрая Джеб Блейк. Гарет разбъркваше разсеяно кафето си.

— Не знам дали ще я видя отново.

Баща му повдигна безмълвно едната си вежда и Гарет продължи:

— Може би не е писано да продължим да се виждаме. Та тя дори не живее тук, а на хиляда километра. Има си свой живот, свои интереси. А аз съм тук и водя напълно уединен живот. Може би тя ще се чувства по-добре с друг човек, с когото ще може да се среща редовно.

Той се замисли над думите си, съзнавайки, че не си вярва напълно. И все пак не му се искаше да каже на баща си за съня си.

— Така де, как да изградим връзката си, като не се виждаме често?

Баща му пак не каза нищо и Гарет продължи, сякаш говореше на себе си.

— Ако живееше тук и я виждах всеки ден, сигурно бих се чувствал другояче. Но като е далече… — Гласът му се загуби и той отново се опита да вникне в смисъла на това, което говори. После продължи: — Не виждам как ще стане. Много мислих за това и не ми се струва възможно. Аз не искам да се местя в Бостън и съм сигурен, че тя пък няма да иска да се пренесе тук, така че докъде ще стигнем при това положение?

Той пак млъкна и изчака баща му да каже нещо, каквото и да е в отговор на разсъжденията му. Но дълго време той не издаде звук. Най-накрая отмести поглед настрани и заговори тихо:

— На мен ми се струва, че си търсиш извинение. Опитваш се да убедиш себе си и ме използваш за слушател.

— Не, татко, съвсем не е така. Просто се опитвам да проумея положението.

— Ти на кого си мислиш, че говориш, Гарет? Понякога ми се струва, че гледаш на мен така, сякаш съм расъл в саксия и съм минал през живота, без да науча нищо. Само че аз разбирам много добре какво изживяваш. Ти толкова дълго време живееш самотно, че сега се страхуваш при мисълта какво ще се случи, ако срещнеш друга жена, която ще те извади от това състояние.

— Не се страхувам — възрази Гарет.

— Дори пред себе си не можеш да го признаеш — прекъсна го остро баща му. Разочарованието в гласа му бе ясно доловимо. — Знаеш ли, сине, когато майка ти се спомина, аз също си търсех извинения. Години наред си втълпявах подобни неща. И искаш ли да узнаеш докъде ме докара това? — Той се вгледа в сина си. — Дотам, че сега съм стар и уморен и преди всичко — самотен. Ако можех да се върна назад, щях да променя много неща и проклет да съм, ако те оставя да постъпиш като мен! — Джеб замълча, после заговори с по-мек тон: — Сглупих, Гарет, много сглупих, че не поисках да си намеря друга жена. Сглупих, че се чувствах виновен към майка ти, че продължих да живея сам и непрекъснато се измъчвах и се питах какво ли би си помислила тя. И знаеш ли какво? Мисля, че майка ти нямаше да има нищо против да се събера с някоя жена. Дори щеше да е доволна. И знаеш ли защо?

Гарет не отговори.

— Защото ме обичаше. И ако ти си въобразяваш, че показваш любовта си към Катерин, като се обричаш на самота, значи някъде съм сбъркал във възпитанието ти.

— Не си сбъркал.

— Не може да не съм сбъркал. Защото, като те гледам, все едно виждам себе си и честно казано, предпочитам да виждам друг човек, човек, който е стигнал до заключението, че няма нищо лошо в това да продължи напред, да си намери някого, който да го направи щастлив. Но в този момент имам чувството, че гледам в огледало и виждам себе си преди двайсет години.

Гарет прекара остатъка от деня сам — разхождаше се по брега и размишляваше над думите на баща си. Даде си сметка, че не беше откровен още от самото начало на разговора им и затова не се изненада, че баща му го разкри. Добре де, тогава защо поиска да разговаря с него? Дали защото дълбоко в себе си искаше баща му да реагира точно така?

С превалянето на следобеда унинието му отстъпи място на объркаността му, а после и на нещо като вцепенение. Но когато по-късно вечерта се обади на Тереза, чувството на измяна, което го бе изпълвало в резултат на съня му, се уталожи, преди да чуе гласа ѝ. Не изчезна напълно, но не беше чак толкова силно, и когато тя вдигна слушалката, вече почти се бе стопило. Гласът ѝ му напомни как се бе чувствал, докато бяха заедно.

— Радвам се, че се обади — каза тя весело. — Много си мислех за теб днес.

— Аз също — отвърна той. — Така ми се иска да си тук сега.

— Добре ли си? Звучиш малко унило.

— Добре съм… Просто съм самотен, нищо повече. Как мина денят ти?

— Както винаги. Много работа в редакцията, много работа вкъщи… Но сега съм по-добре, като те чух.

Гарет се усмихна.

— Кевин там ли е?

— В стаята си е, чете една книга за подводния спорт. Заяви ми, че като порасне, иска да стане инструктор по подводен спорт.

— Откъде му хрумна тази идея?

— Нямам представа — отвърна тя многозначително. — А ти? Какво прави днес?

— Почти нищо. Не ходих в магазина… Взех си нещо като почивен ден и бродих по плажа.

— И си мечтал за мен, надявам се, а?

Не му убягна иронията в гласа ѝ. Не отговори на въпроса ѝ.

— Просто днес ми липсваше.

— Но ние едва преди няколко дни се разделихме — каза тя нежно.

— Е, да. Като стана дума за това, кога ще се видим отново?

Тереза седна до масата в трапезарията и погледна в настолния си бележник-календар.

— Ммм… Да речем след три седмици? Мислих си защо да не дойдеш ти тук този път. Кевин ще бъде на лагер с отбора по футбол, така че ще бъдем сами.

— А не искаш ли пак ти да дойдеш?

— Предпочитам ти да дойдеш, ако това те устройва. Останаха ми малко дни отпуска и така ще мога да ги спестя. Освен това мисля, че е крайно време да излезеш от Северна Каролина просто за да видиш какво предлага останалата част от страната.

Докато я слушаше, се улови, че се е вторачил в снимката на Катерин върху нощното шкафче. Минаха секунди, преди да отговори:

— Разбира се… Защо не.

— Май не си много сигурен, че го искаш.

— Сигурен съм.

— Тогава да няма нещо друго?

— Не.

Тя се поколеба и попита:

— Наистина ли си добре, Гарет?

Трябваха му два-три дни и няколко телефонни разговора с Тереза, за да се почувства отново както преди. Един-два пъти ѝ се обади късно вечерта само за да чуе гласа ѝ.

— Здравей! Пак съм аз.

— Здрасти, Гарет, какво има? — попита тя сънливо.

— Нищо особено. Просто исках да ти пожелая „лека нощ“, преди да се шмугнеш в леглото.

— Вече съм в леглото.

— Колко е часът?

Тя погледна към часовника.

— Наближава полунощ.

— Защо си още будна? Трябваше вече да спиш — скара ѝ се на шега той и накрая изчака тя да затвори.

Понякога, ако не можеше да спи, се отдаваше на размисли за седмицата, прекарана с Тереза, спомняше си как милваше кожата ѝ и преливаше от желание да я прегърне отново.

После, като влезеше в спалнята, виждаше снимката на Катерин до леглото си. Тогава сънят изплуваше в съзнанието му с кристална яснота.

Знаеше, че още не се е отърсил от този сън. Преди време щеше да седне и да напише писмо до Катерин, за да излее душата си. После щеше да потегли с „Хепънстанс“ по същия маршрут, по който двамата с Катерин поеха в открито море след ремонта на яхтата.

Затова му се стори странно, че този път не беше в състояние да го направи. Седна да пише, но думите просто не идваха. Накрая, обезсърчен, се насили да си спомни.

— Виж ти, каква изненада! — възкликна Гарет и посочи чинията на Катерин пълна със салата от спанак.

Катерин сви нахакано рамене.

— Какво толкова чудно има, че ям салата?

— Не ми е чудно за салатата — отвърна, той, — а за това, че тази седмица ядеш за трети път една и съща салата.

— Така е. Не мога да ѝ се наситя. И аз не знам защо.

— Ако продължаващ така, ще се превърнеш в заек.

Тя се разсмя и започна да подправя салатата.

— В такъв случай — посочи тя с брадичка него вата чиния, — ако ти пък продължаваш да ядеш само морска храна, ще се превърнеш в акула.

— Аз съм си акула.

— Може и да си акула, но ако не престанеш да ме дразниш, няма да ти се удаде възможността да ми го докажеш.

Той се усмихна.

— Тогава искаш ли да ти го докажа този уикенд?

— Как ще стане? Нали ще работиш тогава?

— Няма да работя. Може и да не повярваш, но така си подредих графика, че да съм свободен. Не помня вече откога не сме прекарвали цял уикенд заедно.

— И какво си намислил?

— Не знам още. Може да се разходим с яхтата или нещо друго. Каквото ти поискаш.

Тя се засмя.

— О, аз имах големи планове… Да отскоча до Париж, за да пообиколя магазините или да ида за два-три дена някъде на сафари… Но може и да променя плановете си.

— Ами тогава се готви за среща, с мен.

Докато дните се изнизваха, сънят постепенно избледня. След всеки разговор с Тереза Гарет се чувстваше малко по-обновен. Един-два пъти разговаря и с Кевин и въодушевлението на момчето от присъствието на Гарет в живота им също го караше да стъпва по-твърдо на земята. Макар поради августовската жега и влага времето да минаваше по-бавно, той гледаше непрекъснато да си запълва дните с работа и правеше всичко възможно да не мисли за усложненията в създалото се положение.

Две седмици по-късно — няколко дни преди да отпътува за Бостън — Гарет готвеше нещо в кухнята, когато телефонът иззвъня.

— Ей, особняко, здравей! Имаш ли няколко свободни минути?

— За теб винаги ще се намерят свободни минути.

— Обаждам ти се само за да разбера в колко часа пристигаш. Миналия път, когато говорихме, още не знаеше.

— Един момент — каза той и затършува в едно чекмедже за самолетния си билет. — А, ето го… Пристигам в Бостън в един и пет.

— А, чудесно. Защото преди това отивам да изпратя Кевин и тъкмо ще имам достатъчно време да оправя апартамента.

— Заради мен ли?

— Ще ти бъде оказано най-голямо внимание, дори и праха ще избърша.

— Чувствам се поласкан.

— И с право. Само ти и родителите ми заслужавате тази чест.

— Да нося ли бели ръкавици, за да проверя дали си си свършила добре работата?

— Само посмей и няма да доживееш до вечерта!

Той се разсмя и смени темата.

— Чакам с нетърпение да те видя. Гласът му прозвуча съвсем искрено. — Последните три седмици ми се сториха по-мъчителни от предишните две.

— Сигурно. Долових го по гласа ти. Ти наистина беше много умърлушен напоследък и… започнах да се безпокоя за теб.

Той се запита дали Тереза подозира причината за меланхолията му и побърза да пропъди тази мисъл:

— Вярно е, но преодолях това състояние. Багажът ми вече е готов.

— Надявам се, няма да го претъпкваш с излишни неща.

— Като какви?

— Като… знам ли… като пижама например.

Той прихна.

— Не спя с пижама.

— Хубаво, защото и да спеше, нямаше да ти е нужна.

След три дена Гарет Блейк пристигна в Бостън.

След като го посрещна на летището, Тереза го разведе малко из града. Обядваха в „Фанюъл хол“, наблюдаваха спортните гребни лодки, които се плъзгаха по река Чарлс, направиха бърза обиколка на харвардското университетско градче. Както обикновено, през цялото време се държаха за ръце и се радваха, че са отново заедно.

Неведнъж Гарет се улови, че се пита защо последните три седмици му се сториха толкова мъчителни. Знаеше, че част от безпокойството му се дължеше на последния му сън, но сега, когато беше с Тереза, тревожните чувства от съня му изглеждаха далечни и неоснователни. Всеки път, когато Тереза се засмееше или стиснеше ръката му, на преден план излизаха чувствата, които го владееха по време на последното ѝ пребиваване в Уилмингтън, и пропъждаха мрачните мисли, които се бяха натрупали в нейно отсъствие.

Когато започна да захладнява и слънцето се скри зад върхарите на дърветата, двамата се отбиха да си вземат храна за вкъщи от един мексикански ресторант. Както седяха на пода във всекидневната ѝ на светлината на свещи, Гарет обходи с поглед стаята.

— Много ти е хубаво тук — отбеляза той, докато си топваше от фасула с тънък резен тортила. — Не знам защо си представях апартамента ти по-малък. А той се оказа дори по-голям от къщата ми.

— Малко по-голям е, но ти благодаря. За мен и Кевин върши работа, удобен е във всяко едно отношение.

— Като близост до ресторанти ли?

— Точно така. Не се шегувах, когато ти казах, че не си падам по готвенето. Не съм втората Март Стюарт.

— Коя?

— Няма значение.

Навън шумът от уличното движение се чуваше доста силно. Спирачки изскърцаха, клаксон изсвири пронизително, след миг още клаксони се присъединиха и увеличиха какофонията.

— Винаги ли е толкова „тихо“ тук?

Тя кимна към прозорците.

— В петък и събота вечер е най-ужасно, но в другите дни е по-поносимо. Но човек свиква, като поживее по-дълго.

Шумът от уличното движение не стихваше. В далечината се чу вой на сирена, който се приближаваше.

— Ще пуснеш ли някаква музика? — предложи Гарет.

— Разбира се. Каква да бъде?

— Обичам и двата вида… — отвърна той и замълча, за да произведе ефект — и кънтри, и уестърна.

Тя се разсмя.

— Нямам нито от едната, нито от другата.

Той поклати глава, доволен от собствения си хумор.

— Занасям се. Това е една много стара шега. Не е кой знае колко забавна, но от години чаках удобен момент, за да я подметна.

— Е, на място я каза.

Сега той на свой ред се разсмя.

— Та да се върна на въпроса си… Каква музика харесваш? — настоя да узнае тя.

— Каквато и да пуснеш, ще ми хареса.

— Какво ще кажеш за джаз?

— Чудесно.

Тереза стана, избра един компактдиск с музика, която предположи, че Гарет ще хареса, и го пусна. След минути музиката заглуши уличния шум, който започваше да стихва.

— Е, как намираш Бостън засега? — попита тя, сядайки на мястото си.

— Харесва ми. За голям град не е лош. Не е толкова безличен, колкото си го мислех, а и е много чист. Явно съм си го представял другояче, нали разбираш — тълпи от хора, асфалт, високи сгради, никакви дървета по улиците и просяци на всеки ъгъл. Но съвсем не е така.

Тя се усмихна.

— Приятен град, нали? Има си свой собствен облик. Особено като вземеш предвид какви развлечения предлага: симфонични концерти, музеи или просто разходки в парка. За всекиго има по нещо тук, дори и ветроходен клуб.

— Разбирам защо ти харесва да живееш тук — каза той и се запита защо тонът ѝ прозвуча така, сякаш продаваше това място.

— Да, на Кевин също му харесва.

Той смени темата.

— Каза, че Кевин е заминал на спортен лагер.

— Да. Тренира, за да кандидатства за първокласния футболен отбор за деца до дванайсет години. Не знам дали ще успее, но той смята, че имал добър шут.

— Може и да успее.

— Може — кимна тя. Побутна настрани вече празните им чинии и се премести по-близо до него. И заговори тихичко: — Стига сме говорили за Кевин. Имаме да си приказваме за толкова други неща.

— Какви например?

Тя го целуна по врата.

— Ами например какво искам да правя с теб сега, когато те имам само за себе си.

— Наистина ли искаш само да си говорим за това?

— Прав си — прошепна тя. — Защо да си губим времето в приказки.

На следващия ден Тереза отново разведе Гарет из Бостън, като по-голямата част от преди обеда прекараха в италианския квартал в Норт енд — разхождаха се из тесните, виещи се улички и сядаха някъде да си поръчат кифлички с крем и кафе. Гарет знаеше, че Тереза води рубрика във вестник, но поиска да узнае нещо повече за работата ѝ и докато се разхождаха бавно, я попита:

— Не можеш ли да пишеш материалите си вкъщи?

— След време, може би. Но засега това е невъзможно.

— Защо?

— Ами преди всичко това не влиза в договора ми. Освен това трябва да върша още много неща, освен да седя зад компютъра и да пиша. Често се налага да взимам интервюта от разни хора, понякога дори пътувам извън града. А когато пиша на медицински или психологически теми, правя проучвания и именно от редакцията мога да имам по-голям достъп до разни източници на информация. Тук се добавя и фактът, че ми трябва място, където хората да се свързват с мен. Повечето от материалите ми засягат чисто човешки интереси и непрекъснато ми се обаждат читатели. Ако работя вкъщи, повечето от тях ще ми се обаждат вечер, когато посвещавам времето си предимно на Кевин, а не ми се иска да го съкращавам.

— А сега обаждат ли ти се вкъщи?

— Понякога, но домашният ми телефон го няма в указателя, така че не е толкова често.

— Получаваш ли налудничави обаждания?

Тя кимна.

— Повечето журналисти, водещи рубрики, получават. Много хора се обаждат във вестника с желанието да ми разкажат някаква история, която да бъде отпечатана. Неведнъж са искали от мен да пиша за хора, които били попаднали по погрешка в затвора, да се оплачат, че боклукът им не бил прибран навреме, да ми съобщят за някое улично престъпление и за какво ли не още.

— Доколкото разбрах, ти пишеш за родителството.

— Да.

— Тогава защо се обаждат именно на теб? Нали има и други?

Тя сви рамене.

— А, обаждат се и на други, но това не ги възпира. Повечето от тях започват с думите: „Никой не иска да ме изслуша и вие сте последната ми надежда.“ — Тя го погледна, преди да продължи: — Те си мислят, че мога да разреша донякъде проблемите им.

— Защо?

— Ами водещите рубрика са по-различни от репортерите. Повечето журналистически материали във вестниците са безлични — репортажи, факти, цифри. Но ако хората четат дадена рубрика всеки ден, предполагам, си мислят, че ме опознават. Започват да гледат на мен като на приятел или нещо подобно. А нали знаеш, хората се обръщат за помощ именно към приятелите си.

— Това сигурно те поставя в доста неудобно положение понякога.

— Така е, но се старая да не мисля за това. Защото работата ми има и добри страни — давам информация, която хората могат да използват, запознавам ги с последните медицински новости на достъпен език, дори разказвам весели истории просто за да направя деня им малко по-приятен.

Гарет се спря пред един магазин за пресни плодове. Избра две ябълки от щайгите, изнесени навън, и подаде едната на Тереза.

— Кое е най-популярното нещо, за което си писала в колонката си? — попита той.

Тереза почувства, че дъхът ѝ секна. Най-популярното нещо? Ами да — веднъж намерих писмо в бутилка и получих стотици писма.

Тя се насили да се сети за друго.

— О!… Ами получавам много писма, когато пиша за обучаването на деца с увреждания.

— Сигурно се чувстваш възнаградена в такива случаи — отбеляза Гарет, докато плащаше на продавача.

— Да.

Преди да отхапе от ябълката си, я попита:

— Можеш ли да водиш рубриката си, ако смениш вестника?

Тя се замисли.

— Ще е доста трудно, особено ако искам да продължа да публикувам и в други вестници. Тъй като съм още нова за синдиката и все още утвърждавам името си, „Бостън таймс“ много ми помага в това отношение. Защо?

— Просто питам — отвърна той тихо.

На следващата сутрин Тереза отиде на работа за няколко часа и се прибра вкъщи малко след обедно време. Двамата с Гарет прекараха следобеда в Бостънския парк, където си направиха малък пикник. Обядът им бе прекъсван на два пъти от хора, които разпознаха Тереза от снимката ѝ във вестника и на Гарет му стана ясно, че Тереза е много по-известна, отколкото предполагаше.

— Не знаех, че си такава знаменитост — подметна той с малко кисела физиономия, след като отмина втория човек, който я позна.

— Не съм знаменитост. Просто снимката ми се появява над колонката и хората знаят как изглеждам.

— Често ли ти се случва да те разпознават?

— Не, може би два-три пъти в седмицата.

— Съвсем не е малко — изненада се той.

— Малко е, ако ме сравниш с истинските знаменитости. Те дори не могат да влязат в магазин, без да раздадат автографи. Аз водя доста нормален живот.

— И все пак сигурно е много особено това чувство да те спират и заговарят напълно непознати.

— Всъщност е вид ласкателство. Повечето хора са много мили.

— Каквото и да е, радвам се, че не знаех колко си известна, когато се запознахме.

— Защо?

— Никога нямаше да се осмеля да ти предложа разходка с яхтата.

Тя го хвана за ръката.

— Не мога да си представя, че нещо може да те изплаши.

— Значи не ме познаваш достатъчно.

Тя помълча известно време.

— Щеше ли наистина да се изплашиш?

— Твърде е вероятно.

— Защо?

— Ами сигурно щях да се запитам какво може да види в мен жена като теб.

Тя се наклони да го целуне.

— Ще ти кажа какво виждам. Виждам мъжа, когото обичам, мъжа, който ме прави щастлива… Мъжа, с когото искам да продължа да се виждам още дълго време.

— Как така винаги знаеш какво да кажеш?

— Защото — отвърна тя тихо — знам за тебе повече, отколкото предполагаш.

— Като например?

По устните ѝ се разля ленива усмивка.

— Като например, не искаш да ме целунеш отново.

— Наистина ли?

— Наистина.

И беше права.

Късно същата вечер Гарет ѝ каза:

— Знаеш ли, Тереза, не мога да открия никакъв недостатък в тебе.

Намираха се във ваната, обгърнати от гъста пяна. Тереза се бе облегнала на гърдите му, а той я търкаше с гъба.

— Как да разбирам това? — попита тя и повдигна глава, за да го погледне.

— Както го чу. Не мога да ти намеря никакъв недостатък. Просто си съвършена.

— Съвсем не съм съвършена, Гарет — възрази тя, но ѝ стана приятно.

— Такава си. Ти си красива, любезна, умееш да ме развеселяваш, интелигентна си и си страхотна майка. Като се добави и това, че си известна, не виждам кой друг може да се мери с теб.

Тя погали ръката му и се отпусна до него.

— Мисля, че ме гледаш през розови очила… Но това ми харесва…

— Да не искаш да кажеш, че съм предубеден?

— Не… но засега си видял само добрата ми страна.

— Не знаех, че имаш и друга страна — каза той и стисна ръцете ѝ. — Тогава и двете ти страни са добри.

Тя се засмя.

— Знаеш какво имам предвид. Още не си видял лошата ми страна.

— Ти нямаш такава.

— Имам, и още как! Всеки човек има. Само че, когато си до мен, тя предпочита да стои скрита.

— Тогава как ще опишеш лошата си страна?

Тя се замисли.

— Ами… преди всичко съм голям инат и мога да стана зла, когато се разгневя. Склонна съм да наговоря всичко, което ми дойде на ума, а това никак не е приятно, уверявам те. Освен това казвам истината в очите на хората, макар да знам, че е по-добре да я премълча.

— Това не е толкова лошо.

— Защото още не си го изпитал на гърба си.

— Пак няма да е толкова лошо.

— Е, добре, ще го кажа другояче. Когато за първи път научих за извънбрачната връзка на Дейвид, аз го нарекох с всички най-обидни епитети в английския език.

— Той си го е заслужил.

— Но не знам дали си беше заслужил да бъде цапардосан с ваза по главата.

— Метнала си ваза по него?

Тя кимна.

— Да беше видял лицето му. За първи път ме виждаше такава.

— И какво направи той?

— Нищо… Явно беше толкова изумен, че не направи нищо. Особено като продължих да го замерям и с чинии. Същата вечер изпразних целия си бюфет.

Той се усмихна възхитен.

— Наистина не предполагах, че можеш да си толкова свадлива.

— Не забравяй, че съм израснала в Средния запад. Не ме предизвиквай, приятел.

— Няма.

— Добре. Напоследък съм станала по-внимателна.

— Ще го имам предвид.

Те се потопиха по-дълбоко в топлата вода. Гарет продължи да търка тялото ѝ с гъбата.

— И все пак продължавам да те смятам за съвършена — рече той тихо.

Тя затвори очи.

— Въпреки лошата ми страна?

— Особено с лошата ти страна. Тя внася елемент на възбуда.

— Радвам се, защото според мен пък ти си самото съвършенство.

Останалите им дни просто летяха. Сутрин Тереза ходеше в редакцията за няколко часа, после се прибираше и прекарваше следобедите и вечерите с Гарет. Вечер или си поръчваха нещо за ядене за вкъщи, или отиваха да хапнат в някой от близките малки ресторанти. Понякога взимаха под наем и видеокасети, но в повечето случаи предпочитаха да остават сами, без странични забавления.

В петък вечер Кевин се обади от лагера и възбуден съобщи, че са го приели в първокласния детски отбор. Макар това да значеше, че мачовете ще се играят извън Бостън и Тереза трябваше да пътува с него през уикендите, тя се радваше за него. После, най-изненадващо, Кевин пожела да говори лично с Гарет. Гарет изслуша подробностите около победата му и го поздрави. След като затвориха телефона, Тереза отвори бутилка вино и двамата отпразнуваха бъдещите успехи на Кевин до малките часове на нощта.

В неделя сутринта — деня, в който Гарет си заминаваше — те се видяха с Диана и Брайън, сливайки късна закуска с обяд. Гарет веднага разбра какво харесва Тереза в Диана. Тя беше очарователна и забавна и разсмиваше всички. Разпитваше Гарет за подводното плуване и ветроходството, а Брайън вметна, че на негово място нямало да върши нищо както трябва, защото голфът щял да обсеби живота му.

На Тереза ѝ беше приятно, че Гарет и приятелите ѝ се харесаха взаимно. След като се нахраниха, Диана и Тереза се извиниха и отидоха в тоалетната да си побъбрят.

— Как го намираш? — попита очаквателно Тереза.

— Чудесен е — призна Диана. Дори е по-хубав в действителност, отколкото на снимките, които си му правила.

— Вярно е. Всеки път, като го погледна, и сърцето ми се разтуптява.

Диана оправи косата си.

— Тази седмица с него оправда ли очакванията ти?

— Дори ги надмина.

Лицето на Диана засия.

— Само като го виждах как те гледа, се убедих колко е хлътнал по теб. Двамата ми напомняте мен и Брайън навремето. Изглеждате подходяща двойка.

— Сериозно ли говориш?

— Нямаше да ти го кажа, ако не смятах така.

Диана извади от чантата си червило и започна да го нанася на устните си.

— А той как намира Бостън? — попита тя.

Тереза също извади червилото си.

— Е, не е свикнал с големия град, но ми се стори, че му хареса. Ходихме на най-различни места.

— Каза ли ти нещо по-конкретно?

— Не… Защо? — Тя изгледа учудено приятелката си.

— Ами питам се — заговори с равен глас Диана — дали не ти е подсказал с нещо, че има намерение да се премести да живее тук, ако поискаш това от него.

Думите ѝ накараха Тереза да се замисли за онова, което тя старателно избягваше.

— Още не е ставало дума за това.

— А ти би ли отворила дума?

— Разстоянието между нас е проблем, но има и още нещо, нали? — чу тя глас да нашепва в нея.

Тя не искаше да мисли по този въпрос и поклати глава.

— Мисля, че още не му е дошло времето… Да, знам, че все някога трябва да говорим и за това, но не съм убедена, че се познаваме достатъчно, за да почнем да кроим планове за бъдещето. Трябва ни повече време, за да се опознаем.

Диана я погледна с майчинско подозрение.

— Но ти стигна времето, за да се влюбиш в него, така ли?

— Е, да — призна Тереза.

— В такъв случай знаеш, че ти предстои такова решение, независимо дали го приемаш или не.

След кратко мълчание Тереза потвърди с глава. Диана постави ръка на рамото ѝ.

— Ами ако се стигне дотам, че трябва или да се разделиш с него, или да напуснеш Бостън?

Тереза се размисли над въпроса и последствията му.

— Не знам. — И погледна колебливо Диана.

— Мога ли да ти дам един съвет?

Тереза кимна. Диана я хвана подръка и я изведе от тоалетната, после прошепна в ухото ѝ:

— Каквото и да решиш, помни, че трябва да продължиш да живееш живота си, без да се обръщаш назад. Ако си сигурна, че Гарет може да ти даде онази любов, която ти е нужна и ще те направи щастлива, тогава направи всичко необходимо, за да го задържиш. Истинската любов се среща рядко, а това е единственото нещо, което придава смисъл на живота.

— А не се ли отнася същото и за него? Не трябва ли и той да пожертва нещо?

— Трябва, разбира се.

— Тогава какво ми остава?

— Остава ти същият проблем, който имаше досега, Тереза, и трябва добре да поразмислиш над него.

През следващите два месеца тяхната „междуградска“ връзка започна да се задълбочава така, както нито Тереза, нито Гарет очакваха, колкото и да го бяха предвиждали.

Съобразявайки се с работното време на другия, всеки от тях си уреждаше нещата така, че се срещаха три пъти по-често — през уикендите. Единият уикенд Тереза заминаваше за Уилмингтън, за да се видят насаме и се затваряха в къщата на Гарет, освен вечерите, когато излизаха с яхтата. Гарет пък пристигаше в Бостън два пъти в месеца и прекарваше времето си в път заради футболните мачове на Кевин, но нямаше нищо против. За първи път гледаше футболни мачове и се изненада, като установи, че му е интересно.

— Как така не си толкова въодушевена като мен — попита той Тереза по време на един много напрегнат момент на футболното поле.

— Ами изгледай поне сто мача и сам ще си отговориш на въпроса — отговори Тереза.

Когато през тези уикенди бяха заедно, сякаш нищо друго на света нямаше значение. Тогава обикновено Кевин отиваше да пренощува в дома на някое негово приятелче, за да могат Тереза и Гарет да останат известно време сами. С часове разговаряха, смееха се, държаха се за ръце, любеха се, стараейки се да наваксат времето, когато бяха разделени.

Никой от двамата не подхващаше темата за бъдещото развитие на връзката им. Те живееха за момента и като че ли никой не знаеше какво да очаква от другия. Не че не бяха влюбени — напротив. Поне в това бяха сигурни.

Но тъй като не се виждаха много често, взаимоотношенията им претърпяваха повече приливи и отливи, отколкото и двамата очакваха. Така както всичко изглеждаше наред, когато бяха заедно, така всичко изглеждаше нередно, когато бяха далече един от друг. Гарет особено болезнено изживяваше разстоянието между тях. Обикновено възвишените чувства, които изпитваше, докато бяха заедно, му държаха влага още някой и друг ден след раздялата им, а после той падаше духом, докато чакаше да дойде следващия уикенд.

Разбира се, той искаше да прекарват заедно по-често, отколкото беше възможно. Лятото си бе отишло и той разполагаше с повече свободно време. Дори и в магазина работата беше намаляла. Но графикът на Тереза беше съвсем различен дори само покрай грижите ѝ за Кевин. Момчето беше започнало училище, а през уикендите имаше мачове и тя не можеше да се освободи от ангажиментите си дори за няколко дни. Въпреки че Гарет искаше да идва в Бостън по-често, Тереза просто не можеше да му отдели време. И колкото пъти ѝ предлагаше той да дойде, тя все изтъкваше някаква причина, която осуетяваше плановете му.

Вярно, той знаеше, че има двойки, на които им е далече по-трудно. Баща му например му беше разказвал как навремето с майка му се е случвало да не се чуват и виждат с месеци. Като морски пехотинец веднъж заминал за Корея за две години, после пък, когато настъпили тежки времена за бизнеса със скариди, той постъпил на служба на товарни параходи, плаващи за Южна Америка, и често отсъствал с месеци. Единствената връзка с майка му тогава била размяната им на писма, и то не редовно. Гарет съзнаваше, че между него и Тереза нещата съвсем не стояха така, но този факт никак не го успокояваше.

Той разбираше, че разстоянието, което ги дели, е проблем, но не виждаше как би могъл да го разреши в близкото бъдеще. Според него имаше две решения: или той да се премести в Бостън, или тя да дойде тук. Както и да го погледнеше — независимо колко държаха един на друг, — друг изход не можеше да намери.

Дълбоко в себе си подозираше, че Тереза е стигнала до същото заключение и именно затова двамата избягваха да говорят на тази тема. Явно, че им беше по-лесно да не се повдига този въпрос, тъй като той щеше да отвори пътека, по която нито един от двамата не беше сигурен дали ще може да тръгне.

Един от тях трябваше коренно да промени живота си.

Но кой?

Той имаше своята работа в Уилмингтън и живот, който му харесваше, единствения живот, който знаеше как да живее. Приятно му беше да ходи в Бостън, но домът му не беше там. Дори никога не му е минавало през ума да живее другаде. Освен това и баща му беше тук, а годините му се трупаха и независимо, че изглеждаше як на външен вид, възрастта си казваше думата, а Гарет беше единственото, което той имаше.

От друга страна, Тереза пък беше силно обвързана с Бостън. Макар че родителите ѝ живееха другаде, тя имаше процъфтяваща кариера в голям вестник и кръг от приятели, с които трябваше да се раздели. Беше се трудила упорито да постигне всичко това и ако заминеше от Бостън, вероятно щеше да се наложи да напусне работата си. И щеше ли да го стори, без да му натяква, че е било заради него?

Гарет не искаше да мисли по този въпрос. Предпочете да съсредоточи вниманието си върху факта, че обича Тереза, и се придържаше към вярата, че ако двамата смятат да бъдат заедно, ще намерят начин да го осъществят.

Дълбоко в сърцето си обаче чувстваше, че никак няма да е лесно, и то не заради разстоянието между тях. След като се върна от второто си пребиваване в Бостън, той уголеми снимка на Тереза и я постави в рамка. Сложи я на нощното си шкафче срещу снимката на Катерин, но въпреки чувствата си към Тереза, все му се струваше, че мястото ѝ не е там. След няколко дни премести снимката в другия край на стаята, но и това не помогна. Където и да я сложеше, имаше чувството, че погледът на Катерин е винаги върху нея. Постъпвам глупаво, смъмри се той, когато пак я премести. Накрая, някак без да усети, пъхна снимката на Тереза в чекмеджето на шкафа и се пресегна да вземе снимката на Катерин. Въздъхна, седна на леглото и я загледа.

— Ние с теб нямахме такива проблеми — прошепна той, погалвайки с пръст образа ѝ. — С нас всичко беше толкова лесно, нали?

Когато осъзна, че снимката няма да му отговори, той се скастри вътрешно за глупостта си и извади отново снимката на Тереза.

Най-сетне, докато гледаше и двете снимки, му стана ясно защо се измъчва толкова. Обичаше Тереза повече, отколкото си бе представял… но все още обичаше и Катерин…

Възможно ли е да ги обича и двете едновременно?

— Не издържам повече, искам да те видя — каза Гарет.

Беше в средата на ноември, няколко седмици преди Деня на благодарността. Тереза и Кевин щяха да заминат за празниците при родителите ѝ и Тереза беше уредила нещата си така, че да може да прескочи за уикенда при Гарет. Цял месец не се бяха виждали.

— И аз нямам търпение — отвърна тя. — И не забравяй, че ми обеща да ме запознаеш с баща си.

— Той възнамерява да ни покани на домашно приготвена вечеря по случай предстоящия празник. Непрекъснато ме пита какво ядеш и какво не. Явно, че иска да ти направи добро впечатление.

— Кажи му да не се притеснява. Каквото и да приготви, ще ми е вкусно.

— И аз това му казвам, но го виждам, че е притеснен.

— Защо?

— Защото ти ще бъдеш първата ни гостенка от години насам. Всеки път прекарваме само двамата.

— Да не би да наруша семейната традиция?

— Не… Иска ми се да вярвам, че ще поставим началото на нова. Освен това, нали помниш, предложението дойде от него.

— Как мислиш, ще ме хареса ли?

— Сигурен съм, че ще те хареса.

Когато разбра, че Тереза ще дойде, Джеб Блейк направи нещо, което не бе правил дотогава. Първо нае жена да почисти основно малката къща, в която живееше — работа, която отне близо два дни, защото той настоя да не остане ъгълче недокоснато. Освен това си купи нова риза и връзка. Когато излезе от спалнята пременен с новите си дрехи, не можа да не забележи изненадата в погледа на Гарет.

— Как ме намираш?

— Чудесно, но защо си с връзка?

— Не съм я сложил заради теб… заради вечерята е. Гарет не отместваше поглед от баща си, по лицето му заигра усмивка.

— Не помня някога да съм те виждал с връзка.

— Навремето носех, просто не си обръщал внимание.

— Не е нужно да слагаш връзка само защото ще дойде Тереза.

— Просто ми се прииска тази година да я сложа на празника.

— Вълнуваш се, че ще се запознаеш с нея, нали?

— Не.

— Слушай, татко, не е нужно да се представяш за такъв, какъвто не си. Сигурен съм, че Тереза ще те хареса, независимо как си облечен.

— Това не значи, че не трябва да изглеждам спретнат заради твоята дама, нали?

— Да, не значи.

— Тогава всичко е наред. Не ти се показах в този вид, за да ти искам съвет, просто исках да видиш как изглеждам.

— Добре изглеждаш.

— Радвам се.

Той се обърна и влезе обратно в спалнята, като междувременно разхлаби връзката си и извади ризата от панталоните си. Тъкмо се скри от поглед, и Гарет го чу да го вика.

— Сега пък какво има?

Баща му надникна иззад рамката на вратата.

— И ти ще си сложиш връзка, нали?

— Нямах такова намерение.

— Промени го тогава. Не искам Тереза да остане с впечатлението, че съм възпитал син, който не знае как да се облича за определени случаи.

В деня преди пристигането ѝ Гарет помогна на баща си в приготовленията. Окоси моравата, докато баща му разопаковаше китайския порцелан, който рядко, ако не и никак, не се използваше напоследък, и лично изми всяка чиния. След като подбра подходящи сребърни прибори — беше по-лесно да се каже, отколкото да се изпълни. Джеб извади от скрина ленена покривка за маса, решавайки, че ще е по-празнично. Пъхна я в пералната машина точно, когато Гарет влезе, след като бе привършил с моравата, и отиде до бюфета, откъдето извади една стъклена чаша.

— По кое време пристига утре? — попита го Джеб.

Гарет напълни чашата с вода и отвърна през рамо.

— Самолетът ѝ каца около десет часа. Ще бъдем тук малко след единайсет.

— В колко часа мислиш, че ще иска да вечеряме?

— Не знам.

Джеб влезе в кухнята.

— Не си ли я питал?

— Не.

— Тогава откъде да знам кога да сложа пуйката във фурната?

Гарет отпи глътка вода.

— Ами в такъв случай планирай да седнем на масата в късния следобед. Всичко ще е наред, бъди спокоен.

— Няма ли да е добре да ѝ се обадиш и да я питаш?

— Наистина не смятам, че е нужно. Не е толкова важно.

— За теб, може би, но аз ще се видя с нея за първи път и ако двамата стигнете до женитба, не искам да ставам обект на шеги след тава.

Гарет повдигна вежди.

— Кой е казал, че ще стигнем до женитба?

— Никой.

— Тогава какви ги приказваш?

— Просто реших — побърза да отговори баща му, — че един от нас трябва да го каже, а не бях сигурен, че това ще си ти.

Гарет впи поглед в баща си.

— Значи смяташ, че трябва да се оженя за нея?

Джеб му намигна.

— Няма значение какво смятам аз, по-важното е ти какво смяташ.

Късно същата вечер Гарет тъкмо отваряше входната си врата, когато телефонът започна да звъни. Втурна се вътре, грабна слушалката и чу гласа, който очакваше.

— Гарет? — попита Тереза. — Какво си се запъхтял?

Той се усмихна.

— О, Тереза, здравей! Тъкмо влизах. Баща ми ме извика да му помогна и цял ден бях там… Ама той наистина няма търпение да се запознае с теб.

Настъпи неловко мълчание.

— Ами аз утре… — проговори тя най-сетне.

Той почувства, че гърлото му се стегна.

— Какво ти утре?

Тя пак замълча за миг.

— Наистина съжалявам, Гарет… Не знам как да ти го кажа, но изобщо няма да мога да дойда в Уилмингтън.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Не, всичко е наред. Просто изскочи нещо непредвидено в последната минута… Една важна конференция, на която трябва да присъствам.

— Каква конференция?

— Относно работата ми. — Тя пак направи пауза. — Знам, че ще ти прозвучи отвратително, но нямаше да отида, ако не беше от значение за мен.

Той затвори очи.

— На каква тема?

— Всички най-видни редактори и медийни величия се събират този уикенд в Далас. Диана настоява, че ще ми бъде от полза да се срещна с някои от тях.

— Сега ли го научи?

— Не… всъщност, да. По-точно знаех, че ще има такава конференция, но не очаквах, че ще ме пратят. Обикновено не се канят журналисти, които водят рубрики, но Диана дръпнала някои конци и уредила да отида с нея. — След кратко мълчание Тереза продължи: — Съжалявам, Гарет, но това е удобен случай за мен, шанс за цял живот.

Той мълчеше. После каза само:

— Разбирам.

— Сърдиш ми се, нали?

— Не.

— Наистина ли?

— Наистина.

Тя разбра от тона му, че не ѝ казва истината, но беше сигурна, че каквото и друго да каже, няма да го облекчи.

— Ще ме извиниш ли пред баща си?

— Да, ще те извиня.

— Мога ли да ти се обадя през уикенда?

— Както искаш.

На следващия ден той вечеря с баща си, който правеше всичко възможно да заглади нещата.

— Щом така ти е казала — започна да обяснява баща му, — значи има сериозна причина. Тя не може да рискува работата си. Има син, за когото да мисли, и трябва да дава всичко от себе си, за да го осигури. Освен това става дума само за един уикенд — една точица спрямо цялостната схема на нещата.

Гарет кимна, докато слушаше баща си, но не му ставаше по-леко. Джеб продължи:

— Сигурен съм, че двамата ще успеете да измислите нещо. Може би следващия път, когато се видите, тя ще те изненада с нещо специално.

Гарет не каза нищо. След два-три залъка Джеб заговори отново:

— Трябва да проявиш разбиране, Гарет… тя има задължения, както и ти, и понякога тези задължения вземат връх. Убеден съм, че ако изникне нещо непредвидено в магазина ти, и ти ще постъпиш по същия начин.

Гарет се облегна назад и отмести настрани почти пълната си чиния.

— Разбирам всичко това, татко. Но ние не сме се виждали цял месец и просто я очаквах с нетърпение.

— Не мислиш ли, че и тя също е искала да те види?

— Така ми каза.

Джеб се наведе над масата и избута чинията на Гарет пред него.

— Изяж си вечерята. Цял ден съм я приготвял, а сега на вятъра ли да отиде?

Гарет сведе поглед към чинията си. Не му се ядеше, но взе вилицата си и набоде малка хапка.

— Виж какво — продължи баща му, без да спира да яде, — подобно нещо ще се случва и занапред, така че трябва да свикваш да не го приемаш толкова навътре.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че докато живеете на хиляда километра един от друг, все ще изниква по нещо, което ще ви пречи да се виждате по-често, отколкото и двамата искате.

— Да не мислиш, че не го съзнавам?

— Положително го съзнаваш. Само че не знам дали и двамата ще имате куража да предприемете нещо по въпроса.

Гарет погледна баща си и си помисли: „Хайде, татко, кажи ми какво чувстваш и ти. Не бъда толкова сдържан.“

— По времето на моята младост — продължи баща му, без да обръща внимание на мрачната физиономия на сина си — нещата бяха далеч по-прости. Щом мъжът се влюбеше, той предлагаше на любимата си да се оженят и двамата заживяваха заедно. От просто, по-просто. А ти и Тереза… струва ми се, че не знаете какво да правите.

— Вече ти казах… нещата не са толкова лесни.

— Това е ясно, но… щом я обичаш, намери начин да бъдеш с нея. От просто, по-просто. По този начин, ако изникне нещо и не можете да се видите един уикенд, ти няма да се държиш така, сякаш животът е свършил.

След кратко мълчание Джеб продължи:

— В крайна сметка сегашното ви положение не е естествено и не виждам да излезе нещо от цялата тази работа. Даваш си сметка, нали?

— Да — отвърна кратко Гарет и му се прииска баща му да спре да говори по този въпрос.

Баща му повдигна вежди и го загледа очаквателно. Но Гарет не добави нищо и той пак заговори:

— „Да“? Само това ли ще кажеш?

Гарет сви рамене.

— Какво друго мога да кажа?

— Ами можеше да кажеш, че като се видите другия път, ще разрешите въпроса.

— Добре… Ще се опитаме да разрешим въпроса.

Джеб остави вилицата си и хвърли гневен поглед към сина си.

— Аз не казах да се опитате, Гарет, казах да го разрешите.

— Защо си толкова настоятелен?

— Защото, ако не разрешите този въпрос, ние с теб ще продължим да се храним сами още двайсет години занапред.

На следващия ден рано сутринта Гарет изкара „Хепънстанс“ в открито море и се върна чак, когато слънцето залезе. Въпреки че Тереза се бе обаждала предишната вечер от хотела си в Далас и му бе оставила съобщение на телефонния секретар, той не ѝ се обади. Каза си, че е вече късно и може би е заспала. Това беше лъжа и той го знаеше, но просто още не му се говореше с нея.

Истината беше, че изобщо не му се говореше с никого. Все още ѝ беше сърдит за постъпката ѝ и най-доброто място за размишления му беше океанът, където никой не го безпокоеше. Почти цялата сутрин си мислеше дали тя съзнава колко много го съкруши, че не дойде. По-вероятното е да не го съзнава, заключи той, иначе нямаше да постъпи така.

Ако държеше на него.

С издигането на слънцето обаче гневът му започна да се стопява. Докато се опитваше да разсъждава по-трезво за ситуацията, се убеди, че баща му е прав — както винаги. Причината ѝ да не дойде всъщност подсказваше колко е различен начинът им на живот. Тя наистина имаше задължения, които не можеше да пренебрегне, и докато живееха разделено, такива неща щяха да се случват и занапред.

Макар мисълта да не го утешаваше, той се запита дали всички двойки преживяват такива моменти. Нямаше богат опит, за да знае. Единствената му връзка в живота бе с Катерин, а му беше трудно да прави сравнение между двете. Преди всичко той и Катерин бяха женени и живееха под един покрив. Нещо повече, двамата се познаваха почти цял живот и тъй като бяха млади, нямаха задълженията, които имаха сега и той, и Тереза. Бяха току-що завършили колежа, не притежаваха собствен дом и нямаха деца. Не, техните взаимоотношения бяха коренно различни от връзката между него и Тереза и нямаше да е честно да се опитва да ги съпоставя.

И все пак едно нещо не можеше да се пренебрегне, нещо, което човъркаше съзнанието му целия следобед. Най-накрая откри каква е разликата — да, знаеше, че не е честно да прави сравнение, но разликата се състоеше в това, че никога не се бе питал дали той и Катерин са „отбор“. Никога не си бе задавал въпроса какво ли бъдеще ще има с нея и нито веднъж не му бе минавало през ума, че някой от тях трябва да жертва всичко заради другия. Дори когато стигаха до спорове — къде да живеят, дали да открият магазин или дори само какво да правят в съботните вечери — нито той, нито, както усещаше, Катерин не поставяше връзката им под съмнение. Имаше нещо по начина, по който общуваха, което му подсказваше, че те винаги ще бъдат заедно.

Докато между него и Тереза такова нещо все още не долавяше.

Слънцето вече клонеше на запад, когато стигна до заключението, че не е честно да мисли по този начин. Двамата с Тереза се познаваха едва от няколко месеца — не беше реалистично да очаква друго толкова скоро. След по-дълъг период и при нормални обстоятелства те също щяха да станат „отбор“.

Наистина ли?

Поклащайки глава, му мина през ума, че не е много сигурен.

За много неща не беше съвсем сигурен.

Но едно нещо знаеше със сигурност — никога не бе анализирал отношенията си с Катерин така, както правеше сега спрямо Тереза. Това също не беше честно. Освен това в създалото се положение никакви анализи не можеха да му помогнат. Колкото и да умуваше, не беше способен да промени факта, че не се виждаха толкова често, колкото искаха или имаха нужда.

Онова, от което имаха нужда сега, беше действие от страна на двамата.

Веднага след като се прибра вечерта, Гарет се обади на Тереза.

— Ало? — Гласът ѝ бе сънлив.

Той заговори тихо.

— Здравей, аз съм!

— Гарет?

— Извинявай, че те събуждам, но заварих куп съобщения на телефонния си секретар.

— Радвам се, че се обаждаш. Бях престанала да се надявам.

— Известно време не ми се искаше.

— Още ли си ми сърдит?

— Не — отвърна той. — По-скоро тъжен, но не и сърдит.

— Защото не съм там този уикенд ли?

— Не. Защото не си тук всеки уикенд.

Същата нощ той пак сънува.

В съня си двамата с Тереза бяха в Бостън и вървяха по една от оживените улици, пълни с обичайната тълпа от хора — мъже и жени, млади и стари, едни — облечени с костюми, други с раздърпани дрехи, типични за днешните младежи. От време на време спираха пред някоя витрина, както правеха и преди, когато идваше в града. Беше ясен и слънчев ден, на небето нямаше нито едно облаче и на Гарет му беше приятно, че е с Тереза.

По едно време тя спря пред витрината на малък магазин за художествени произведения и го попита дали иска да влезе вътре. Той поклати глава и каза: „Не, ти върви, аз ще те изчакам тук.“ Тереза влезе в магазина, а той остана навън да се наслади на сянката, която хвърляха високите сгради отсреща. Точно тогава зърна с крайчеца на окото си познат силует.

Беше жена, която вървеше по тротоара на няколко метра от него, русата ѝ коса едва стигаше до раменете ѝ.

Той примигна, отмести поглед настрани и пак я погледна. Нещо в походката ѝ му направи впечатление, докато тя бавно се отдалечаваше. След още няколко крачки жената изведнъж спря и се обърна, сякаш беше забравила нещо. На Гарет дъхът му секна.

Катерин.

Не може да бъде.

Той тръсна глава. От такова разстояние не можеше да каже дали не се припознава.

Жената тъкмо се обърна отново, за да продължи по пътя си, и Гарет извика след нея: „Катерин… това ти ли си?“

Тя като че ли не го чу сред уличния шум. Гарет хвърли през рамо поглед в магазина и видя, че Тереза се разхожда вътре между щандовете. Когато пак погледна към тротоара, Катерин — или която и да беше — зави зад ъгъла.

Той тръгна след нея отначало с бърза крачка, после се затича. Тротоарът като че ли за секунди се задръсти от хора, сякаш метрото ги беше изсипало наведнъж, и той с мъка се провираше между тях, за да стигне до ъгъла.

Зави по същата улица, по която беше завила и жената.

Още след втората му крачка улицата започна да става заплашително тъмна. Той намали ход, макар че не валеше, чувстваше, че краката му шляпат в локви. Спря за миг, за да си поеме въздух и да успокои разтуптяното си сърце. В този миг започна да се надига мъгла, също като вълна, и скоро той вече не виждаше нищо на метър от него.

„Катерин? Тук ли си — извика той. Къде си?“ Чу смеха ѝ някъде отдалече, но не можеше да определи от коя посока.

Закрачи отново, бавно. Пак чу смях — весел, като на дете. И спря на място.

„Къде си?“

Тишина.

Огледа се наоколо.

Нищо.

Мъглата продължаваше да се сгъстява и след малко започна да вали дъжд. Той пак тръгна, макар да не знаеше накъде върви.

Нещо пробяга в мъглата и той се спусна натам.

Тя се отдалечаваше — само на няколко крачки от него.

Дъждът се усили и изведнъж като че ли всичко започна бавно да се движи. Той се затича… бавно… бавно… Виждаше я точно пред себе си… Мъглата стана съвсем гъста… Дъждът рукна като из ведро… Косата ѝ проблесна…

И тя изчезна. Той отново се спря. Вече нищо не виждаше от мъглата и дъжда.

„Къде си?“ — извика я отново.

Никакъв отговор.

„Къде си?“ — Този път извика много по-силно.

„Тук съм“ — обади се глас в дъжда и мъглата.

Той избърса мокрото си лице.

„Катерин? Ти ли си наистина?“

„Аз съм, Гарет.“

Но това не беше нейният глас.

От мъглата излезе Тереза.

„Тук съм.“

Гарет се събуди и седна в леглото, потънал в пот. Избърса лицето си с чаршафа, след това остана неподвижен дълго време.

По-късно съшия ден се срещна с баща си.

— Мисля, че искам да се оженя за нея, татко.

Те ловяха риба в края на кея заедно с още няколко души, повечето от които изглеждаха потънали в мисли. Джеб го погледна изненадан.

— Преди два дни ми се стори, че изобщо не искаш да я виждаш повече.

— Много размишлявах оттогава.

— Предполагам — рече тихо Джеб, като междувременно нави кордата си, провери стръвта и отново метна въдицата. Въпреки че не се надяваше да улови нещо, той упорстваше, защото за него риболовът беше едно от най-големите удоволствия в живота.

— Обичаш ли я? — попита той след малко.

Гарет го погледна учуден.

— Разбира се, че я обичам. Вече няколко пъти съм ти го казвал.

Джеб Блейк поклати глава.

— Не… не си ми го казвал. Говорили сме много за нея, за това, че те прави щастлив, че имаш чувството, че я познаваш отдавна, че не искаш да я загубиш… Но никога не си ми казвал, че я обичаш.

— То е същото.

— Така ли?

След като се прибра у дома, разговорът с баща му не излизаше от ума му.

— Така ли?

— Разбира се, че е така — отговори му той твърдо. — Но дори и да не е, аз я обичам.

Джеб изгледа продължително сина си, после извърна глава.

— И искаш да се ожениш за нея?

— Да.

— Защо?

— Как защо! Защото я обичам. Не е ли достатъчно.

— Може би.

Гарет нави кордата си, чувстваше се обезсърчен.

— Но нали ти ме съветваше да се оженим.

— Да.

— Тогава защо ме разпитваш сега?

— Защото искам да съм сигурен, че имаш основателна причина да го сториш. Преди два дни не беше сигурен дали искаш пак да я видиш, а сега си готов за брак. Това за мен е огромен обрат и затова искам да се уверя, че решението ти наистина се дължи на чувствата ти към Тереза… и няма нищо общо с Катерин. Нещо го жегна, като чу името ѝ.

— Катерин няма нищо общо с това — побърза да каже Гарет, после поклати глава и въздъхна дълбоко. — Знаеш ли, татко, понякога не те разбирам. Ти беше този, който ме подтикваше към това, непрекъснато ми повтаряше, че трябва да загърбя миналото си и да си намеря друга жена. А сега, когато я намерих, ти като че ли искаш да ме разубедиш.

Джеб постави свободната си ръка върху рамото на сина си.

— За нищо не те разубеждавам, синко. Радвам се, че намери Тереза. Радвам се, че я обичаш и наистина се надявам да се ожениш за нея в крайна сметка. А те разпитвах, защото, ако смяташ да се жениш, то трябва да го направиш с основателна причина. Бракът е между двама души, а не между трима. И няма да е честно спрямо нея, ако го правиш заради нещо друго.

Гарет продължи да мълчи, после заговори:

— Искам да се оженя за нея, защото я обичам, татко. Искам да прекарам остатъка от живота си с нея.

Баща му го изгледа, преди да каже нещо, което накара Гарет да извърне поглед.

— С други думи, искаш да ме увериш, че си превъзмогнал напълно спомените си за Катерин, така ли?

Макар да чувстваше, че баща му гледа очаквателно, Гарет се улови, че не знае отговора.

— Уморена ли си? — попита Гарет.

Той говореше с Тереза, излегнат в леглото си, на светлината от нощната лампа.

— Да, преди малко се прибрах. Дълъг беше този уикенд.

— Конференцията оказа ли се полезна, както очакваше?

— Надявам се. Още е рано да се каже, но се срещнах с много хора, които биха могли да са ми от помощ за рубриката.

— Значи е добре, че отиде.

— И добре, и не. Почти през цялото време предпочитах да съм при теб.

Той се усмихна.

— Кога заминавате при твоите родители?

— В сряда сутринта. Ще бъдем там до неделя.

— Те сигурно ви очакват с нетърпение.

— О, да. Не са виждали Кевин почти година и знам, че ще се радват да им погостува няколко дни.

— Много хубаво.

Настъпи кратко мълчание.

— Гарет?

— Да?

Тя говореше тихо.

— Искам да знаеш, че наистина много съжалявам за този уикенд.

— Знам.

— Мога ли да се реванширам?

— Как?

— Ами… ще можеш ли да дойдеш тук за уикенда след Деня на благодарността.

— Предполагам.

— Чудесно, защото възнамерявам да изготвя план за едно по-специално прекарване само за нас двамата.

Това бяха дни, които никой от двамата нямаше да забрави.

Предишните две седмици Тереза му се обаждаше по-често от друг път. Обикновено Гарет звънеше, но като че ли всеки път, когато му се приискаше да вдигне телефона, и тя позвъняваше. На два пъти, докато отиваше до апарата, той почваше да звъни и втория път, още щом вдигна слушалката, каза направо: „Здравей, Тереза!“ Тя се изненада и двамата започнаха да се шегуват за ясновидските му способности, преди да преминат към съществото на разговора.

Когато пристигна в Бостън, както винаги, Тереза го посрещна на летището. Беше го предупредила да се облече по-елегантно и той излезе от самолета с блейзер, който тя виждаше за първи път.

— Охо! — възкликна тя кратко.

Той несъзнателно подръпна краищата му.

— Добре ли изглеждам?

— Великолепно!

Отидоха да вечерят направо от летището. Тереза беше запазила маса в един от най-елегантните ресторанти на града. Вечеряха бавно и с наслада подбраните ястия, а после отидоха да гледат „Клетниците“. Всички билети за представлението бяха продадени, но тъй като Тереза познаваше директора на театъра, той ги настани в най-хубавия сектор.

Беше късно, когато се прибраха, а следващия ден Гарет беше пришпорен още повече. Тереза го заведе в редакцията, показа му работното си място, като междувременно го запозна с няколко души, а следобеда отидоха в Музея на изящните изкуства. Вечерта имаха среща с Диана и Брайън в „Антъни“ — ресторант, намиращ се на последния етаж на едно от най-високите здания, който предлагаше великолепна гледка на целия град.

Гарет никога не беше виждал нещо подобно.

Масата им беше до прозореца. Диана и Брайън станаха, като ги видяха да влизат.

— Помните Гарет от онази обилна и дълга гощавка, нали? — заговори Тереза, стараейки се да не прозвучи глупаво.

— И още как! Радвам се да те видя отново, Гарет — каза Диана, като го прегърна набързо и го целуна по бузата. — Надявам се да не си ѝ бил прекалено сърдит.

— Всичко е наред — кимна той сковано.

— Чудесно. Защото, както изглежда, си е струвало да отиде.

Гарет я погледна с недоумение. Тереза попита:

— Какво искаш да кажеш, Диана?

Очите на приятелката ѝ светнаха.

— Вчера, след като си тръгна, получих добри новини.

— Какви?

— Ами… — започна Диана нехайно — близо двайсет минути разговарях с Дан Мандел, шефа на корпорацията „Медиа информейшън“, и се оказа, че си му направила голямо впечатление. Харесал начина, по който си се представила, и смята, че си истинска професионалистка. Но най-важното е… — Диана замълча, за да възпроизведе ефект.

— Какво?

— Че ще отпечатва рубриката ти във всички негови вестници от януари нататък.

Тереза запуши устата си с ръка, за да заглуши радостния си вик, но не успя напълно и хората от близките маси обърнаха глави към нея. Тя прегърна Диана и заговори възбудено.

— Сериозно?! — възкликна тя, не можейки да повярва.

Диана кимна, усмихната до уши.

— Да. Повтарям ти думите му. Той иска да разговаря отново с теб във вторник. Уредила съм среща в десет часа.

— И си сигурна, че иска моята рубрика?

— Напълно. Изпратих му по факса твои материали и той ми се обади. Избрал е теб, няма съмнение. Вече го е решил.

— Не мога да повярвам.

— А трябва. Освен това по „партенката“ чух, че и други са проявили интерес към теб.

— О! Диана…

Тереза отново я прегърна импулсивно, лицето ѝ грееше от възбуда. Брайън сръга с лакът Гарет.

— Страхотна новина, а?

Гарет се запъна, преди да отговори:

— А, да… страхотна е.

След като се настаниха около масата, Диана поръча бутилка шампанско и вдигна тост за бъдещите успехи на Тереза. Двете не си затвориха устите през цялата вечер. Гарет мълчеше, не знаеше как да се включи в разговора. Изглежда, Брайън го усети, че се чувства неловко, и се наведе към него.

— Като ученички са, нали? Диана цял ден не я свърташе на едно място от нетърпение да ѝ съобщи.

— Ще ми се да разбирам по-добре разговора им. А така не знам какво да кажа.

Брайън отпи глътка и поклати глава.

— Не се притеснявай… И да разбираше, нямаше да можеш да вземеш думата от тях. Като се съберат двете, все така говорят. Ако не ги познавах, щях да кажа, че са били близначки в другия си живот.

Гарет хвърли поглед към Тереза и Диана.

— Сигурно си прав.

— Освен това — добави Брайън — ще почнеш да разбираш, когато заживееш с тези неща непрекъснато. Много скоро ще им влезеш в ритъма. Като мен.

Думите му се врязаха в съзнанието на Гарет. „Когато заживееш с тези неща непрекъснато?“

Гарет не каза нищо и Брайън промени темата.

— Докога се тук?

— До утре вечер.

Брайън кимна.

— Кофти е, че не се виждате много често, нали?

— Понякога, да.

— Мога да си представя. Тереза често изпада в униние по този повод.

Тереза се усмихна на Гарет през масата.

— Какво си говорите вие там двамата? — попита тя весело.

— Туй-онуй — отвърна Брайън, — но главно за бъдещето ви.

Гарет потвърди леко с глава, без да продума. Тереза го видя как се размърда на стола си. Беше очевидно, че не се чувства удобно — макар че не знаеше защо — и се зачуди.

— Беше много мълчалив тази вечер — отбеляза Тереза.

Бяха се прибрали в апартамента ѝ и седяха на дивана на фона на музика по радиото.

— Ами нямах какво толкова да кажа.

Тя го хвана за ръката и заговори тихо:

— Радвам се, че беше с мен, когато Диана ми съобщи новината.

— Аз пък се радвам за теб, Тереза. Разбирам, че това значи много за теб.

Тя се усмихна колебливо и смени темата.

— Добре ли си поприказвахте с Брайън?

— А, да… той е приятен събеседник. — След кратка пауза продължи: Но аз не ставам за голяма компания, особено, когато не е от моята среда. Аз просто… — Той замълча, колебаейки се дали да каже още нещо, но се отказа.

— Какво?

— Нищо — поклати глава той.

— Не, какво щеше да кажеш?

След малко той заговори, подбирайки си внимателно думите.

— Щях да кажа, че целият този уикенд ми беше странен. Театърът, скъпите вечери, излизането с твоите приятели… — сви рамене. — Не си го представях така.

— Не се ли забавлява?

Той приглади косата си назад — явно му беше неловко.

— Не че не се забавлявах… Просто… — пак сви рамене — това няма нищо общо с моя начин на живот.

— Тъкмо затова организирах такъв уикенд. Исках да ти покажа други неща.

— Защо?

— По същата причина, по която ти поиска да ме научиш да плувам под вода, защото то е нещо вълнуващо, нещо различно.

— Не дойдох тук, за да върша нещо различно. Дойдох, за да прекарам тихо и кротко с теб. Дълго време не те бях виждал, а откакто съм тук, само хвърчим от едно място на друго. Дори още не сме си поговорили, а аз утре си заминавам.

— Не е вярно. Снощи бяхме сами на вечеря, днес — в музея. Имахме много време за разговори.

— Знаеш какво имам предвид.

— Не, не знам. Да не би да искаше да стоим по цял ден тук, в апартамента?

Той не отговори. След малко стана и отиде да загаси радиото.

— Тереза, откакто съм тук, все се каня да ти кажа нещо важно — заговори той, без да се обръща.

— Какво е то?

Той наведе ниско глава. „Сега или никога“, прошепна той под носа си. Застана с лице към нея и си пое дълбоко въздух, събирайки смелост.

— Знаеш ли, целият този месец, в който не се видяхме, беше много мъчителен за мен и точно сега не съм напълно убеден, че мога да продължавам по този начин.

Дъхът ѝ секна за секунда.

Като видя изражението ѝ, докато се приближаваше до нея, знаейки какво ще ѝ каже, усети, че нещо стяга гърдите му.

— Не е това, което си мислиш — побърза да уточни той. — Изглежда, ме разбра напълно погрешно. Не че не искам да те виждам, напротив, искам непрекъснато да си до мен.

Стигна до дивана и коленичи пред нея. Тереза го гледаше очаквателно. Той взе ръката ѝ.

— Искам да се преместиш в Уилмингтън.

Макар да знаеше, че ще се стигне до такъв разговор, Тереза не очакваше да се проведе именно сега и по този начин. Гарет продължи:

— Знам, че ще бъде голяма стъпка за теб, но ако се преместиш там, повече няма да се разделяме за толкова дълго. Ще можем да се виждаме всеки ден. — Погали я по бузата. — Искам да се разхождам с теб по плажа, с яхтата… Искам да те заварвам вкъщи, когато се връщам от магазина. Просто искам да живея с чувството, че сме били заедно цял живот…

Той редеше думите бързо и Тереза се опитваше да схване смисъла им. Гарет не спираше да говори.

— Толкова ми липсваш, когато си далече… Разбирам, че работата ти е тук, но съм сигурен, че местният вестник ще те вземе…

Колкото повече говореше, толкова по-силно и се замайваше главата. Струваше ѝ се, че той се опитва да пресъздаде връзката си с Катерин.

— Чакай малко — прекъсна го тя. — Аз не мога току-така да си събера багажа и да тръгна… Кевин ходи на училище тук…

— Не казвам, че трябва веднага да тръгнеш — контрира я той. — Можеш да го изчакаш да завърши годината си, щом така ще е по-добре. Толкова време живеем така… все ще изкараме още някой и друг месец.

— Но той се чувства добре тук, тук е домът му, тук са приятелите му, футболът…

— Всичко това ще може да го има и в Уилмингтън.

— Не можеш да го знаеш със сигурност. Лесно ти е да го кажеш, но не знаеш как ще бъде.

— Не се ли увери колко добре ни беше заедно?

Тя отдръпна ръката си, започвайки да се обезсърчава.

— Това няма нищо общо, не разбираш ли? Знам, че и на двамата ни е добре заедно, но ти не си го питал дали иска да промени живота си. И аз не съм го питала. — Тя замълча. — Освен това не става дума само за него. Ами аз, Гарет? Ти поне чу и разбра какво стана. Току-що получих страхотна новина за рубриката ми и сега искаш да захвърля и това ли?

— Не, просто не искам да захвърляш нашите взаимоотношения. Разликата е огромна.

— Тогава защо ти не се преместиш в Бостън?

— И какво ще правя тук?

— Същото, което и в Уилмингтън. Ще водиш курсове по подводен спорт, ще плаваш с яхтата. За теб е много по-лесно да се преместиш, отколкото за мен.

— Не мога да го направя. Нали ти казах… — той обхвана с жест на ръката стаята — това не моят начин на живот. Тук ще се чувствам като риба на сухо.

Тереза стана и закрачи нервно из стаята. Приглади косата си назад.

— Това не е честно.

— Кое не е честно?

Тя се обърна с лице към него.

— Всичко. Искаш да се преместя, искаш да променя целия си живот. Като че ли поставяш условие: „Можем да бъдем заедно, но така, както аз кажа.“ Добре, а къде оставяш моите чувства. Те нямат ли значение?

— Разбира се, че имат. Ти имаш значение… ние имаме значение.

— Е, да, но не ми прозвуча така. Ти като че ли мислиш само за себе си. Искаш аз да оставя всичко, което съм постигнала, а ти не се отказваш от нищо — погледът ѝ нито за миг не се отмести от лицето му.

Гарет стана и тръгна към нея. Докато се приближаваше, тя изпъна напред ръце като бариера.

— Виж какво, Гарет, точно сега не искам да ме докосваш.

Той свали ръцете си. Известно време никой от двамата не продумваше. Тереза скръсти ръце пред гърдите си и извърна глава настрани.

— Значи отговорът ти е, че няма да дойдеш — наруши мълчанието той с повишен тон.

Тя заговори предпазливо.

— Не. Отговорът ми е, че трябва да обсъдим положението.

— И то така, че да ме убедиш, че греша ли?

Забележката му не бе удостоена с отговор. Тя поклати глава и се запъти към масата в трапезарията, взе чантата си и продължи към външната врата.

— Къде отиваш?

— Да купя вино. Имам нужда да пийна нещо.

— Но много е късно.

— На ъгъла има магазин. Ще се върна след минути.

— Защо да не поговорим сега?

— Защото — отвърна тя сприхаво — имам нужда да остана няколко минути сама, за да размисля.

— Бягаш ли? Въпросът му прозвуча като обвинение.

Тя отвори вратата и я задържа, докато му отговаряше.

— Не, Гарет, не бягам. Ще се върна след броени минути. И не ми харесва, че ми говориш така. Не е частно да ме караш да изпитвам вина. Току-що поиска от мен да променя целия си живот и имам нужда от няколко минути, за да си помисля.

Тя излезе от апартамента. Погледът на Гарет остана прикован към вратата известно време в очакване тя да се върне. Но тя не се върна и той се наруга тихо. Изобщо не стана така, както си го мислеше. В първата минута ѝ предложи да дойде в Уилмингтън, в следващата — тя излезе, за да останела сама. Как така не можа да овладее положението?

Тъй като не знаеше какво друго да прави, започна да се разхожда из апартамента. Надникна в кухнята, после в стаята на Кевин. Когато стигна до спалнята, се спря, преди да влезе. Отиде до леглото и седна, обгръщайки с ръце главата си.

Беше ли честно да я кара да се мести? Разбира се, че тя си има свой живот тук — и то добър живот, но той беше толкова сигурен, че тя може да има всичко това и в Уилмингтън. Както и да погледнеше на нещата, вероятно щеше да има дори много по-добър живот там. Той се огледа наоколо и си каза, че няма начин той да свикне да живее в апартамент. Но дори е да се преместеха в къща, каква гледка щяха да имат? Или щяха да живеят в предградие, заобиколени от десетки къщи, съвсем еднакви на външен вид?

Сложна работа! И как така всичко, което ѝ наговори, се оказа погрешно? Изобщо не бе имал намерение думите му да прозвучат като ултиматум, но като ги прехвърли отново в ума си, дойде до заключението, че точно така се получи.

Въздъхна и се замисли какво да прави по-нататък. Не беше сигурен, че каквото и да ѝ каже, когато тя се върне, няма да доведе до нов спор. Още повече, че той не го желаеше. Споровете рядко водят до разрешение, а тъкмо разрешение им трябваше сега.

Но щом нямаше какво повече да каже, какво друго оставаше? Той се замисли и накрая реши да ѝ напише писмо, в което да излее мислите си. Когато пишеше, мислите му бяха по-ясни — особено през последните години — и тогава може би тя щеше да го разбере.

Погледна към нощното шкафче. Там беше телефонът ѝ — сигурно ѝ оставяха съобщения от време на време, — но не видя до него нито писалка, нито бележник. Отвори чекмеджето, разрови го и намери химикалка.

Докато търсеше и лист между списанията, няколко книги с мека подвързия и празна кутия за бижута, нещо познато привлече вниманието му.

Ветроходна яхта.

Беше напечатана върху лист хартия, подаващ се между тънък бележник-календар и старо издание на „Лейдис хоум джърнъл“.

Издърпа го, като несъзнателно предположи, че е някое от писмата, които ѝ бе писал през последните два месеца, и изведнъж се смрази на място.

Как е възможно?

Тези листове за писма му бяха подарък от Катерин и той ги използваше само когато пишеше до нея. Сети си, че писмата му до Тереза бяха писани на други листове, които бе купил от книжарницата.

Усети, че не му стига въздух. Бързо отвори чекмеджето докрай, хвана списанието и бавно го повдигна — не беше само един лист, а пет, цели пет от същите листове за писма! Все още объркан, той примигна и погледната първия лист и на него, с неговия почерк, видя изписани думите:

„Моя най-скъпа Катерин…“

О, Боже! Той взе втория лист — фотокопие:

„Моя най-скъпа Катерин…“

Следващия лист:

„Скъпа Катерин…“

— Какво е това? — промълви той, не вярвайки на очите си. — Не може да бъде… Отново хвърли поглед на листовете, да не би да бъркаше нещо.

Но не, истина беше. Едното писмо беше оригинално, другите две — копия, но и те бяха негови писма, писмата, които бе писал на Катерин. Писмата, които ѝ бе писал, след като я бе сънувал, и бе пускал от борда на „Хепънстанс“ и които изобщо не се бе надявал да види отново.

Импулсивно започна да ги чете и след всяка дума, след всяко изречение чувстваше как сънищата, спомените, загубата, болката му изплуваха в съзнанието му. Спря да чете.

Устата му беше пресъхнала. Вече не четеше, а само ги гледаше като изпаднал в шок. Не чу, когато входната врата се отвори и затвори. Тереза извика:

— Гарет, върнах се.

Той чу стъпките ѝ из апартамента.

— Къде си?

Не ѝ се обади. Не можеше да прави нищо, освен да се опита да разбере как е станало това. Как са се озовали у нея? Това бяха негови писма… лично негови писма.

Писмата до съпругата му.

Мястото им не е у чужди хора.

Тереза влезе в спалнята и го видя. Той не можеше да знае, че кръвта от лицето му се беше отдръпнала, кокалчетата на пръстите му, които стискаха писмата, бяха побелели.

— Добре ли си? — попита тя, без още да е разбрала какво държи той в ръцете си.

В първия миг Гарет като че ли не я чу. После вдигна глава и впи поглед в нея. Тя се стресна и понечи да заговори отново, но не го направи. Изведнъж всичко — отвореното чекмедже, листовете в ръката му, изражението на лицето му — я заля като вълна и тя мигом разбра какво е станало.

— Гарет… ще ти обясня — започна тя бързо и тихо, но той не даваше признаци, че я чува.

— Моите писма… — прошепна той и я загледа едновременно с изумление и ярост.

— Аз…

— Откъде имаш тези писма? — настоя да узнае той с глас, който я накара да потрепери.

— Едното го намерих изхвърлено на брега и…

Той я прекъсна.

— Намерила си го?!

Тя кимна и започна да обяснява:

— Когато бях в Кейп Код. Една сутрин тичах по брега и се натъкнах на бутилката…

Той сведе поглед към първото писмо — единственото оригинално писмо. Беше го писал в началото на тази година.

— А тези? — вдигна той копията. — Тези откъде са дошли?

Тереза отвърна тихо:

— Тях ми ги изпратиха.

— Кой? — Напълно объркан, той стана от леглото.

Тя пристъпи крачка към него с протегната ръка.

— Други хора, които ги намерили. Един от тях прочел в рубриката ми…

— Ти си публикувала мое писмо?! — Изрече го така, сякаш някой го удари в корема.

Тя отговори след кратко колебание.

— Не знаех…

— Какво не си знаела? — извика той високо и болката в гласа му беше ясно доловима. — Че не бива да го правиш ли? Че това не е нещо, което съм искал да го узнае светът ли?

— Беше изхвърлено на брега… не може да не си знаел, че някой ще го намери — побърза да възрази тя. — Освен това не съм използвала имената ви.

— Но си го отпечатала във вестника. — Гласът му спадна от неверие.

— Гарет… аз…

— Замълчи — прекъсна я гневно той. Отново погледна писмата, после пак вдигна поглед към нея, сякаш я виждаше за първи път. Ти ме излъга.

— Не съм те излъгала.

Той не я слушаше.

— Излъга ме — повтори като на себе си. — И дойде да ме откриеш. Защо? За да напишеш друг материал ли? Затова ли дойде?

— Не… съвсем не за това.

— А за какво тогава?

— След като прочетох писмото ти… ми се прииска да се запозная с теб.

Той не разбираше какво му говори, само местеше поглед от писмата към нея и обратно. Лицето му бе изкривено от мъка.

— Ти ме излъга — каза той за трети път. — Използва ме.

— Не е вярно…

— Вярно е! — прогърмя гласът му в стаята. Спомни си за Катерин и протегна ръката си с писмата към Тереза, сякаш тя не ги беше виждала. — Те бяха мои… в тях са моите чувства, моите мисли, моя начин, по който се преборвах със загубата на съпругата си. Мои бяха, не твои.

— Не съм искала да те наранявам.

Той я загледа продължително и безмълвно. Мускулите на челюстта му изпъкнаха от напрежение.

— Цялата тази работа е пълно безобразие — рече накрая той и не я остави да каже нещо. — Използвала си чувствата ми към Катерин, за да задоволиш някакво твое желание. Помислила си, че щом съм обичал Катерин, ще обикна и теб, така ли?

Тя пребледня. Изведнъж почувства, че не е в състояние да говори.

— Планирала си всичко от самото начало, нали? — Той замълча и прекара пръсти през косата си. Когато пак заговори, гласът му бе грапав. Всичко е било нагласено. — Като че ли се олюля и тя се пресегна да го хване.

— Гарет… да, признавам, че исках да се запозная с теб. Писмата бяха толкова красиви… и ми се прииска да видя що за човек е този, който ги е писал. Но нямах представа до какво ще доведе това, оттам нататък нищо не съм планирала. — Хвана го за ръката. — Обичам те, Гарет. Искам да ми повярваш.

Когато тя свърши да говори, той издърпа ръката си и се отдалечи.

— Що за човек си ти?

Въпросът му я жегна и тя отговори отбранително:

— Не е каквото си мислиш…

Гарет продължи, подминавайки думите ѝ.

— Сигурно имаш болезнено развинтена фантазия.

Това ѝ дойде в повече.

— Престани, Гарет! — изкрещя тя гневно. — Изобщо не чуваш какво ти говоря! — Както крещеше, по лицето ѝ потекоха сълзи.

— Защо да те слушам? Ти ме лъжеш, откакто се запознахме.

— Не съм те лъгала за нищо. Просто премълчах за писмата!

— Защото си знаела, че си постъпила нечестно!

— Не… защото знаех, че няма да ме разбереш — заяви тя твърдо, опитвайки да се овладее отново.

— Много добре те разбирам. Стана ми ясно що за човек си!

Тя присви очи.

— Не бъди такъв.

— Какъв? Сърдит? Обиден? Та аз току-що открих, че всичко е било игра, и сега искаш да спра ли?

— Млъкни! — извика тя и гневът ѝ отново изплува на повърхността.

Този път той като че ли онемя и само я загледа. После пак вдигна към нея писмата и заговори с пресеклив глас.

— Ти си мислиш, че си разбрала какво е било между мен и Катерин, но не е така. Колкото и писма да си чела, колкото и добре да си ме опознала, ти никога няма да разбереш. Онова, което беше между нас, беше истинско. Както беше истинска и тя…

Той замълча, опитвайки да събере мислите си, и я гледаше сякаш беше напълно непозната. После изрече нещо, което я заболя повече от всичко, което чу от устата му досега.

— Ние никога няма дори да се доближим до онова, което имаше между Катерин и мен.

И без да дочака отговор, мина покрай нея и отиде при пътната си чанта. Нахвърли вещите си вътре и рязко затвори ципа. За миг тя си помисли да го спре, но още беше зашеметена от последните му думи.

Той се изправи с чантата в ръка.

— Тези — вдигна писмата, които държеше — са мои и си ги взимам.

Тя изведнъж съзна какво смята да прави и попита:

— Защо си тръгваш?

Той я изгледа.

— Та аз дори не знам коя си.

Без да отрони дума повече, той се обърна и се запъти към вратата.

12

Тъй като не знаеше къде другаде да отиде, като напусна апартамента на Тереза, Гарет взе такси за летището. За жалост нямаше никакви самолети в неговата посока и той прекара там остатъка от нощта. Беше все още толкова ядосан, че не можеше и да заспи. С часове се разхождаше из терминала, минаваше покрай витрините на отдавна затворените магазини и само от време на време се спираше да погледне през стъклените прегради, отделящи заминаващите нощни пътници.

На сутринта хвана първия самолет за дома и когато малко след единайсет часа се прибра вкъщи, влезе направо в спалнята си. Когато обаче си легна, събитията от предишната вечер продължиха да държат съзнанието му будно. Най-накрая, след като разбра, че няма да може да заспи, стана, взе си душ, облече се и седна отново на леглото. Погледа известно време снимката на Катерин, после я взе и я занесе във всекидневната. Писмата, които бе взел от Тереза, лежаха на ниската масичка, където ги бе оставил още с влизането си. В апартамента на Тереза беше прекалено шокиран, за да осмисли случилото се, но сега, със снимката пред себе си, той започна да ги препрочита бавно, почти с благоговение и като че ли присъствието на Катерин отново изпълни стаята.

— Ей, вече мислех, че си забравила за срещата ни — подвикна той, докато наблюдаваше Катерин да се приближава към рампата с пазарска чанта.

Усмихната, Катерин пое ръката му, за да се качи на борда.

— Не съм забравила. Просто се отклоних малко от пътя си.

— Защо?

— Ами отбих, се при лекаря.

Той взе чантата и я остави настрани.

— И какво, добре ли си? Забелязах, че напоследък нещо не си във форма.

— Добре съм — прекъсна го тя. — Но мисля, че тази вечер не съм в състояние да тръгна с теб.

— Значи е нещо сериозно, така ли?

Катерин се усмихна отново, наведе се и извади малко пакетче от чантата. Гарет я наблюдаваше, докато тя го отваряше.

— Затвори си очите и ще ти покажа какво е.

Все още разтревожен, Гарет се подчини и чу шум от разкъсване на хартия.

— Готово, можеш да гледаш вече.

Катерин бе разгърнала в ръце някаква бебешка дрешка.

— Какво е това? — попита той недоумяващ.

Лицето и грееше от гордост.

— Бременна съм — заяви тя възбудена.

— Бременна?

— Ъхъ. В края на втория месец.

— Втори месец?!

Тя кимна.

— Мисля, че е станало последния път, когато излизахме с яхтата.

Все още в шок, Гарет взе дрешката и внимателно я задържа в ръка. После се наведе и прегърна Катерин.

— Не мога да повярвам…

— Но е самата истина.

Когато новината проникна в съзнанието му, лицето му се озари от широка усмивка.

— Значи си бременна!

Катерин затвори очи и прошепна в ухото му:

— И ти ще станеш баща.

Изскърцване на вратата прекъсна мислите на Гарет. В стаята надникна баща му.

— Видях пикапа ти навън. Исках да се уверя, че всичко е наред — поясни той. — Не те очаквах толкова рано, мислех, че ще се прибереш чак довечера. — Когато Гарет не отговори, баща му пристъпи навътре и мигом зърна снимката на масичката. — Добре ли си, сине?

Те седяха във всекидневната, докато Гарет обясняваше положението от самото начало — за сънищата си, които сънуваше от години, за писмата, които бе изпращал в бутилка, и накрая за караницата в апартамента на Тереза. Не скри нищо. Когато свърши, баща му взе писмата от ръката му.

— Сигурно е било шок за тебе — рече той, оглеждайки писмата; беше изненадан, че Гарет никога не му бе споменавал за тях. — Но не мислиш ли, че си бил прекалено груб с нея.

Гарет поклати уморено глава.

— Тя е знаела всичко за мен, татко, и нищо не ми каза. Нагласила е всичко.

— Не, не го нагласила — възрази кротко баща му. — Може и да е дошла да се запознае с теб, но не те е накарала да се влюбиш в нея. Това е станало по естествен начин.

Гарет отмести поглед настрани, после пак го върна към снимката.

— Но не смяташ ли, че не е честно да го скрие от мен?

Джеб въздъхна — не му се искаше да даде отговор на въпроса, защото знаеше, че той щеше да доведе Гарет до предишното му състояние. Затова се опита да стигне до сина си по друг начин.

— Преди две седмици, когато разговаряхме на кея, ти ми каза, че искаш да се ожениш за Тереза, защото я обичаш. Помниш ли?

Гарет кимна разсеяно.

— Защо си промени решението?

Лицето на Гарет издаваше пълното му объркване, когато погледна баща си.

— Но нали вече ти казах, че…

— Да, ти изтъкна своите причини — прекъсна го Джеб, — но не беше напълно честен… нито спрямо мен, нито спрямо Тереза, нито спрямо самия себе си. Тя може и да не ти е казала за писмата, а признавам, че би трябвало. Но не това е причината да си ядосан сега. Ядосан си, защото тя те е накарала да проумееш нещо, което ти не искаш да признаеш.

Гарет гледаше баща си, без да отговаря. После стана от дивана и отиде в кухнята с внезапното желание да избегне по-нататъшния разговор. В хладилника видя кана с готов подсладен чай и си наля една чаша. След това извади металната форма за лед, за да отчупи две кубчета. Но поради напрегнатото си състояние натисна лостчето по-силно, кубчетата отхвръкнаха високо и паднаха на пода.

Докато Гарет мърмореше и ругаеше в кухнята, Джеб гледаше снимката на Катерин и в съзнанието му изплуваха спомени от живота с неговата съпруга. После остави писмата и отиде до плъзгащата се стъклена врата. Отвори я и се загледа как студените декемврийски ветрове от Атлантика подгонваха вълните и те бясно се разбиваха в брега, а шумът им отекваше в къщата. Както съзерцаваше океана, чу, че на външната врата се почука.

Обърна се, чудейки се кой ли може да бъде. Защото колкото пъти идваше при сина си, нито веднъж не бе сварвал някого тук.

Сигурно Гарет не чуваше в кухнята. Джеб отиде да отвори. Зад него вятърът фучеше силно.

— Влез! — извика той.

Когато вратата се отвори, вятърът нахлу във всекидневната и разпиля писмата, но Джеб не забеляза. Вниманието му беше съсредоточено върху посетителката, прекрачваща прага. Той я гледаше безмълвно.

Пред него стоеше тъмнокоса млада жена, която никога не бе виждал преди. Той се спря, досещайки се коя е, но се улови, че не му идват никакви думи. Отдръпна се настрана, за да ѝ направи път, и рече тихо:

— Заповядайте.

Когато тя влезе и затвори вратата след себе си, вятърът внезапно спря. Тя загледа Джеб притеснена. За миг никой от двамата не заговори.

— Вие трябва да сте Тереза — каза най-сетне Джеб.

Той чуваше как зад гърба му, в кухнята, Гарет мърмори, докато събираше кубчетата лед от пода.

Тя преплете пръстите на ръцете си и рече колебливо:

— Знам, че не ме очаквате…

— Няма нищо — насърчи я Джеб.

— Той тук ли е?

Джеб посочи с глава към кухнята.

— Да, там е. Налива си нещо за пиене.

— Как се чувства?

Джеб сви рамене и бавно разтегли устни в крива усмивка.

— Трябва да поговорите с него…

Тереза кимна и изведнъж се запита дали идеята да дойде тук беше добра. Огледа стаята и веднага зърна разпилените по пода писма. Видя също и пътната чанта на Гарет до вратата на спалнята, все още неотворена. Иначе къщата изглеждаше точно както преди.

С изключение, разбира се, на снимката.

Тя я видя над рамото на Джеб. Обикновено Гарет я държеше в спалнята си и сега, незнайно защо, тя не можеше да откъсне поглед от нея. В този момент Гарет се появи.

— Татко, какво стана с… — и замръзна на място.

Тереза се обърна към него. Известно време никой от двамата не проговори. После Тереза си пое дълбоко въздух и рече:

— Здравей, Гарет!

Той не отговори. Джеб взе ключовете си от масичката, преценявайки, че е време да си тръгва.

— Вие двамата имате много да си говорите, затова ви оставям. — Запъти се към външната врата и хвърляйки кос поглед към Тереза, смотолеви: — Беше ми приятно, че се запознахме. — Но докато го казваше, повдигна вежди и сви рамене, сякаш да ѝ пожелае успех. След миг се озова навън и закрачи по пътеката.

— Защо си тук? — попита с равен тон Гарет, когато останаха сами.

— Прииска ми се да дойда — отвърна тя тихо. — Прииска ми се да те видя отново.

— Защо?

Тя не отговори, но след кратко колебание пристъпи към него, без да отмества поглед от лицето му. Когато го доближи, сложи пръст върху устните му и поклати глава, за да го възпре да говори.

— Шшт — прошепна тя, — никакви въпроси… поне засега. Моля те… — опита да се усмихне, но когато той се вгледа в лицето ѝ, видя, че е плакала.

Нямаше какво да му каже. Нямаше думи, с които да опише какво преживява.

Затова само го прегърна и облегна глава на рамото му. Той с неохота обви ръце около нея. Тя го целуна по врата и го притегли по-близо до себе си. Промуши пръсти през косата му, целуна го по бузата, после по устата, като едва го докосваше. След това страстно впи устни в неговите. Несъзнателно той откликна на целувката ѝ. Ръцете му бавно тръгнаха нагоре по гърба ѝ, притискайки тялото ѝ плътно до своето.

В гостната, изпълнена с грохота на океана, те стояха така, отдавайки се на нарастващото им желание. Най-накрая Тереза се отдръпна, хвана го за ръката и го поведе към спалнята.

На прага го пусна и пристъпи навътре, а той остана в рамката на вратата. От всекидневната проникваше светлина и хвърляше сенки в спалнята. Тереза се обърна с лице към него и започна да се съблича. Гарет понечи да затвори вратата, но тя се възпротиви безмълвно, поклащайки глава. Този път искаше да го вижда, както и той да я вижда, за да съзнава, че е с нея, а не с друга.

Съвсем бавно започна да сваля дрехите си — блузата… джинсите… сутиена… пликчетата. Устните ѝ бяха леко разтворени, очите ѝ не се откъсваха от неговите. Когато се съблече, застана пред него и му даде възможност погледът му да пробяга от горе до долу по тялото ѝ.

После се приближи и загали нежно гърдите, раменете, ръцете му, сякаш искаше да запомни завинаги това докосване на тялото му. Отстъпи крачка, за да може и той да почне да се съблича. Погледът ѝ попиваше всяко негово движение, докато той хвърляше на пода всяка част от облеклото си. Тя застана встрани от него и притисна устни в рамото му, после, обикаляйки го, започна да го целува навсякъде, оставяйки влажни петна по кожата му там, където устните ѝ се бяха допрели. После го поведе към леглото и без да го пуска, легна и го придърпа към себе си.

Любиха се страстно, както никога досега — всеки усещаше болезнено удоволствието, което изпитваше другият, всеки допир беше по-разтърсващ от предишния. Сякаш от страх пред бъдещето, всеки се впиваше в тялото на другия с изгаряща страст, така че да остави незаличими спомени в съзнанието им.

Когато стигнаха заедно кулминацията, Тереза отметна глава назад и нададе силен вик, без да прави опит да го сподави.

После седна в леглото и сложи главата на Гарет в скута си. Започна да го гали по косата с непрестанно, равномерно движение, заслушана в дишането му, което постепенно се успокояваше.

Късно същия следобед Гарет се събуди сам в леглото. Като видя, че и дрехите на Тереза ги няма, бързо грабна джинсите и ризата си. Докато закопчаваше ризата си на излизане от спалнята, зашари с поглед из къщата, за да зърне Тереза. В къщата беше студено.

Завари Тереза в кухнята. Седеше до масата, облечена с якето си. Пред нея имаше чаша с останало на дъното кафе — явно, че не беше съвсем отскоро тук. Погледна часовника си и установи, че е спал близо два часа.

— Ей, здрасти! — подметна той плахо.

Тереза го погледна през рамо и почти шепнешком отвърна:

— О, здрасти… Не те чух да влизаш.

— Добре ли си?

Тя не отговори пряко на въпроса му.

— Ела да седнеш до мен. Имам да ти казвам много неща.

Гарет седна до масата. Усмихна ѝ се нерешително. Тереза повъртя малко чашата в ръцете си, взе от скута си писмата и ги остави на масата. Очевидно ги беше изнесла от спалнята, докато е спал.

— Това лято, както тичах на плажа, намерих бутилката с писмото — започна тя ясно, но бавно, сякаш си спомняше нещо мъчително. — Нямах представа какво пише в него, но когато го прочетох, се разплаках. Беше толкова трогателно — усещах, че думите ти извират право от сърцето, а и начинът, по който беше написано… Може би проявих разбиране, защото и аз се чувствах безкрайно самотна… — Тя го погледна и продължи: — Същата сутрин го дадох на Диана да го прочете. Отпечатването му във вестника беше нейно хрумване. Отначало се възпротивих… смятах, че това е нещо твърде лично, но тя ме увери, че никакви имена няма да се разкриват и хората щели да го харесат. Накрая склоних и реших, че с това всичко се приключва. Но не стана така. Тя въздъхна. — Малко след като се върнах в Бостън, ми се обади една жена, която прочела рубриката. Тя ми изпрати второ такова писмо, намерено от нея преди три години. То още повече възбуди любопитството ми, но и тогава не сметнах, че нещата ще стигнат по-далече… Между другото, чувал ли си за списание „Янки“?

— Не.

— То е регионално списание и не е много известно извън Ню Ингланд, но публикува интересни неща. Именно в него видях третото писмо.

Гарет я погледна изненадан.

— Било е отпечатано там?!

— Да, там. Издирих автора на материала и той ми изпрати писмото. Тогава вече любопитството ми надделя. Разполагах с три писма, Гарет, не с едно, а с три и последните две ме развълнуваха не по-малко от първото. И така, с помощта на Диана открих кой си и дойдох да се запозная с теб. — Тя се усмихна тъжно. — Знам, че звучи, както ти каза — като плод на развинтена фантазия, — но не е така. Не дойдох тук, за да се влюбя в теб. Не дойдох, за да пиша поредния си материал. Дойдох само да видя кой си, нищо повече. Исках да срещна мъжа, написал трите прекрасни писма. Отидох на пристанището и те видях. Разговорихме се и тогава ти, ако си спомняш, ме покани да се разходим с яхтата. Ако не ме беше поканил, вероятно щях да си тръгна още същия ден.

Той не знаеше какво да каже. Тереза се пресегна и постави предпазливо ръката си върху неговата.

— Но трябва да призная, че прекарах чудесна вечер и тогава установих, че искам да те видя отново. Не заради писмата, а заради начина, по който се държа с мен. Оттам нататък всичко се разви съвсем естествено. След първата ни среща нищо, което се случи между нас, не беше част от план. То просто се случи.

Той помълча още секунда, загледан в писмата.

— Защо не ми каза за тях още тогава?

Тя не побърза да му отговори.

— На няколко пъти ми идеше да ти кажа, но… и аз не знам… опитвах да убедя себе си, че няма значение как сме се срещнали. Единственото, което имаше значете, беше дали ще си допаднем. — Тя пак замълча, знаейки, че трябва да каже още нещо. — Освен това си помислих, че няма да го разбереш. А не исках да те загубя.

— Ако ми беше казала по-рано, щях да го разбера.

Тя го наблюдаваше внимателно.

— Щеше ли, Гарет? Наистина ли щеше да разбереш?

Гарет почувства, че сега е моментът на истината. Но тъй като не отговори, Тереза поклати глава и отмести поглед настрани.

— Снощи, когато поиска да се преместя да живея при теб, не казах „да“ веднага, защото се изплаших при мисълта защо го искаш… Трябваше да се уверя, че желаеш мен, Гарет, че го желаеш заради нас двамата, а не защото бягаш от нещо. И тъкмо очаквах да ме убедиш, когато се върнах от магазина. Но междувременно ти беше намерил тези… — Тя сви рамене и заговори по-меко: — Дълбоко в себе си бях сигурна, но исках да повярвам, че всичко е отминало от само себе си…

— За какво говориш?

И този път не му отговори директно.

— Гарет… не мисли, че не чувствам, че ме обичаш, зная, че ме обичаш. И именно това утежнява положението. Знам, че ме обичаш, аз също те обичам… и ако обстоятелствата бяха други, може би щяхме да уредим нещо. Но за момента не смятам, че е възможно. Мисля, че ти още не си готов за това.

Гарет изпита чувството, че някой заби юмрук в корема му. Тя извърна лице към него и срещна погледа му.

— Не съм сляпа, Гарет. Знам защо се смълчаваш понякога, когато сме заедно, знам защо поиска да се преместя тук.

— Защото ми липсваш — вметна той.

— Донякъде, да, но не това е основното. — Тереза замълча, за да преглътне сълзите си и продължи с пресеклив глас: — Заради Катерин е. — Тя попи с пръст ъгълчетата на очите си, за да не позволи сълзите ѝ да потекат. — Когато за първи път ми разказа за нея, забелязах израза ти… личеше, че все още я обичаш. А снощи, независимо от гнева си, забелязах същия израз по лицето ти. Дори след като прекарахме толкова време заедно, не преставаш да мислиш за нея. И накрая… нещата, които ми каза… — Тя пое на пресекулки дълбока глътка въздух. — Не беше ядосан само защото съм намерила писмата, у теб се надигна гняв, защото почувства, че аз съм заплашила онова, което ти и Катерин сте споделяли… и все още споделяте.

Гарет погледна настрани и чу обвиненията на баща си. Тереза отново сложи ръка върху неговата.

— Ти си такъв, какъвто си, Гарет. Ти си мъж, който обича дълбоко, но и който обича завинаги. Колкото и да обичаш мен, не вярвам някога да забравиш нея, а аз не мога да живея живота си, като непрекъснато се сравнявам с нея.

— Можем да го преодолеем — обади се той със сипкав глас. — По-точно аз мога да го преодолея. Знам, че ще бъде различно…

Тереза го прекъсна, като стисна леко ръката му.

— Не се и съмнявам, че вярваш в това. Част от мене също иска да вярва. Ако сега обвиеш ръце около мен и ме помолиш да остана, сигурна съм, че ще го сторя, защото ти внесе в живота ми нещо, което ми липсваше дълго време. И ние ще продължим, както досега — вярвайки и двамата, че всичко ще е наред… Но то няма да е наред не разбираш ли? Защото следващия път, когато стигнем до спор… — тя замълча. — Не, не мога да се сравнявам с нея. Колкото и да искам да продължим, все за това ще мисля, защото ти самият няма да престанеш да мислиш за нея.

— Но аз те обичам.

Тя се усмихна леко и го погали по бузата.

— Аз също те обичам, Гарет. Но понякога само любов не е достатъчно.

Гарет не продумваше, лицето му беше бледо. В дългото мълчание, възцарило се между тях, Тереза започна да плаче.

Той се наклони, обви ръка около нея и я задържа в прегръдката си, хлабава този път. Както беше заровила лице в гърдите му, той допря буза до косата ѝ, тялото ѝ се тресеше от плач. Мина доста време, преди Тереза да избърше бузите си и да се отдръпне. Двамата впиха погледи един в друг — очите на Гарет издаваха безмълвна молба. Тя поклати глава.

— Не мога да остана, Гарет. Колкото и да го искаме и двамата, не мога.

Думите ѝ го прободоха като с нож. Изведнъж главата му се замая.

— Недей… — запъна се той.

Тереза се изправи, съзнавайки, че трябва да си тръгне, преди да се е размекнала. Навън изтрещя гръмотевица. След секунди заваля ситен дъжд.

— Трябва да тръгвам.

Тя метна през рамо дългата дръжка на чантата си и се запъти към външната врата. Гарет остана за миг на мястото си — не можеше да помръдне от изумление.

Най-накрая със замаяна глава стана и я последва. Дъждът беше започнал да вали силно. Наетата ѝ кола беше паркирана на алеята. Гарет я наблюдаваше как отваря вратата, но не беше в състояние да измисли какво да ѝ каже.

Седнала на седалката, тя повъртя за миг ключа за запалването и накрая го пъхна в процепа. Насили се да му се усмихне, докато затваряше вратата. Въпреки дъжда смъкна стъклото, за да го вижда по-ясно. Завъртя ключа и чу как моторът запърпори. Двамата се гледаха, докато двигателят работеше на празен ход пред къщата му.

Изразът на лицето му стопи цялата ѝ съпротива и крехкото ѝ решение. За миг и се прииска да върне времето назад. Прииска ѝ се да му каже, че не е говорила сериозно, че все още го обича, че не бива да приключват така. Толкова щеше да е лесно да го направи, толкова щеше да е в реда на нещата…

Но колкото и силно да го искаше, не можа да се насили да изрече дума.

Той пристъпи крачка към колата. Тереза поклати глава, за да го спре. Това само по себе си беше достатъчно болезнено.

— Ще ми липсваш, Гарет — промълви тя, без да е сигурна дали я чува, и включи на задна скорост.

Дъждът на зимната буря започна да плющи с по-гъсти и по-студени капки.

Гарет стоеше като замръзнал.

— Моля те — заговори той на пресекулки, — не си отивай. — Гласът му беше нисък, почти не се чуваше от дъжда.

Тереза не отговори.

Знаейки, че всеки момент ще заплаче отново, ако не тръгне, тя вдигна стъклото на прозореца си. Обърна глава назад и започна да излиза на заден ход от алеята. Гарет постави ръка на капака, когато колата потегли, пръстите му се плъзгаха бавно по мократа повърхност. В мига, в който колата излезе на улицата, чистачките на предното стъкло започнаха да се движат надясно-наляво.

Изведнъж Гарет почувства, че последният му шанс се изплъзва.

— Тереза! — извика той. — Почакай!

Но силният дъжд погълна думите му и тя не го чу. Колата беше вече подминала къщата. Гарет се затича до края на алеята и размаха ръце, за да привлече вниманието ѝ в огледалото за обратно виждане. Тя вероятно не го видя.

— Тереза! — извика той отново. Той тичаше в средата на пътя зад колата, краката му газеха в образувалите се локви. Светлините на стоповете ѝ премигнаха за секунда, после останаха запалени, когато колата спря. Във вихрещите се дъжд и мъгла автомобилът приличаше на мираж. Гарет знаеше, че Тереза го наблюдава в огледалото за обратно виждане и го вижда как скъсява разстоянието. Все още има шанс…

Стоповете изведнъж угаснаха и колата потегли отново напред, набирайки скорост, по-бързо този път. Гарет продължи да тича след нея. Виждаше как постепенно тя се смалява в далечината и става все по-малка и по-малка. Дробовете му пареха, но той продължаваше да тича, състезавайки се с чувството за безсмислие. Дъждът започна да пада като завеса, измокри го до кости и му пречеше да вижда.

Най-накрая той забави крачка и спря. Въздухът беше наситен с влага и той задиша тежко. Ризата лепнеше по кожата му, косата падаше върху лицето му. Застана в средата на пътя и видя как колата зави зад ъгъла и изчезна от поглед.

Той не помръдваше — стоеше на пътя, опитвайки да си поеме дъх, надявайки се тя да направи завой и да се върне при него. Прииска му се да не я бе пуснал да си ходи. Закопня за още един шанс.

Но тя си беше отишла.

След малко някаква кола зад него натисна клаксона си и сърцето му подскочи. Бързо се обърна и избърса дъжда от очите си, очаквайки едва ли не да види Тереза зад предното стъкло, но мигом видя, че си бе въобразил. Отдръпна се, за да стори път на колата, и когато забеляза учудения поглед на мъжа в нея, осъзна, че никога не се е чувствал толкова самотен.

В самолета Тереза седеше с чантата си в скута. Беше се качила последна, минути преди излитането на самолета.

Погледна през прозореца и видя как дъждът се сипе като развяваща се завеса. Под нея, на пистата, се товареха последните куфари и пътни чанти и товарачите действаха бързо, за да не се намокри багажът. Привършиха точно, когато вратата на пътническата кабина се затвори и след минути стълбата беше изтеглена обратно към терминала.

Здрачаваше се и след минути бледата сива светлина щеше да изчезне. Стюардесите приключиха със задълженията си към пътниците и седнаха на местата си. Осветлението се включи, самолетът започна да се отдалечава на заден ход от терминала и се завъртя по посока на пистата.

След малко спря успоредно на терминала, за да изчака разрешение за излитане.

Тя погледна разсеяно към летищната сграда. С крайчеца на окото си мерна самотна фигура, притиснала длани в прозореца. Ако не стоеше толкова близо до стъклото, тя изобщо нямаше да я забележи.

Продължи със затаен дъх да гледа към фигурата.

Чийто и да беше силуетът, той не помръдваше.

Двигателите изреваха веднъж, после стихнаха и самолетът потегли бавно напред. Разбра, че остават минути, преди излитането му. Изходът на терминала остана далече зад гърба ѝ, когато машината започна постепенно да набира скорост.

Напред… към пистата… далече от Уилмингтън…

Тя се обърна и напрегна очи за последен поглед, но беше невъзможно да види дали фигурата беше все още там.

Докато самолетът навлизаше в последната отсечка за излитане, тя продължи да гледа през илюминатора, питайки се дали наистина беше видяла там силует, или само си бе въобразила. Самолетът рязко зави и Тереза почувства тягата на двигателите, когато самолетът запрепуска по пистата, чуваше силното трополене на колелата и след малко усети как се отделиха от земята. Когато се издигнаха по-високо във въздуха, Тереза присви очи и през сълзи видя долу Уилмингтън. Различи само празните плажове, докато прелитаха над тях… над кейовете… над яхтклуба…

Самолетът направи завой на север, накланяйки се леко на една страна и се отправи към дома. От прозореца си виждаше вече само океана, същия океан, който ги беше събрал. Зад тежките облаци слънцето се спускаше към хоризонта.

Миг преди да навлязат в облаците, които забулиха всичко под тях, тя вдигна длан и я опря нежно в стъклото, въобразявайки си, че докосва още веднъж ръката на Гарет.

— Сбогом! — прошепна тя.

И тихомълком заплака.

13

Зимата на следващата година настъпи по-рано. Тереза, седнала на плажа близо до мястото, където беше намерила бутилката с писмото, забеляза, че студеният океански вятър духаше по-силно, отколкото сутринта, когато дойде тук. Тежки сиви облаци се носеха по небето, а вълните ставаха по-високи и се разбиваха по-често на брега. Разбра, че наближава буря.

Почти цял ден седеше тук и съживяваше спомена за връзката им до мига, в който се сбогуваха, прехвърляйки в съзнанието си подробностите, сякаш търсеше да открие зрънце от нещо, което може би беше пропуснала да разбере. През изминалата година непрекъснато я преследваше изразът на лицето му, докато той стоеше на алеята пред къщата си, и отражението му в огледалото за обратно виждане, когато тя потегли с колата. Това, че го напусна, беше най-жестокото нещо, което бе правила в живота си. Често ѝ се искаше да върне часовника назад и да изживее по друг начин онзи ден.

Накрая се изправи на крака. Закрачи замислена по брега и ѝ се прииска и той да е до нея. Колко щеше да му е приятно да бъдат заедно един спокоен ден като този и тя си го представи как върви до нея. В един момент спря, сякаш хипнотизирана от разпенените талази вода и когато извърна глава, образът му също изчезна. Постоя още известно време, опитвайки се да го върне отново, но не ѝ се удаде и тя разбра, че е време да си върви. Тръгна отново, по-бавно този път, и се запита дали той можеше да предугади причината, поради която беше дошла тук.

Противно на волята ѝ мислите ѝ пак отскочиха към дните непосредствено след тяхното последно сбогуване. Колко много време отделихме, за да поправим нещата, които не успяхме да си кажем, помисли си тя. Само ако… каза си тя за стотен път и спомените от тези дни се заредуваха пред очите ѝ като прожекция на диапозитиви, която тя беше безсилна да спре.

Само ако…

След като пристигна в Бостън, на път за вкъщи от летището Тереза се отби да вземе Кевин. Беше го оставила за през деня в дома на приятели и той мигом започна да ѝ разказва за филма, който бил гледал, без да обръща внимание, че майка му изобщо не го слуша. Когато се прибраха, Тереза поръча пица и двамата вечеряха във всекидневната пред телевизора. След като се нахраниха, тя го изненада, като му предложи да поседи още малко при нея, преди да отиде да си пише домашните. Докато седеше кротко до нея на дивана, Кевин ѝ хвърляше от време на време тревожни погледи, но тя само го галеше по косата и му се усмихваше разсеяно, сякаш мислите ѝ бяха на километри оттук.

По-късно, когато Кевин си легна и тя се увери, че е заспал, си облече пижамата и си наля чаша вино. На път за спалнята пусна да прослуша телефонния секретар.

В понеделник двете с Диана обядваха заедно и тя ѝ разказа надълго и нашироко всичко, което се бе случило. Въпреки че се беше старала да говори спокойно, докато я слушаше внимателно, почти без да я прекъсва, Диана през цялото време ѝ държеше ръката.

— Така е най-добре — заключи Тереза. — Свикнах с тази мисъл. Диана я гледаше изпитателно и само кимна на смелото ѝ изявление.

През следващите няколко дни Тереза правеше всичко възможно да не мисли за него. Работата върху материала за рубриката ѝ действаше като разтуха. Съсредоточаването ѝ върху изучаването му и съставянето на текста отнемаха цялата ѝ мисловна енергия. Трескавата атмосфера в новинарската зала също ѝ помагаше и тъй като предстоеше свикването на конференция, и то с присъствието на Дан Мандел, както Диана ѝ бе обещала, Тереза подходи към работата си с обновен ентусиазъм и успяваше да подготви по две-три колонки на ден — нещо, което не ѝ се бе случвало дотогава.

Вечерите обаче, когато Кевин си лягаше и тя оставаше сама, се улавяше, че ѝ е трудно да държи образа на Гарет настрана. Опита се да приложи работните си навици в нещо друго. Няколко вечери подред посвети на основно почистване на къщата — изтърка подовете, размрази и изми хладилника, избърса прахта навсякъде. Не остави кътче недокоснато. Дори пререди чекмеджетата и гардеробите и отдели някои неща, които нямаше да носи повече, за да ги предаде в благотворителните магазини. Прибра ги в кашони и ги занесе в багажника на колата. Същата нощ обиколи апартамента, за да провери дали има нужда да направи още нещо — каквото и да е, но установи, че се е погрижила за всичко и тъй като не ѝ се спеше, пусна телевизора. Докато превключваше каналите, мерна интервю с Линда Ронстад в нощното предаване и се загледа в него. Обичаше музиката на Линда, но когато след малко тя се запъти към микрофона, за да изпълни една от своите нежни балади, сълзите на Тереза потекоха. И близо час не спряха.

В един от почивните дни на същата седмица двамата с Кевин отидоха да гледат заключителната среща между „Ню Ингланд патриотс“ и „Чикаго беърс“. Откакто беше приключил футболният сезон, Кевин непрекъснато ѝ напомняше да отидат на този мач и накрая тя го заведе, въпреки че не разбираше играта. Двамата седяха на скамейката, изпускаха облачета топъл дъх, пиеха гъст, горещ шоколад и викаха за местния отбор.

След това отидоха да вечерят навън и Тереза неохотно съобщи на Кевин, че повече няма да се виждат с Гарет.

— Мамо, да не би нещо лошо да се е случило, когато отиде последния път при Гарет? Да не би да те е ядосал с нещо?

— Не, нищо подобно — отвърна тя. — Просто не е било писано да стане.

Макар Кевин да изглеждаше слисан от отговора ѝ, това беше възможно най-приемливото обяснение, което можеше да му даде в момента.

Следващата седмица тя седеше пред компютъра, когато телефонът иззвъня.

— Тереза ли е?

— Да, аз съм — потвърди тя, без да разпознае гласа.

— Обажда се Джеб Блейк… бащата на Гарет. Знам, че ще прозвучи странно, но бих искал да разговарям с вас.

— О!… Здравейте! — запъна се тя. — Ъъ… да, имам няколко минути свободни.

След кратка пауза той додаде:

— Бих искал да се срещнем, ако ти е възможно. Не е разговор за по телефона.

— Мога ли да попитам за какво става дума?

— За Гарет — отвърна Джеб тихо. — Знам, че искам много, но възможно ли е да дойдеш тук? Нямаше да те повикам, ако не беше много важно.

След като се съгласи, Тереза си тръгна от редакцията и отиде в училището на Кевин. Взе го по-рано и го остави при своя близка приятелка, като я предупреди, че може да отсъства няколко дни. Кевин поиска да узнае причината за това внезапно пътуване, но странното ѝ и разсеяно поведение го накара да проумее, че обяснението ще дойде по-късно.

— Поздрави го от мен — допълни той и я целуна.

Тереза само кимна, после отиде на летището и хвана първия възможен самолет. От летището на Уилмингтън отиде право в дома на Гарет, където щеше да я чака баща му.

— Радвам се, че дойде — каза Джеб при влизането ѝ.

— Какво има? — попита тя и обходи с поглед стаята в очакване да види Гарет.

Джеб изглеждаше по-стар, отколкото си го спомняше. Той я поведе към масата в кухнята, издърпа стол и я покани да седне. Започна с тих глас да разказва онова, което знаеше.

— След като разговарях с няколко души, разбрах, че Гарет излязъл вечерта в открито море с „Хепънстанс“ в по-късен от обичайния час…

Просто беше нещо, което трябваше да направи. Гарет добре знаеше, че тъмните, тежки облаци на хоризонта предвещаваха скорошна буря. Но бяха все още далече, така че му предоставяха достатъчно време. Освен това той щеше да се отдалечи само на няколко мили от брега. Дори и да го застигнеше бурята, щеше да е достатъчно близо, за да се прибере навреме в пристанището. След като си сложи ръкавиците, той насочи „Хепънстанс“ с вдигнати вече платна срещу вълните.

От три години, всеки път, когато излизаше с яхтата, използваше един и същ маршрут, подтикван от инстинктите и спомените си за Катерин. Нейна беше идеята да отплават право на изток онази вечер, първата вечер, когато „Хепънстанс“ беше готова. В нейното въображение те тръгваха за Европа, което беше нейна отколешна мечта. Понякога се връщаше от магазина с рекламни туристически списания и сядаше с него да разглежда снимките. Искаше да види много неща в Европа — известния замък в долината на Лоара, Партенона, планинската част на Шотландия, Базиликата — всички забележителности, за които бе чела. С всяко ново списание, което донасяше, плановете ѝ се променяха от най-обикновено пътуване до най-екзотичното.

Но, разбира се, те така и не видяха Европа.

Това беше едно от нещата, за което Гарет съжаляваше най-много. Когато се върнеше назад в живота си с нея, той все се укоряваше, че не го направи. Поне толкова можеше да направи за нея, при това беше напълно осъществимо. Бяха пестили две години и когато събраха необходимите им пари, започнаха да кроят планове, но накрая решиха да ги използват за закупуването на магазина. След време тя разбра, че отговорностите в работата нямаше да им предоставят достатъчно време за ваканция и постепенно мечтите ѝ започнаха да избледняват. Все по-рядко носеше списания вкъщи и накрая почти не споменаваше дума за Европа.

Вечерта, в която за първи път излязоха с „Хепънстанс“ обаче, той разбра, че мечтата ѝ е все още жива. Беше застанала на носа, загледана в далечината напред, и държеше ръката му.

„Дали ще отидем някой ден“, попита го тя почти шепнешком и той никога нямаше да забрави как изглеждаше тя тогава — с разрошени от вятъра коси, със сияещо лице, издаващо надежда същинско лице на ангел.

„Да — обеща ѝ той, — веднага щом намерим пролука във времето.“

След по-малко от година, вече бременна с тяхното дете, Катерин почина в болницата, докато ѝ държеше ръката. После, в миг на отчаяние, една сутрин той се опита да намери утеха, като изрази писмено чувствата си. Пишеше бързо, без да спира, и първото писмо изпълни почти пет страници. Писмото беше у него, когато по-късно същия ден излезе с яхтата, и като го препрочете, му хрумна идея. Знаеше, че Гълфстрийм тече на север от брега на Съединените щати, а след като стигнеше по-студените води на Атлантическия океан, завиваше на изток, така че, ако го пуснеше в бутилка, с малко късмет, тя може би щеше да се понесе към Европа и щеше да бъде изхвърлена на чуждата земя, където Катерин винаги е мечтала да стъпи. След като взе решението, той запечата писмото си в бутилка и я хвърли зад борда, надявайки се, че по някакъв начин ще изпълни обещанието, което ѝ бе дал. И това му стана навик, който той никога не наруши.

Оттогава беше написал още шестнайсет писма или общо седемнайсет с това, което носеше със себе си сега. Докато стоеше зад щурвала, насочвайки яхтата право на изток, той неволно докосна бутилката в джоба на якето си. Беше го написал тази сутрин, веднага щом стана.

Небето започна да добива оловен цвят, но Гарет продължаваше напред към хоризонта. До него радиото съобщаваше за предстоящата буря. След кратко колебание той го изключи и погледна небето. Все още има време, прецени той. Ветровете духаха силно и непроменливо, но все още бяха предсказуеми.

Освен това писмо до Катерин, той беше написал още едно. На последното държеше особено много и затова искаше да пусне писмото до Катерин още днес. Ветровете вече се разгръщаха над Атлантическия океан и бавно се придвижваха на запад към източното крайбрежие. От съобщенията по телевизията му беше станало ясно, че най-малко една седмица няма да има възможност да излезе отново с яхтата, а той не можеше да чака толкова дълго. Щеше да е заминал дотогава.

Развълнуваните води продължаваха да се надигат, прибоят се разбиваше все по-висок, браздите хлътваха все по-ниско. Платната се издуваха докрай от постоянния, силен вятър. Гарет изчисли местоположението си. Тук водата беше дълбока, но не достатъчно. Защото Гълфстриймът — този летен феномен — го нямаше сега и единственият начин бутилката да прекоси океана беше да я хвърли много навътре в открито море. В противен случай бурята положително щеше да я изхвърли на брега след няколко дни, а от всички писма, които ѝ бе писал дотогава, точно това искаше непременно да бъде изхвърлено на европейски бряг. Беше решил, че това ще е последното писмо, което щеше да ѝ изпрати.

На хоризонта облаците се струпваха заплашително.

Гарет сложи дъждобрана си и го закопча догоре. Предположи, че като завали, поне за известно време ще го предпазва.

„Хепънстанс“ започна силно да се клати надлъжно, докато излизаше в открито море. Той хвана щурвала с две ръце, за да поддържа яхтата колкото можеше на прав курс. Когато ветровете смениха посоката си и се усилиха — сигнализирайки за фронта на бурята, — той започна да променя ъгъла на платната, за да насочи яхтата диагонално на вълните въпреки рисковете. Променянето на галса при тези условия беше трудно и забавяше скоростта, но той предпочиташе да го извърши сега, отколкото по обратния път, ако го застигнеше бурята.

Усилията бяха изтощителни. Всеки път, когато изместеше ветрилата, напъваше всички сили, за да не изгуби контрол над тях. Въпреки ръкавиците дланите му се разраняваха, когато въжетата се плъзгаха между тях. На два пъти при внезапен порив на вятъра той за малко да загуби равновесие, но успяваше да го запази само защото поривът спираше така внезапно, както се бе надигнал. Почти цял час продължи да лавира, като непрекъснато наблюдаваше бурята пред себе си. За миг му се стори, че яхтата спря да се движи, но това беше илюзия. До сушата му оставаха няколко часа. В мига, в който стигнеше плитки води, бурята щеше да се усили и щеше да стане невъзможно да плава по океана. Засега огромната маса вода беше като бавно прегарящ бушон, на който малко му оставаше да гръмне.

Гарет и друг път беше попадал в силни бури и знаеше от опит, че не бива да подценява силата на тази. Само едно невнимателно движение и океанът щеше да го погълне, а той бе твърдо решен да не допусне това. Може и да беше инат, но не беше глупав. В мига, в който усети опасност, ще обърне яхтата и ще запраши към пристанището.

Над него облаците продължаваха да се сгъстяват и да приемат нови форми. Започна да ръми лек дъжд. Гарет погледна нагоре и разбра, че това е началото.

— Само още няколко минути — промърмори той под носа си. Трябваха му само няколко минути…

Светкавица проряза небето и Гарет започна да брои секундите, преди да чуе гърма. Две и половина минути по-късно той изтрещя в откритото пространство над океана. По груби изчисления центърът на бурята беше на около четирийсет километра от него.

С настоящата скорост на вятъра, изчисли Гарет, му оставаше малко над един час, преди силата му да се стовари върху него. Но дотогава той вече ще се е прибрал.

Дъждът продължаваше да вали.

Мракът започна да се спуска, докато яхтата напредваше срещу вълните. Слънцето се спускаше все по-ниско, плътните облаци закриваха малкото останала светлина и бързо понижаваха температурата на въздуха. След десетина минути дъждът стана по-силен и по-студен.

По дяволите! Времето минаваше, а той още не бе стигнал.

Талазите се надигаха все по-високо, океанът кипеше. За да пази равновесие, той стоеше разкрачен. Щурвалът не променяше положението си, но вълните се разбиваха диагонално в яхтата и я разклащаха като паянтова люлка. Гарет непоколебимо следваше пътя си напред.

След минути нова мълния озари небето… Затишие… Гръм. Трийсет километра. Той погледна часовника си. Ако бурята се приближаваше с тази скорост, щеше да успее да стигне до мястото и да се върне в пристанището навреме, стига ветровете да духаха в същата посока.

Но ако я променяха…

Прехвърли набързо сценария в съзнанието си. Намираше се на два и половина часа от брега. Ако се движи с вятъра, ще са му нужни най-много час и половина, стига всичко да върви по плана. Бурята щеше да се разрази на сушата почти по същото време когато ще е стигнал и той.

— По дяволите! — Този път изруга по-силно. Трябва да пусне бутилката сега, макар да не бе стигнал достатъчно навътре, както искаше. Но не можеше да рискува повече.

Хвана тресящия се вече щурвал с една ръка, а с другата бръкна в джоба и извади бутилката. Набута тапата още навътре за по-сигурно, после вдигна бутилката срещу чезнещата светлина. Видя вътре писмото, плътно навито и завързано.

Докато го гледаше, се изпълни с чувство на задоволство, сякаш най-сетне беше дошъл краят на едно дълго пътуване.

— Благодаря ти — прошепна той сред шума на разбиващите се вълни.

Хвърли шишето възможно най-далече, проследи го как полетя във въздуха и го изгуби от поглед когато падна във водата. Направи го!

А сега да обърне посоката на лодката. В същия момент две мълнии разцепиха небето едновременно. Двайсет километра. Той се замисли обезпокоен.

Не е възможно да се е приближила толкова бързо, прецени той. Но явно бурята набираше скорост и сила и издувайки се като балон, идваше право към него.

Той застопори щурвала с примки, за да отиде на кърмата. Губейки ценни минути, се помъчи да поддържа контрол над гика. Въжетата жулеха дланите му през разкъсаните ръкавици. Най-накрая успя да измести ъгъла на ветрилата и яхтата се наклони силно, когато я хвана вятърът. Докато се движеше по обратния път, нов порив от съвсем друга посока запрати студена струя въздух към лодката.

Топлият въздух се срещна със студения. Той включи радиото тъкмо навреме, за да чуе предупреждения към малките плавателни съдове. Усили звука и се вслуша в сведенията за бързо променящите се метеорологични условия.

„Повтарям… предупреждение за малките плавателни съдове… опасни ветрове се образуват… очаква се пороен дъжд.“ Бурята набираше пара.

С рязкото спадане на температурата, ветровете ставаха опасни. Само за последните три минути те се бяха усилили до двайсет и пет възела в час.

С нарастваща припряност той напрегна сили да завърти щурвала.

Нищо не се получи.

Изведнъж проумя, че бушуващите вълни повдигат кърмата над водата и не позволяват на руля да се подчинява на щурвала. Яхтата като че ли бе замръзнала на място в погрешна посока и се клатеше опасно. Нова вълна го застигна и блъсна силно корпуса, забивайки вълнореза почти под повърхността.

— Хайде… зацепи! — прошепна той и усети как първите пипала на паниката се впиват в стомаха му. Прекалено дълго продължи това.

С всяка минута небето ставаше по-черно, дъждът започна да бие странично във вид на гъсти, непрогледни завеси.

След малко щурвалът зацепи най-сетне и лодката започна да се завърта.

Бавно… бавно… Но лодката продължаваше да е силно наклонена на една страна.

С нарастващ ужас Гарет наблюдаваше как океанът се надига около него, за да образува гигантска, ревяща вълна, която препусна право към него.

Нямаше да може да я избегне.

Той се хвана здраво, миг преди водата да се стовари върху корпуса и да изпрати във въздуха дълги ивици бяла пяна. „Хепънстанс“ се наклони още повече и краката на Гарет се огънаха, но ръцете му останаха вкопчени в щурвала. Той отново се изправи в мига, в който нов талаз се разби в лодката.

Водата наводни палубата.

Яхтата се пълнеше с вода, но въпреки това се мъчеше да се изправи в бушуващия вятър. В продължение на минута водата я заливаше със силата на буйна река. След това обаче вятърът най-ненадейно стихна и като по чудо „Хепънстанс“ започна да се изправя и мачтата ѝ постепенно се издигна към абаносовото небе. Рулят отново зацепи и Гарет завъртя силно щурвала, знаейки, че трябва час по-скоро да смени курса на яхтата.

Нова светкавица. Разстоянието се скъси на единайсет километра.

Радиото изпука.

„Повтарям… предупреждение към малките плавателни съдове… очаква се ветровете да достигнат четирийсет възела…

Повтарям… очакват се ветрове от четирийсет възела… дори до петдесет…“

Гарет разбра, че е в опасност. Нямаше начин да овладее „Хепънстанс“ в толкова силни ветрове.

Яхтата продължи да завива, като се преборваше с допълнителното тегло и яростните океански вълни. Водата в краката му беше достигнала ниво петнайсет сантиметра. Или почти толкова.

Ураганният вятър внезапно започна да духа от срещуположната посока, забавяше хода на „Хепънстанс“ и я подхвърляше като играчка. Точно когато лодката беше най-уязвима, една огромна вълна се разби в корпуса ѝ. Мачтата се потопи дълбоко, сочейки към водите на океана.

Този път вятърът не спря дори за миг.

Вледеняващ дъжд плющеше странично и го заслепяваше. Вместо да се изправя, „Хепънстанс“ започна да се накланя още повече с натежалите си от дъжда платна. Гарет отново загуби равновесие, кренът на яхтата пречеше на усилията му да се задържи. Ако друга вълна се разбиеше отново в корпуса…

Гарет не я видя кога се зададе.

Като замах на екзекутор вълната се стовари върху лодката със страхотен грохот, „Хепънстанс“ легна на единия си борд, мачтата и платната ѝ се срутиха във водата. Тя загиваше. Гарет се държеше за щурвала — знаеше, че ако го пусне, ще бъде запратен право във водата.

„Хепънстанс“ поемаше бързо вода и се замята като огромен давещ се звяр.

Той трябваше да стигне до аварийните принадлежности, сред които имаше спасителен сал — това беше единственият му шанс. Стъпка по стъпка, хващайки се за всичко, което можеше, той започна да се придвижва към каютата, борейки се със заслепяващия дъжд, борейки се за живота си.

Нова мълния бе последвана почти веднага от гръм.

Най-сетне той стигна до вратата и натисна дръжката. Вратата не помръдна. Обезсърчен, стъпи здраво, за да блъсне по-силно и отново опита. Тя се открехна и в същия миг водата нахлу вътре. Тогава разбра, че бе допуснал огромна грешка.

Океанът бързо изпълни вътрешността на каютата. Гарет мигом видя, че чувалът с принадлежностите, който обикновено висеше здраво закачен на стената, е под водата. Вече нищо не може да попречи на океана, помисли си той, да погълне лодката.

В паниката си се помъчи да затвори вратата на каютата, но напорът на водата и неудобната му позиция не му позволяваха. „Хепънстанс“ продължи да се накланя бързо. След секунди половината ѝ корпус бе под водата. Съзнанието му отново прещрака.

Спасителните жилетки…

Намираха се под седалките в кърмовата част.

Погледна натам. Те все още не бяха залети.

С големи усилия успя да се хване за страничните леери — единственото останало над повърхността. В това време водата стигна до гърдите му и краката му заритаха в океана. Той се наруга, че не се бе сетил да си сложи спасителната жилетка по-рано.

Вече три четвърти от яхтата беше под водата и продължаваше да потъва.

Преборвайки се с тежестта на вълните и със собствените си натежали като олово мускули, без да се пуска от парапета, той тръгна към седалките. На половината път дотам океанът стигна до врата му и тогава той осъзна, че усилията му са напразни.

Нямаше да успее.

Водата се покачи до брадичката му, когато най-накрая той преустанови опитите си. Вдигна лице нагоре. Останал без капка сили, не можеше да повярва, че това е краят.

Пусна се от парапета и с плуване се отдалечи от яхтата. Подгизналите му обувки и облекло го теглеха надолу. Той следваше пътя на водата и когато вълните го издигнаха, видя как „Хепънстанс“ се плъзна под повърхността. Студът и изтощението започнаха да сковават сетивата му, но той се обърна и започна бавно и безуспешно да плува към брега.

Тереза седеше до масата с Джеб. Той говореше на пресекулки и затова му отне доста време да ѝ разкаже каквото знаеше.

По-късно Тереза щеше да си спомни, че докато го слушаше, я изпълваше не толкова някакво безпокойство, а любопитство. Знаеше, че Гарет ще оцелее. Той беше опитен моряк и още по-опитен плувец. Беше прекалено внимателен, прекалено жизнен, за да бъде победен от водната стихия. Ако някой можеше да се справи, това беше той.

Тя се пресегна през масата и хвана Джеб за ръката. Изглеждаше объркана.

— Не разбирам… защо е изкарал яхтата в океана, като е знаел, че наближава буря?

— Нямам представа — отвърна тихо бащата. Не можеше да срещне погледа ѝ.

Тереза сбърчи вежди и от недоумение всичко наоколо ѝ се стори нереално.

— Каза ли ви нещо, преди да тръгне?

Джеб поклати глава. Лицето му бе посивяло, гледаше надолу, сякаш криеше нещо. Тереза обхвана с разсеян поглед кухнята. Всяко нещо беше на мястото си, сякаш беше чистена минути преди тя да дойде. През отворената врата на спалнята видя, че леглото му е старателно покрито със завивката. Странно, помисли си, какви са тия два големи букета върху него?

— Не разбирам… Всъщност той е добре, нали?

— Тереза… — заговори Джеб и в очите му бликнаха сълзи. — Вчера сутринта са го намерили.

— В болница ли е?

— Не.

— Къде е тогава? — попита тя, отказвайки да приеме онова, което започна да предполага.

Джеб не отговори.

И тогава дишането ѝ изведнъж стана тежко. Започвайки от ръцете, след малко цялото ѝ тяло се разтрепери.

— Гарет! Какво ли се е случило? — запита се тя. — Защо не си тук?

Джеб наведе глава, за да прикрие сълзите си, но тя го чу как ги преглъща.

— Тереза…

— Къде е той? — настоя тя и скочи на крака. Чу столът да пада зад нея като от далечно разстояние.

Джеб я погледна безмълвен. После с едно движение избърса сълзите си с опакото на ръката си.

— Вчера сутринта са намерили тялото му.

Тя почувства, че гърдите ѝ се стягат, сякаш се задушава.

— Той е мъртъв, Тереза.

На плажа, откъдето беше започнало всичко, Тереза се отдаде на спомените от изминалата година.

Погребаха го до Катерин в малко гробище близо до дома му. Джеб и Тереза стояха един до друг по време на погребалната служба, заобиколени от хора, в чийто живот бе имал място и Гарет — приятели от гимназията, бивши негови курсисти по подводен спорт, продавачите в магазина му. Церемонията беше обикновена и макар че бе започнало да вали в момента, в който свещеникът завърши словото си, хората останаха дълго край гроба му.

Софрата след погребението бе сложена в дома на Гарет. Един по един хората идваха, поднасяха съболезнованията си и споделяха спомени за него. Когато всички се разотидоха и Джеб и Тереза останаха сами, Джеб извади една кутия от гардероба и помоли Тереза да седне, за да разгледат заедно съдържанието ѝ.

В кутията имаше стотици снимки. През следващите няколко часа пред Тереза се разгърнаха мигове от детството и юношеството на Гарет — онези периоди от живота му, които само си бе представяла. Последваха и снимки на по-късните му години — в гимназията, в колежа, на възстановената „Хепънстанс“, Гарет пред обновения магазин в деня на откриването му… Забеляза, че на всяка снимка той бе неизменно усмихнат. А и облеклото му бе също неизменно. Освен на снимките, правени по специален случай, на останалите беше облечен по един и същ начин — или с джинси, или с къси панталони, обикновена риза и кецове на бос крак.

Имаше и над десетина снимки на Катерин. Отначало Джеб като че ли се притесни, като я видя, че ги разглежда, но колкото и да беше странно, те нито я натъжиха, нито я разгневиха. Тя ги прие просто като част от друго време в живота му.

По-късно, когато разглеждаха последните няколко снимки, Тереза видя онзи Гарет, в когото се бе влюбила. Особено ѝ направи впечатление една снимка и тя я задържа по-дълго време. Като забеляза изражението ѝ, Джеб поясни, че била правена в Деня за отдаване почит на загиналите във войните, няколко седмици преди бутилката да бъде изхвърлена на брега на Кейп Код. На нея Гарет стоеше на задната веранда и изглеждаше точно така, както в деня, когато за първи път отиде в дома му.

Когато най-накрая свали снимката, Джеб я изтегли внимателно от ръцете и.

На следващата сутрин ѝ даде един плик. Когато го отвори, в него беше снимката, която бе разглеждала най-дълго, заедно с още няколко други. Наред с тях бяха и трите писма, благодарение на които се бяха запознали.

— Мисля, че ще искаш да ги имаш.

Задавена от сълзи, тя само кимна безмълвно в знак на благодарност.

Тереза не можеше да си спомни нищо от първите няколко дни след завръщането си в Бостън и като се върна назад във времето, установи, че дори не иска да си спомня. Помнеше единствено, че Диана я чакаше на летището „Лоуган“, когато самолетът се приземи. След като я бе видяла, Диана веднага се обади на съпруга си и му заръча да ѝ занесе дрехи в дома на Тереза, тъй като възнамеряваше да остане при нея няколко дни. Тереза прекара повечето време на легло, дори не си направи труда да става, когато Кевин се връщаше от училище.

— Ще се оправи ли мама? — попита Кевин.

— Просто ѝ трябва малко време — успокои го Диана. — Знам, че и на теб ти е мъчно, но скоро всичко ще бъде наред.

Сънищата на Тереза, когато си ги спомняше, бяха разпокъсани и мъгляви. За нейна изненада Гарет нито веднъж не ѝ се яви насън. Не можеше да си обясни дали това е вид поличба, или дори дали трябва да влага някакво тълкувание. Главата ѝ се маеше и ѝ беше трудно да мисли за каквото и да е с ясно съзнание. Лягаше си рано, свиваше се на кълбо в утешителния мрак и стоеше така колкото можеше по-дълго.

Понякога, когато се събуждаше, за част от секундата ѝ минаваше през ума, че е станала някаква грешка — струваше ѝ се абсурдно, че е могло да се случи в действителност. В тази част от секундата като че ли всичко беше наред. Тогава напрягаше слух, за да чуе стъпки на Гарет в апартамента, убедена, че празното легло до нея означаваше, че той е в кухнята, където си пие кафето и чете вестник. След малко и тя ще седне край масата до него и ще поклати глава: „Сънувах ужасен сън…“

Единственият спомен от изминалата седмица беше въпиещата нужда да разбере как е могло да се случи. Преди да си тръгне от Уилмингтън, тя накара Джеб да ѝ обещае, че ще ѝ се обажда всеки път, когато научи нещо повече за деня, в който Гарет е излязъл с „Хепънстанс“ в открито море. Незнайно защо дълбоко вярваше, че като научи подробностите, и особено „защо“, това по някакъв начин ще облекчи скръбта ѝ. Онова, което отказваше да повярва, беше, че Гарет е тръгнал с намерението никога да не се завърне. Колкото пъти телефонът звъннеше, все се надяваше да чуе гласа на Джеб. „Разбирам, въобразяваше си тя, че му казва. Да… разбирам. Това вече е друго нещо…“

Естествено, дълбоко в себе си тя знаеше, че това никога няма да се случи. Джеб не ѝ се бе обадил тогава с някакво обяснение, нито пък отговорът дойде до нея в момент, когато го очакваше. Не, отговорът дойде най-накрая оттам, откъдето изобщо не бе предполагала.

Една година по-късно, на брега на Кейп Код, тя се размисли без горчивина над събитията, които я бяха довели до това място. След като най-сетне се почувства готова, Тереза взе чантата си. Извади предмета, който носеше в нея, и го загледа, съживявайки часа, в който най-накрая беше получила отговора. За разлика от спомените ѝ от дните непосредствено след завръщането в Бостън, този спомен беше все още кристално ясен.

След като Диана си бе тръгнала от дома ѝ, Тереза се опита да възвърне ритъма на всекидневието си. В объркаността си през изминалата седмица беше пренебрегнала много неща от живота, който така или иначе продължаваше. Докато Диана ѝ помагаше с Кевин, тя само трупаше пощата си, без да я отваря, в единия ъгъл на всекидневната си. Една вечер, след като Кевин си легна, тя някак машинално започна да я преглежда.

Имаше няколко десетки писма, три списания и два колета. Единият тя разпозна веднага — беше подаръкът, който бе поръчала по каталог за рождения ден на Кевин. Вторият обаче беше увит в обикновена амбалажна хартия и нямаше адрес на подателя.

Беше дълъг, с правоъгълна форма, залепен допълнително със скоч. Освен това имаше и две лепенки с предупреждението „Чупливо“ — едната, близо до адреса, другата, на гърба. Какво ли ще е това, запита се и от любопитство отвори първо него.

Едва тогава видя пощенското клеймо от Уилмингтън, Северна Каролина, с дата отпреди две седмици. Погледът ѝ пробяга по изписания неин адрес.

Почеркът беше на Гарет.

— Не… — Тя остави пакета и стомахът ѝ се сви.

Взе от чекмеджето ножици и с треперещи ръце започна да реже лепенките и същевременно внимателно разгръщаше хартията. Вече знаеше какво ще намери вътре.

След като извади предмета и погледна да не е останало още нещо вътре, с бавни движения започна да сваля хартията, с която той бе увит, но тъй като тя бе залепена в двата края, наложи ѝ се пак да използва ножиците. Най-накрая постави предмета върху бюрото си и го загледа продължително, без да е в състояние да помръдне. После го повдигна към светлината и видя в него собственото си отражение.

Бутилката беше запушена с коркова тапа и навитото на руло писмо стоеше на дъното ѝ. Тя лесно извади тапата — той не я бе натикал много навътре, тръсна един-два пъти бутилката с гърлото надолу и навитото писмо падна. И то, като писмото, което бе намерила само преди няколко месеца, беше завързано с конец. Отвърза го старателно, за да не го скъса.

Беше написано с химикалка. В горния десен ъгъл на листа имаше напечатана рисунка на стар ветроходен кораб с издути от вятъра платна.

Скъпа Тереза,

Ще ми простиш, ли?

Тя остави писмото върху бюрото. Усети, че гърлото ѝ пари и затрудняваше дишането ѝ. Светлината от лампата на тавана се пречупваше в причудливи призми в отприщилите ѝ се на воля сълзи. Тя се пресегна да вземе книжна носна кърпичка и ги избърса. След като се посъвзе малко, започна отново да чете.

Ще ми простиш ли?

В света, който рядко разбирам, има ветрове които духат, когато най-малко ги очакваш. Понякога поривът им е със силата на ураган, а понякога те едва погалват бузата ти. Но не може да се отрече, че ветровете често носят бъдеще, което е невъзможно човек да не приеме. Ти, скъпа моя, си вятърът, който аз отказах да приема, вятърът, който духаше по-силно, отколкото съм си представял, че е възможно. Ти си моята съдба.

Сбърках, много сбърках, че не обърнах, внимание на очевидното и затова те моля за прошка. Като предпазлив пътник аз се опитах да се опазя от вятъра и вместо това загубих душата си. Постъпих глупаво, че пренебрегнах, съдбата си, но дори глупаците имат чувства и аз осъзнах, че ти си най-важното нещо, което имам на този свят.

Знам, че не съм съвършен. През изминалите няколко месеца направих повече грешки, отколкото друг човек би направил за целия си живот. Сгреших, като се държах така, когато намерих писмата, както и сгреших, че скрих истината, за преживяванията ми, свързани с моето минало. Когато се затичах по улицата след колата ти, а после, докато гледах от летището как отлита самолетът си дадох сметка, че е трябвало да те спра по-настоятелно. Но преди всичко сбърках, че отрекох онова, което беше непогрешимо в сърцето ми — че не мога да живея бе тебе.

Ти беше права във всичко. Когато седяхме в моята кухня, аз се опитах да отхвърля нещата, които ти казваше, макар да знаех, че са истина. Като човек, който гледа само назад по време на пътуване, аз не видях онова, което ти сложи пред мен. Пропуснах красотата на изгряващото слънце, пропуснах чудото на очакването, което придава стойност на живота. Беше грешка от моя страна да постъпя така, беше плод на обърканото ми съзнание и ми се ще да го бях разбрал по-рано.

Сега обаче, с поглед, насочен към бъдещето, виждам лицето ти и чувам гласа ти, и съм сигурен, че това е пътят, който трябва да следвам. Най-съкровеното ми желание е да ми дадеш още един шанс. Както може би си се досетила, надявам се тази бутилка да извърши вълшебството си, както го стори вече веднъж, и по някакъв начин да ни събере отново.

През първите няколко дни след заминаването ти исках да вярвам, че мога да продължа да живея, както винаги. Но не можах, всеки път, когато наблюдавах залеза на слънцето, си мислех за теб всеки път, когато минавах покрай телефона, изпитвах, неудържимо желание да ти се обадя. Дори когато излизах с яхтата, мислех, само за теб и за прекрасното време, което прекарахме заедно. Дълбоко в сърцето си знаех, че животът ми вече никога няма да е същият. Исках, да се върнеш повече от всичко и въпреки това, когато те извиквах в съзнанието си, непрекъснато чувах, думите ти от последния ни разговор. Колкото и много да те обичам, разбирах, че между нас няма да се получи нищо, ако ние и двамата не се уверим, че аз ще се посветя изцяло на пътя, който води напред. Продължих да се измъчвам от тези мисли до снощи, когато отговорът най-накрая дойде. Надявам се, че след като ти разкажа за това то ще означава за теб толкова колкото означава, за мен.

В съня си се видях на плажа с Катерин, на същото място, където те заведох, след като обяд вихме в „Ханк“. То беше ярко осветено от слънцето, чиито лъчи се отразяваха ослепително в пясъка. Вървяхме с нея един до друг, а тя ме слушаше внимателно докато разправях, за теб, за нас, за прекрасните мигове, които преживяхме заедно с теб. Накрая, след известно колебание, аз си признах, че те обичам, но че се чувствам виновен. Отначало Катерин не каза нищо, продължи да върви до мен. После се обърна и ме попита: Защо? „Заради теб“. Като чу отговора ми, тя се усмихна леко развеселена, както преди да умре. Погали ме нежно по лицето и рече: „О, Гарет, кой мислиш, че изпрати бутилката, която тя намери?“

Тереза спря да чете. Тихото жужене на хладилника сякаш повтори като ехо думите от писмото:

„Кой мислиш, че изпрати бутилката, която тя намери?“ Облегна се назад, затвори очи и се опита да удържи сълзите си.

— Гарет… — промълви, — Гарет…

През прозореца си чуваше шума от минаващите коли. И бавно продължи да чете.

Когато се събудих, се почувствах празен и самотен. Сънят не ме утеши. Напротив, засили болката в мен от това, което сторих на нас двамата, и започнах да плача. Когато най-накрая се съвзех, вече знаех какво да направя. С трепереща ръка написах две писма — едното е това, което държиш в ръката си сега, а другото до Катерин, в което най-сетне и казвам сбогом. Днес ще изляза с „Хепънстанс“, за да ѝ го изпратя, както правех с предишните. Това ще е последното ми писмо до Катерин. Тя по свой начин ми каза да продължавам, напред, и аз реших, да се вслушам, в думите и. Но не само в нейните думи, а и в предпочитанията на сърцето ми, които ще ме отведат отново при теб.

О, Тереза, съжалявам, толкова много съжалявам, че те нараних. Следващата седмица ще дойда в Бостън с надеждата да установя, че си ми простила. Може би вече съм закъснял, не зная.

Тереза, обичам те и винаги ще те обичам. Уморих, се да бъда сам. Виждам как деца плачат и се смеят, както си играят на плажа, и дойдох, до заключението, че и аз искам да имам деца от теб. Искам да бъда до Кевин, докато възмъжава. Искам да държа ръката ти, и да те гледам как плачеш, когато един ден поведе годеницата си към олтара, искам да те целувам след всяка негова сбъдната мечта. Ще се преместя в Бостън, ако поискаш, защото повече не мога да живея така. Страдам и тъгувам без теб. Докато седя в кухнята си, се моля да ми позволиш да се върна при теб, този път завинаги.

Гарет

Вече се свечеряваше и сивото небе ставаше все по-тъмно. Макар да препрочете стотици пъти писмото, то пораждаше еднакво силни чувства, както първия път. През изминалата една година тези чувства я дебнеха във всеки момент на бодърстване.

Докато седеше на плажа, тя се опита още веднъж да си го представи как той ѝ пише писмото. Прекара пръст по думите, с мисълта, че ръката му е докосвала хартията. Преглъщайки сълзите си, огледа писмото, както правеше всеки път, след като го прочетеше. На места беше зацапано, сякаш химикалката леко беше потекла, докато е пишел. Имаше шест задраскани думи и тя се вгледа в тях, чудейки се какво ли е искал да напише първоначално. Както винаги, не можа да разбере. Като много неща за последния му ден, и това остана тайна, която бе отнесъл със себе си. Забеляза, че към края на страницата почеркът му трудно се разчиташе, сякаш…

Когато свърши, нави писмото отново, върза го внимателно с конеца, за да изглежда всеки път по същия начин. Пъхна го обратно в бутилката, която остави настрана до чантата си. Знаеше, че когато се прибере, ще я сложи отново на бюрото си, където я държеше непрекъснато. Вечер, когато отраженията от уличните лампи проникваха в стаята, бутилката заблестяваше в тъмнината и обикновено тя беше последното нещо, което виждаше, преди да отиде да си легне.

После взе снимките, които ѝ бе дал Джеб. Спомни си, че след като се върна в Бостън, тя ги разгледа една по една. Когато ръцете ѝ се разтрепериха, ги прибра в чекмеджето и повече не ги погледна.

Но сега отново ги извади и отдели една, която бе правена на задната веранда на къщата му. Загледа я и си спомни всичко за него — как изглеждаше и се движеше, непринудената му усмивка, бръчиците около очите му. Може би утре, каза си тя, ще вземе негативите и ще извади още една увеличена — двайсет на двайсет и пет, за да си я постави на нощното шкафче, както той беше направил със снимката на Катерин. Усмихна се тъжно, съзнавайки дори сега, че едва ли би издържала на това. Снимките ще отидат обратно в чекмеджето, където стояха досега, под чорапите ѝ и до перлените обеци, които ѝ бе дала баба ѝ. Щеше да е болезнено да вижда всеки ден лицето му, а тя още не беше готова за това.

След погребението тя поддържаше спорадична връзка с Джеб — обаждаше му се от време на време да го пита как е. Първия път, когато му се обади, му обясни, че е открила причината, поради която Гарет е излязъл с „Хапънстанс“ онзи фатален ден, и двамата се разплакаха на телефона. С изнизването на месеците обаче те постепенно свикнаха да споменават името му, без да проливат сълзи, а Джеб дори разказваше по някой и друг спомен от детството му или пък припомняше на Тереза неща, които му е говорил за нея по време на дългите им раздели.

През юли Тереза и Кевин замиха за Флорида и отидоха да се гмуркат край кораловите рифове. Водата там, подобно на тази в Северна Каролина, беше топла, но още по-бистра. Прекараха там осем дни, като се гмуркаха всяка сутрин и се излежаваха на плажа следобед. На път за вкъщи решиха да повторят тази почивка и следващата година. За рождения си ден Кевин поиска да се абонира за списания за подводен спорт. По ирония на съдбата в първия брой имаше материал за плавателни съдове, претърпели корабокрушение край брега на Северна Каролина, сред които беше и един потънал в по-плитки води кораб, до който Кевин и тя се бяха гмуркали заедно с Гарет.

След смъртта на Гарет тя не излезе с нито един мъж въпреки немалкото предложения. Колегите, с изключение на Диана, непрекъснато се опитваха да я запознават с разни мъже. Описваха ѝ ги като хубави и с много качества, но тя любезно отклоняваше всяка покана. От време на време чуваше как някои от тях шепнат зад гърба ѝ: „Не разбирам защо се предава“ или „Тя е все още млада и привлекателна.“ Други, които ѝ влизаха в положението, просто разбираха, че ѝ трябва време, за да се възстанови.

Преди три седмици ѝ се обади Джеб и разговорът му с него я изпрати отново в Кейп Код. Докато слушаше кроткия му глас, с който загрижено я посъветва, че ѝ е време да продължи напред, стените, които бе издигнала около себе си, най-накрая рухнаха. Тя плака почти цялата нощ, но на следващата сутрин знаеше какво трябва да направи. Уреди си да дойде отново тук — без никакви затруднения, тъй като не беше сезон. И тъкмо тогава започна изцеляването ѝ.

Както стоеше на плажа, се запита дали няма да я види някой. Огледа се и видя, че плажът е безлюден. Като че ли само океанът се движеше и тя не можеше са откъсне очи от него — водата изглеждаше бурна и опасна. Мястото нямаше нищо общо с романтиката, която помнеше. Остана загледана дълго време във водната шир, мислейки си за Гарет, докато не чу тътена на гръм, който отекна в зимното небе.

Надигна се вятър и тя почувства, че съзнанието ѝ се понесе заедно с него. Защо, запита се, трябваше да свърши по този начин? Не можа да си отговори. След нов порив почувства Гарет до себе си и ѝ се стори, че приглажда назад паднал върху лицето ѝ кичур. Същият жест бе направил, когато си казаха „сбогом“, и сега още веднъж го почувства. Прииска ѝ се да беше променила тогава много неща, за които толкова съжаляваше…

Сега, сама с мислите си, тя го обичаше. И винаги щеше да го обича. Знаеше го от мига, в който го видя на рампата край яхтата, знаеше го и сега. Нито времето, нито смъртта му щяха да променят начина, по който се чувстваше в момента. Тя затвори очи и прошепна:

— Липсваш ми, Гарет Блейк. — И за миг ѝ се стори, че той я чу, защото вятърът изведнъж стихна.

Първите капки дъжд закапаха, когато тя отвори обикновената прозрачна бутилка, която стискаше здраво в ръце, и извади от нея писмото, което му беше написала снощи, писмото, което бе дошла да изпрати именно оттук. Разгърна го, както бе разгърнала неговото писмо, когато навремето го намери тук. На слабата светлина на отиващия си ден думите почти не се виждаха, но тя го знаеше наизуст. Ръцете ѝ леко трепереха, когато започна да го чете.

Скъпи мой,

Измина една година, откакто седнах с баща ти в кухнята ти. Сега е късна нощ и макар че думите ми идват трудно, не мога да потисна чувството, че е време да отговоря най-сетне на въпроса ти.

Разбира се, че ти прощавам. Прощавам ти не само сега. Простих ти още, когато прочетох, писмото ти. Нямах друг избор в сърцето си. Достатъчно мъчително беше, че веднъж те напуснах, втори път нямаше да е възможно. Обичах те твърде много, за да те пусна да си идеш отново. Колкото и дълбоко да скърбя за това, което можеше да бъде, благодарна съм ти, че дойде в живота ми, макар и за кратко време. Отначало си мислех, че съдбата ни е събрала, за да ти помогна да преживееш, скръбта. Сега обаче, година по-късно, разбирам, че е точно обратното.

По ирония на съдбата аз изпаднах, в същото положение, в каквото беше ти, когато те срещнах, за първи път. Докато ти пиша, се преборвам с призрака на човека, когото обичах и загубих. Сега разбирам по-добре трудностите, през които си минал, и съзнавам колко болезнено ти е било да продължаваш напред. Понякога скръбта ме смазва и макар да знам, че ние никога вече няма да се видим, част от мен иска да те задържи завинаги. На мен ще ми е лесно да го сторя, защото, ако обикна другиго, спомените за теб ще се заличат донякъде. Но тук е парадоксът; въпреки че ми липсваш много, благодарение на теб аз не се страхувам от бъдещето. Защото ти успя да се влюбиш в мен и ми вдъхна надежда, скъпи мой. Ти ме научи, че е възможно човек да продължи да живее, независимо, колко огромна е скръбта му. Ти по свой начин ме накара да повярвам, че истинската любов не бива да се отрича.

Точно в този момент не съм сигурна, че съм готова, но това е моят избор. Не се обвинявай, благодарение на теб се надявам, че ще дойде ден, когато тъгата ми ще бъде заменена с нещо красиво. Благодарение на теб имам сили да продължа напред. Не знам дали мъртвите се връщат на този сеят и витаят наоколо невидими, за онези, които ги обичат, но ако е така, знам, че ти винаги ще бъдеш до мен. Когато слушам океана ще знам, че това е твоят шепот, когато студен ветрец погали бузата ми, ще знам, че твоят дух е минал покрай мен. Ти не си си отишъл завинаги. Независимо, кой друг ще се появи в живота ми. Ти стоиш до бог заедно с душата ми и ми помагаш да крача към бъдеще, което не съм в състояние да предвидя.

Това писмо не е прощално, то е благодарствено. Благодаря ти, че дойде в живота ми и ме дари с радост. Благодаря ти, че ме обичаше и получаваше в отговор и моята любов, благодаря ти за спомените, които ще запазя завинаги. Но преди всичко ти благодаря, задето ми показа, че ще дойде ден, когато най-накрая ще мога да те пусна да си отидеш.

Обичам те.

След като прочете писмото за последен път, Тереза го нави и го запечата в бутилката. Завъртя бутилката няколко пъти, с мисълта, че затваря пълния кръг на своето пътуване. После, чувствайки, че не може повече да чака, тя хвърли бутилката възможно най-навътре в океана.

Тъкмо тогава се надигна силен вятър и мъглата започна да се вдига. Тереза постоя известно време, загледана безмълвно в бутилката, която започна да се носи по вълните към открито море. И макар да знаеше, че не е възможно, си представи, че океанът никога няма да я изхвърли на някой бряг. Искаше и се да пътува вечно към далечни места, които тя самата никога няма да види.

Когато след няколко минути бутилката изчезна от погледа ѝ, тя се обърна и тръгна обратно към колата си. Вървейки смълчана под дъжда, Тереза леко се усмихна. Не знаеше нито кога, нито къде, нито дали някога щеше да бъде намерена, но това нямаше значение за нея. Дълбоко в себе си беше сигурна, че Гарет ще получи писмото ѝ.

КРАЙ

Информация за текста

Nicholas Sparks

Message in a Bottle, 1998

Свалено от „Моята библиотека“ (http://chitanka.info/text/21193)

Последна редакция: 2011-08-25 06:25:57

1

Съвременен американски джазмен, пианист и автор на филмова музика. — Б.пр.

2

Свещена индуска формула, за която се предполага, че има магическа сила. — Б.пр.

Content

Никълъс Спаркс
Писмо в бутилка

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Информация за текста

1