Микітчак Тарас Ігорович

Планета Фей

Тарас Микітчак

Планета Фей

1. «Смерековий Рай» мовчить

— «Смерековий Рай»... «Смерековий Рай», відповідайте. «Смерековий Рай» відповідайте! «Смерековий Рай»... — Нічого.

Андрій зняв з голови навушники і скрушно зітхнув. От якби погане передчуття можна було б так само зняти і покласти на панель.

Перед склом лобового ілюмінатора пропливають краєвиди безмежного зимового лісу. Незліченна кількість припорошених легким снігом смерек і ялин.

— А, можливо, у них щось сталося з передавачем?

— Не знаю. Через десять хвилин приземлимось і з’ясуємо все на місці. Ти перевірив двигуни?

— Так. Усі системи працюють безвідмовно. Ніяких проблем під час посадки не повинно виникнути.

— Попередь екіпаж про лактичну напругу м’язів і перекажи, нехай прийдуть у кабіну.

— Я вже розбудив їх. Зараз вони будуть тут.

Дверки безшумно розсунулися і всередину кабіни увійшли хлопець і дівчина. Обом вже за двадцять. Серйозність, що світиться в їхніх очах, підтверджує солідний вік.

— Як справи? Як виспалися? — чемно запитала єдина представниця жіночої статі у команді, займаючи своє місце за пультом.

— Справи, поки що, чудово. Ковтни таблетку, бо зараз пірнемо в «Рай». — відмовив їй Остап, відкидаючись на спинку антивібраційного крісла. — Спали ми добре. У шостій годині прокинулись, встали і відтоді намагаємося зв’язатися зі станцією.

— І як успіхи?

— Вони відсутні.

Хвойна сіла зручніше, накинула на себе систему пасків безпеки, проковтнула зелене кружальце таблетки і заплющила очі. Приємно просто розслабитись і припинити біганину думок у голові, — тоді ніби зникаєш зі світу, зникають твої проблеми.

Тарас Береговий повторив рухи своєї напарниці, а коли з’єднав останній магнітний замок на еластичних пасках, то запитав в Остапа:

— Командоре, а що у них могло трапитися?

— А що завгодно, від штопору антени до стихійного лиха.

— Невже, на цій планеті існують стихійні лиха?

— Через кілька хвилин побачимо це самі. — Командор Шуминський зачаровано дивився на безкрайнє море зелено-синіх ялинових лап, які чітко виділялися на фоні білого, білого аж до блакиті, немов накрохмаленого, снігу. Яка краса. Незмінна, незаймана, свята, навіть політ над цією зимовою казкою видається страшним святотатством.

— До приземлення сім хвилин. Моя вам порада — хай кожен розслабиться і думає про щось приємне або взагалі не думає.

— Це можна. — погодився Береговий, ловлячи поглядом то краєвиди за ілюмінаторами, то струнку фігуру своєї супутниці, але зараз — розслабитись. Він заплющив очі.

Усі замовкли. Тиша.

2146 рік.

Після четвертої світової війни, яка велася між Новим і Старим світом протягом 2038-2099 років, Земля перейшла в стан спокою. Держави встановили так звані «залізні» кордони. Створено світовий альянс, якому надано широкі повноваження у різних галузях, а всі спірні питання вирішувались на Верховному Суді Народів в Ісландії.

Територія на старенькій замученій планеті різко втратила свою цінність. Можливо, саме через це і припинились масштабні війни. Корисних копалин, як таких, практично не залишилось, нафта, вугілля і природній газ втратили основні позиції енергозабезпечення, тому воювати на рідній планеті стало просто невигідно, зникли стимули до суперечок, а нових позапланетних багатств поки що вистачало усім бажаючим.

Змінилась Земля, але людина залишилась вірною своєму хижацько-збиральному кодексу, те, що вона робила на рідній планеті, тепер просто перенеслось на інші кульки серед Всесвіту. З’явилась можливість експлуатувати інші планети.

З 2111 року промислова діяльність на Землі була офіційно заборонена відразу в 214 регіонах задля збереження вцілілих типів екосистем. Земля зупинила власну корозію, яка перенеслась на інші планети. Дві планети, придатні для життя людини, зазнали дикого нищення. Коли рідна домівка людства вперше видихнула з себе весь смог столітть і вдихнула спокою, її сестри занапастили себе через свої багатства. Проте екологічна революція, яка здійснилася мирними засобами всередині 22 століття, зупинила руйнацію природи Венери і Сарматії. Промисловість загнали у вузькі рамки обмежень СКЕУ (Світовий Конгрес Екологічного Управління). Така система спочатку викликала зливу протестів зі сторони раціоналістів, але час довів її ефективність.

Тому, коли в 2 143 році в системі двійника Сонця відкрили схожу на Землю планету, рука прогресу вже не дотягнулась до неї. СКЕУ дозволив тут лиш дуже обережну наукову діяльність. Сюди не мали доступу ті науковці, які шукали нові засоби до використання. Звісно, що це лиш тимчасова політика, хоча в цієї планети були всі шанси стати суцільним заповідником — надто вже вона була схожа на первісну Землю-матінку.

Її поверхня на 63 відсотки вкрита сушею, тому вона отримала відповідну назву — Океан. Переважну більшість суші займають ліси помірних зон. Тропіки у земному розумінні тут практично відсутні, тому що клімат Океану набагато холодніший, ніж земний. Крім цього є ще багато інших відмінностей між двома планетами, але, яких саме, ніхто точно сказати не міг.

Початок вивчення Океану розпочали з переправки сюди з Сарматії новенької дослідницької станції. У ній жили чотири біологи, і їхнім основним завданням було з’ясувати, чи на цій новенькій планеті існують форми розумного життя. Аерофотознімки нічого цікавого не зафіксували, тому було вирішено вивчення природи Океану продовжити з його поверхні. Хоча і детальний супутниковий аналіз і флаєрний обліт територій не виявив жодного сліду існування тут когось схожого на людину, та земляни все таки сподівалися, а, радше, навіть боялися, що розумні істоти можуть все таки відшукатись на цих лісових просторах.

Станцію розташували на скелястому плато. З одного боку сюди докочується шум моря, а з іншого — пологими пагорбами спускається хвойний ліс.

Через місяць функціонування станції «Смерековий Рай» від неї надійшло кілька цікавих повідомлень про майже ідентичний склад флори і фауни цього району з флорою і фауною російської тайги, Альп, Скандинавії, а справжньою сенсацією стала заява науковців станції про можливість вільного схрещування місцевих і земних видів.

Тепер п’ятеро землян везуть продезинфіковане насіння хвойних дерев і лісових трав, а також популяцію лісової жовтогорлої миші. Місяць науковці «Смерекового Раю» чекали на дозвіл комісії СКЕУ на це перевезення і ось сьогодні довгоочікуванний матеріал, нарешті, прилетить на станцію.

Смуга лампочок кілька разів спалахнула червоним світлом. У вухах наростав різноголосий гул. Сіре коло перед корпусом станції збільшується, потрібно потрапити в його центр, щоб не пропалити трави навколо. Млосні моменти приземлення. Вперше, коли відчуваєш таке, то нудить, а потім звикаєш. Так само звикаєш і до того, що краще не думати під час посадки про свої відчуття, бо коли вийдеш назовні з цієї набридлої бляшанки, все відразу мине. Якби не таблетки фітону, було б гірше.

Космоліт мяко торкнувся сірої поверхні і завмер перед блискучою коробкою станції. Відчинились шлюзи, і свіже повітря, напоєне ароматами живиці і хвої, почало заповнювати кабіну. Ці аромати заспокоїли безсмаковите повітря приміщень корабля, створене кондиціонерами. У душі людей влився потік хвойного спокою. Прийшло полегшення, яке, завжди, приходить, коли прибуваєш на місце призначення, особливо, коли воно настільки нагадує рідну домівку — Землю.

Люди синхронно ковтнули ще по одній таблетці фітону і знову розмякли у кріслах. Не потрібно відразу виходити назовні, нехай свідомість спочатку звикне до цієї смерекової радості і чистоти.

— На Землі тепер таких лісів не побачиш.

— Недавно СКЕУ прийняло на розгляд один цікавий проект. Його основний зміст — переселити на 300-400 років усе людство на Венеру і Сарматію, а Землю залишити для самовідтворення.

— Це схоже на сівозміну. Ніхто на таке не погодиться.

— А кого питатимуть? Якщо альянс так вирішить, то все буде вирішено само по собі.

— Диктатура не входить у заповіді альянсу. Якщо хтось не захоче переселятись, то ніхто не має права присилувати його робити це.

— Нехай цією проблемою займаються на Землі. — урвав розмову Шуминський. — Наше завдання, не допустити такого лікування тут. Ця планета дика, тож хай такою і залишається.

— На Океані до такого не дійде, бо СКЕУ...

— СКЕУ залишилось на Землі. Тут — «Смерековий Рай»!

— Хлопці, ви собі балакаєте і не помічаєте дивної обставини. — Наталка вже стояла біля бокового ілюмінатора й уважно роздивлялась ліс і металопластикову коробку станції.

— Що саме? — усі подивилися на дівчину, а вона далі продовжувала вивчати галявину, що мінилась хвилями трави навколо.

— А те, що нас ніхто не зустрічає. Вам не здається, що це просто не виховано з їхнього боку?

— Дійсно! Могли б, принаймні, вийти. Як не як, а до них тут не щодня прилітають гості.

— Хто зна, можливо, й щодня. — пожартував Тарас, але ніхто не усміхнувся. Усім раптом чомусь стало якось не по собі.

— Не мели дурниць, Тарасе, у системі двох Сонць люди — єдині розумні істоти.

— Ти правий, інших ще ніхто не бачив.

— О! Здається, про нас згадали. — Наталка показала рукою на метеорологічну вежу.

— Де? Я нікого не бачу. — Остап зупинився біля дівчини, пильно вдивляючись у скляні висотні еркери вежі.

— Мабуть, мені просто здалося, — білявка потиснула плечима і відійшла від ілюмінатора, — здалося, що помітила якийсь рух в еркерах.

— Можливо, там хтось був, але відійшов?

— Пішли на станцію, подивимось. Навіщо гадати? — запропонував Андрій, що останнім звільнився від пасків і тепер запихав їх у порожнинні кишені крісла.

— Мені ця ідея не подобається. Йти відразу на станцію недоречно, краще вислати відеоавтомат. — відповів йому командор, не зводячи погляду зі станції.

— Це вже перестраховка. Давайте просто підемо туди і все.

— А я наказую вислати робота!

— Командоре, це ж смішно.

— Безпека смішною не буває. Чому ж вони не виходять?

— На це можуть бути сотні причин.

— Не розумію, що ти маєш проти автомата?

— Просто, це вже занадто! Уяви собі — наші там сидять, п’ють каву у кают-компанії і тут влітають вибиті двері й в кімнату в’їжджає робот.

— Ніхто дверей вибивати не збирається, але, якщо ти вважаєш це доречним, то йди замість відеоавтомата. Повернешся і розкажеш, що там з ними.

— Піду. Чому б і ні? — Андрій усміхнувся й вийшов з кабіни. Шуминський пробурмотів йому вслід:

— Погане у мене передчуття.

Усі підійшли до ілюмінаторів і почали дивитися, як по втрамбованій посадковій площадці йде Андрій Чуб. А він, розуміючи, що за ним спостерігають, обернувся до корабля і помахав своїм супутникам руками.

— Він би ще гопака станцював. — буркнув командор.

— Веселий хлопака. — знизав плечима Тарас і сів у крісло. Його напарники мовчки спостерігали за Чубом немигаючими очима, ніби він йшов до якогось страшного дракона, який мав його або з’їсти, або подати лапу. Звідкілясь у кабіні з’явилась дивна сіро-моторошна напруга.

— Нелюдська планета. — не відомо до чого сказав Шуминський і недоречно посміхнувся.

Андрій вже проминув площадку маленького космодрому і тепер бадьоро крокував по стежці з декоративних плит до входу у станцію, сходи якого оточувала колонада з титаніту. На колонах покоїлась прогулянкова тераса. Усе спокійне і виблискує своєю непорушністю.

Чоловік зупинився на стежці, присів і зірвав із клумби тремтливу ромашку на метровому стеблі — квітка Океану, хоча й дивовижно схожа на земні ромашки.

— Можливо, у теорії подвійної Сонячної системи ще не все до кінця доведено? — припустила Наталка, бачачи як Чуб нюхає жовте серце квітки, набираючи на свій ніс золотавого пилку.

— Все, — заперечив їй Шуминський. — астрофізик Сінулі повністю її обгрунтував, це одна з найбеззаперечніших теорій земної науки — Океан тільки випадково так схожий на Землю.

— Все одно дивно, просто неймовірно.

Чуб вже піднімався невеличкими сходами до входу в «Смерековий Рай». Здавалося, що титанітові колони над його головою тримають весь Всесвіт. Стоячи перед капсульними дверима станції, чоловік обернувся до корабля і знову привітливо замахав рукою. З ілюмінаторів видно його посмішку, однак ця світлинка враз зникла з обличчя Андрія. У вуха вдарив до болю сильний скрегіт. Колони різко похилились і тераса поїхала вниз.

Чуб кинувся бігти назад і встиг вилетіти з-під тераси за мить до того, як вона розплющила під собою сходи. Він біг, не озираючись, його куртка тріпотіла, наче полум’я.

Вдарившись об землю, тераса підняла стовпи грунту, разом з ним у повітря здійнялись трава і ромашки. Одна з колон випорснула з-під ваги тераси. Наталка й Остап бачили, як вона летить на висоті двох метрів над землею, крутячись навколо своєї осі, наздоганяє чоловіка і падає в кількох метрах за ним, а він вже лежить обличчям донизу, з його голови тече кров, забарвлюючи здеформований череп у червоний колір — багато крові, дуже багато. Колона закрутилась трохи вбік і припрасувала своєю масою кущики ялівцю обабіч доріжки, не зупиняючи свого стрімкого руху.

Ніхто у кабіні навіть не скрикнув. Тарас, почувши страшний шум, зірвався з крісла і кинувся до своїх товаришів.

Колона котилася з підвищення, на якому стояла станція, набираючи все більшу і більшу швидкість. Вона чесала своїми краями рядки підстрижених кущиків, мнучи їх, втоптуючи в землю, і далі прямувала на космоліт.

У наступну мить усіх у кабіні підкинуло від потужного удару. Світ за ілюмінаторами закрутився, сонце замерехтіло за верхівками дерев. Корабель різко перехилився в сторону, спершись крилом на поверхню космодрому — зламався лівий боковий стояк.

Шум зник, усе затихло. Затихли й смереки.

Тарас тихо застогнав. Він лежав на стіні, а зверху ще чиєсь тепле тіло. Воно ворушиться. Це -Остап, живий.

Обидва посідали на стіну, ворушачи ногами й руками, — кістки цілі, тільки кілька синяків. Остап широко розплющеними очима подивився на синє небо в боковому ілюмінаторі і безпорадно прошепотів:

— Казав ж я йому, просив... — потім запитав, — Наталко, ти жива?

— Здається, що так. — вона відпустила спинку крісла, на якій висіла, і перелізла на його бильце. — Ви бачили? Там Андрій! Йому потрібно допомогти!

— Заспокойся. Він... мертвий. Помер відразу.

— О, Боже! Його ж потрібно забрати. — дівчина спробувала сісти у перекошене крісло, але не втрималась в ньому і гепнула на стінку поміж чоловіками. Її обличчя відразу ж перекосила гримаса болю, брови збіглися на переніссі, очі перетворилися в дві щілини.

— Що з тобою?

— Ногу зламала. Болить!

— Яка? Ліва чи права?

— Права.

Тарас і Остап звелися на ноги і Береговий потягнувся до аптечки, відкрив її і на нього полетіла ціла купка пляшечок, ампул, коробок, шприців, клейстерів. Він обтрусився від цього добра й витягнув бинти і шини. Шуминський же стояв, припершись до підлоги, і продовжував дивитись на небо.

— Це ж не випадковість! — врешті вигукнув він. — Обвал колонади! Хтось все це підлаштував!

— Хто? Дослідники зі станції?

— Може вони збожеволіли?

— Не впевнений, що це зробили саме вони.

— А хто? Гуманоїди на десертних тарілках?

— Не обов’язково. Хтось міг прилетіти з Венери чи із Сарматії.

— Координати Океану засекречені, а просто так на нього навряд чи хтось міг потрапити.

— Як би там не було, але нам потрібно зв’язатися із Землею.

— Нічого не вийде, колона розбила наш передавач і антена зламана. Таке пошкодження ми навряд чи ліквідуємо своїми силами.

— Погані справи. Ми засіли тут навічно.

— Але через деякий час хтось повинен прилетіти сюди, якщо ми не повернемося!

— До того часу ми не протримаємося.

— Отже нам всім ...

— Спинися. Краще спокійно обміркуємо ситуацію.

— Тарасе, не дави на психіку. Мені шкода і себе, і вас, до того ж смерть Чуба на моїй совісті. І мені страшно.

— Ти ж командор.

— Тепер ми всі рівні.

Наталка сиділа між чоловіками і тихо плакала. Тарас штовхнув її ліктем убік.

— Тихо, тихо... Плакати — це найгірше з того, що ми зараз можемо зробити.

— Але все це просто жахливо!

— Мовчи, про це не будемо.

— Усе підлаштовано. Хтось робить так, щоб ми померли.

— Та кому ми потрібні? Давайте забудемо це на годинку і подумаємо про твою ногу. А зараз знімай штани і подивимося, що сталося з твоєю чарівною ніжкою.

— Не сюсюкай до мене, як до дитини. — Хвойна лихоманно розстібнула пряжку свого ременя і зупинилася. — Андрій там так і буде лежати?

— Займемося живими, тобто тобою.

— Добре. — дівчина слухняно стягнула штани, і Береговий почав обмацувати її ногу.

— Переломів не видно.

— Але болить!

— Можливо, тріщинка. Хто останнім бачив наш рентгенограф?

— Він у запасному відсіку. — відізвався Шуминський. — Я його там залишав.

Тарас встав і побрів по плінтусі до дверки кабіни. Він довго до неї добирався і, врешті, схопився за одвірок і вповз у коридорчик.

— Ти лежи спокійно, а я гляну в ілюмінатор. — Остап поліз по пультах до протилежного боку кабіни. Наталка накрила голі ноги штанами, оберігаючи їх від мимовільних поглядів командора.

— Кажи «вікно», а не «ілюмінатор». Так краще.

— Гаразд. — підтягнувшись до вікна, Шуминський обережно визирнув у нього. Хвильку його очі бігали поглядом по смерекових рядах, по знівеченому фасаді станції, а потім він чомусь полегшено зітхнув і сказав: — Все, як і було — розгром.

— Андрій прожив свій термін чудовою людиною.

— Так завжди кажуть про трупів.

— Не називай його трупом, він ще теплий.

— Так, теплий, хоча вже не рухається, не відчуває, не думає, без майбутнього. Теплий і мертвий, а ми теплі і живі.

— Остапе, заткнись. Я не хочу погано думати про тебе і з такою думкою дожити своє життя тут поряд з тобою.

— Така перспектива мене теж не влаштовує, хоча ти — просто чарівна. Я все одно планую відремонтувати космоліт і вилетіти звідси ще до власної старості.

— Давай краще помовчимо, щоб не наговорити дурниць.

— Ні, краще поговоримо, але зараз не потрібно ображатися на слова, зараз у розмові ми виплескуємо своє незадоволення, страх — їх стає від цього менше, краще звільнитися від негативних емоцій.

Повернувся Тарас з ренгенографом. Він скотився на плінтус, по ньому перейшов до Наталки та присів біля неї. Після короткого обстеження виявилась тріщинка біля діафізу стегнової кістки.

— Через кілька тижнів заживе. А поки що прийматимеш знеболююче і не будеш стрибати як коза. — Береговий обернувся до Остапа, той відразу ж відчув цей погляд у спину і теж обернувся. Обидва деякий час так і дивилися один на одного, немов влаштували дуель гіпнотизерів. Шуминському здалося, що в очах його штурмана горбатим знаком питання стоїть німе звинувачення. Невже, він походив, подумав і вирішив, що у всьому винен їхній командор? Ніякої злості, тільки обвинувачення. Остап врешті закрив очі, відвернувся до вікна і знову глянув на світ навколо них. Кілька секунд він мовчав, а потім з’їхав вниз до плінтуса і сказав:

— А, можливо, це була випадковість.

— Як випадковість!? — обурився Береговий. — Ця станція розрахована на землетрус на дванадцять балів, а тут раптом її фасад обвалюється без видимих на це причин.

— Між колонами і їх підставками могло потрапити щось змазуюче, наприклад, водорості.

— А яка фірма виготовляє станції такого типу?

— Здається, що «Лінгвік» з Венери.

— У нас є їхні проспекти?

— Повинні десь бути, я недавно бачив їх.

— Пошукаєш? Але тепер твоя черга блукати по перевернутих відсіках.

Шуминський кивнув головою на знак згоди, звівся на ноги і, похитуючись, пішов до дверей-люку.

— Я все таки не розумію, навіщо нам тут сидіти? — Наталка похмурим поглядом окинула кабіну. Постать командора зникла у дверному пройомі.

— Тут ми у відносній безпеці.

— Хіба що у відносній, бо коли хтось хоче нам зла, то спокійно дістане нас і тут: це ж звичайний дальній космоліт, а не військовий корабель — нас легко тут добити. А якщо тераса обвалилась сама по собі, то тим більше не має сенсу сидіти тут. Потрібно піти до станції і вияснити, куди зникла дослідна група.

— Вони не могли зникнути самі. Хтось допоміг їм у цьому.

— Ще як могли. Може вони поїхали в ліси на польові дослідження, може розбили табір десь далеко звідси, біля об’єкту, що їх зацікавив.

— Давай трохи відсидимось тут, а далі вирішимо, що робити.

— Навіщо? Ти не розумієш, на станції ж є нормальні умови для життя, а чим більше ми сидітимемо тут, тим більше боятимемось звідси вийти.

— Навіщо ризикувати? Я, наприклад, після безглуздої смерті Чуба не маю ані найменшого бажання прогулюватись біля станції.

— А я думаю, що було б правильно, якби ти сходив туди, всередину, і подивився, що там відбувається. Це ж дуже важливо знати!

— Я? — штурман скривився, наче проковтнув муху. — Це ж абсурд!

— Остап не піде, він занадто обережний.

— І він правий у цьому. Обережність себе виправдовує. От казали ж Андрію — не йди, а він наполіг на своєму, навіть командор не зупинив його, і ось, що трапилось. Якби він прислухався до здорового глузду, то зараз не лежав би з розплющеною головою.

— У такій ситуації кожен з нас може вирішувати сам за себе — так записано у статуті компанії, тому я піду туди, хоч кульгаючи, але піду.

— Тебе туди ніхто не пустить.

— Ну то йди ти.

— У мене таке враження, що ти просто мрієш побачити, як мене теж погладить по голівці щось вагою в кілька тонн.

— Дурень. І боягуз.

— Я чудово розумію, що ти намагаєшся випхати мене звідси. Тобі так хочеться, ти так вирішила. Сама б ти ніколи в такій ситуації не вийшла з космольоту. І навіщо? Адже є я. Я все чудово розумію, але піду. Якщо за півгодини не повернуся, то це означатиме, що зі мною щось трапилося.

Наталка мовчала, насуплено з-під лоба позираючи на свого супутника.

— Ти нахаба.

— Дякую! — Тарас усміхнувся, як йому здавалось, востаннє. Він виліз з кабіни, пройшов по центральному тунелю і опинився біля трапу, верхня сходинка якого темніла на фоні яскравого свіжого неба. Звідси важко злізти, бо сходи не спускаються вниз, а стирчать паралельно до поверхні космодрому.

Хвойна, чіпляючись за крісла, які під кутом випинались з долівки, кількома ривками добралася до вікна. Вона побачила, як Береговий швидко йде по доріжці. Його м’язи напружені, готові відреагувати на будь-що в кожну мить.

Чоловік перейшов стежку, обсаджену ялівцями, що тонули у високій траві. Деякі деревця лежать поламані, збиті колоною, їхні потрощені гілочки розкидані по всьому газону. Ось він зупинився над тілом Андрія, схилився до нього, але відразу ж встав і пішов далі. Вилізши на повалену терасу, Тарас стишив крок, ідучи далі повільніше.

Напівзавалений вхід з кодовою панеллю. Чоловік набрав на ній завчену комбінацію слів, і стулки входу здригнулися так само, як і візитер. Дверки швидко розсунулись, але ця мить для Тараса здалась вічністю. З тихим тривожним шурхотом відкрилися листи входу.

М’язи обличчя чоловіка застигли, очі втупилися в щілину, яка розширялася. Нерви мало не дзвеніли від напруги. Розбурхана уява малювала різні страшні картини того, що може відкритися за дверима. В мозку чомусь засіла впевненість, що з щілини між пластиковими стулками, між металевими торцевими пластинами зараз вихопиться чорна волохата рука з підгнилим м’ясом на жовтих кістках і потягнеться до горла.

Але руки не було — взагалі нічого не було.

Двері розчинилися, і з’явилась порожнеча коридору. Нічого. Тремтіння пальців враз припинилося, і впевненість у контролі над ситуацією повернулась назад. Попереду була таємниця, залишилося тільки увійти і подивитись їй у вічі. Та чомусь десь глибоко під напускною, примусовою сміливістю, під бажанням виставити себе в кращому світлі перед Наталкою і перед цікавістю ворухнулося щось потворне і мізерне, і таким верескливим голосочком пропищало: «Тікай».

— На мене зараз дивиться чарівна дівчина! — нагадав собі ще раз Тарас і, порахувавши цей факт за достатній стимул для сміливості, увійшов у коридор, точніше проліз, бо тераса перегородила половину дверей. Опинившись всередині станції, він одразу ж відчув кондиціоноване повітря без жодних запахів чи ароматів. Однак, не зовсім так, пахне трохи масляною фарбою і змазкою для металу — типовий букет для нових станцій, які ще не пройшли перший рівень експлуатації. Навіть потужні кондиціонери не можуть роками вигнати його з приміщень. Також тут відчувається тиша. Надворі шумлять кронами смереки, перешіптується трава, цвірінькають птахи, доноситься жеботіння струмка з лісу, а тут тихо, як у могилі. А чому як? Це дійсно схоже на велику металеву гробницю.

Береговий стояв за порогом і дивився на холодні стіни коридору, не наважуючись зробити наступний крок. Щоб якось виправдати свою нерішучість, чоловік обернувся до плану станції, який висів у дерев’яній рамочці на стіні. Креслення фотопринтером — чіткі чорні лінії на легкому кремовому пластику.

Отже, цей коридор заокруглюється. В ньому є двоє дверей, яких звідси не видно, бо вони за поворотом: одні двері ведуть у хол (кают-компанію), інші — в гардероб, що з’єднаний напряму з лабораторіями. Коли хтось приносить нові цікаві об’єкти, він може одразу пройти до лабораторії № 1, де стоїть устаткування для виготовлення фіксованих препаратів, матеріалів для клонування.

До холу виходять двері з п’ятьох спалень, з восьми лабораторій, зі складу речей, з кухні, яка в свою чергу, з’єднана зі складом харчів і з морозильною камерою. Ще є котельня, душова, туалети, басейн, медпункт, зал колекцій — двері до цих приміщень виходять в окремий коридор, що розширенням типу еркера сполучається з холом. Це — перший поверх.

Другий поверх — це п’ять кабінетів, дуже великий спортзал, в якому можна навіть покататись на велосипеді і з якого є виїзд на кінцеву доріжку навколо станції; чудова оранжерея, в якій нараховується біля восьмисот видів рослин, і де можна спокійно погратися в Адама та Єву, в амазонок, у Фосетта чи Лінгвістона; є бібліотека з аудіо- та відеотекою. Це все з’єднане між собою кільцевою галереєю, звідки можна було вийти на терасу, яка тепер обвалилася.

Третій і четвертий поверхи — метеорологічна вежа, циліндрична, з розширенням вгорі, споруда, що має ліфтове сполучення з холом. А ось цей горбок на даху, зліва від вежі, це — точка радіозв’язку, або, як його ласкаво тут називають, — будка радиста.

Це — весь блок станції. Правда, є ще гараж, який тунелем з’єднаний з холом, і розкладні вольєри, призначені незрозуміло для кого, котрі входили в кошторис станції, тому їх і змонтували та встановили.

Отже, якщо на станції нікого немає, то потрібно піднятися на другий поверх, пройти в бібліотеку і забрати бортовий журнал. Можна деяку інформацію почерпнути з комп’ютерів, але файли ніколи не виказують емоцій своїх творців, це лиш дозована суха інформація. Набагато краще — рукописні дані, статистика людських переживань в кожному слові, написаному живою рукою, ситуація відображається не тільки у змісті слів, а й у почерку. До того ж у бортовому журналі дозволено записувати власні думки, міркування, завбачення і тому подібне.

Крім бібліотеки, бажано ще зайти в радіоточку. Якщо там все гаразд, то зразу ж зв’язатися із Землею і повідомити про цю дивну ситуацію.

Вирішивши так, Тарас рушив вглиб коридору. Світло. Тільки тепер візитер усвідомив, що тут увімкнена система освітлення. Отже, з генератором усе гаразд. І що цікаве: горять лиш нічні ряди слабких ламп, хоча зараз день.

— Або їх тут вже давно немає, або перебої в системі. — пробурмотів він і зупинився перед наступними дверима в хол. У гардероб вирішив чомусь не заходити, бо це просто другорядне приміщення.

Береговий спіймав себе на тому, що, як на сміливого гостя, вже задовго стоїть у коридорі. Все-таки двері в такій ситуації — сильний психологічний прес, за ними завжди може бути все-що завгодно: як добре, так і ..., але зайти все-одно необхідно! Рука потягнулася до одвірка і вказівний палець доторкнувся до кнопки. Почувся тихий тремтливий звук, стулки почали розсуватися, щілина між ними ширшала. Ось в неї видно вже частину круглого столу, весь стіл, крісла обабіч нього, еркер, що виходить своїми вікнами в сторону лісу, стіни, світильник і так далі. Усе це виглядає таким обжитим через розкладені карти на столі, безладно розсунуті крісла, тому відсутність господарів просто вражає, але водночас і заспокоює.

— Тут хтось є? — раптом крикнув Тарас, використовуючи найпростіший метод здобуття інформації. Крикнув і зіщулився: така поведінка вкрай необачна і так демонстративно безстрашна, — та все-одно його запитання залишилося без відповіді.

Ніхто не сповістив про себе, і візитер поволі рушив до ліфту. Він зайшов в його блискучу капсулу, і дверки засунулися за ним з цим же тремтливим звуком. Чотири кнопки на щитку — чотири ситуації, контрольовані людиною. Поїздка на перший поверх — хол, на другий — кругова галерея, на третій — коридорчик, який веде до радіорубки, четвертий — метеорологічна вежа, звідки гвинтовими сходами можна піднятися на її дах.

Чоловік натиснув на кнопку з цифрою «два» на білій круглій поверхні і подумав: «Дуже ризикований ліфт, бо з холу в ньому можна кого-небудь заштопорити між поверхами, і надовго».

Ось другий поверх. Дверки розсунулися, і відразу стало легше на душі. Береговий мало не вибіг з ліфту і опинився обличчям до вікна, яке суцільним кільцем охоплювало зовнішню стіну галереї.

Звідси видно небо, а внизу — космоліт, що пораненою птахою розпростерся на майданчику, з колоною в боці.

— Поскубло нас. — прошепотів Тарас, обертаючись до дверей ліфту. — Тільки, що саме зробило це?

Двері у бібліотеку за кілька метрів від ліфту. Вони багато чим відрізняються від решти дверей: без оптичного відкривання, масивні, дубові, з колонами по боках, вкриті хитромудрими сплетіннями різних позначень. «Рекламна увертюра „Лінгвіку“. Якщо бібліотека — обов’язково ієрогліфи на дверях. Цікаво, що вони на душовій нашкрябали?»

Клямка у вигляді готичного начитаного лева легко піддалася натиску долоні. Лев нахилився вниз, і чоловік увійшов у прочинені двері. Таке враження, ніби робиш крок у прірву. Відразу на голову опустився тонкий аромат паперу, навіть потужні кондиціонери не змогли вигнати його з цього приміщення. Який приємний запах, особливий — чистий і заспокійливий. Людину заспокоюють живі дерева, дерев’яні речі, книги, і завжди здається, якщо у будинку панує запах книг, то його жителі є вельми мудрими.

Біля стін стоять шафи з рядами фоліантів на своїх полицях: тисячі різнобарвних смуг — стандартний набір для дослідних станцій. Посередині зали — столики з лампами, а в протилежній до входу стороні — ряд комп’ютерів. У пам’яті машин багато програм, різноманітної інформації. Цікаво. Поряд з кожним дисплеєм маленька шухлядка з дискетками — між ними повинен бути офіційний щоденник експедиції, де лаконічно викладені основні події, без надмірних наукових термінів чи емоцій.

Чоловік сів біля головного екрану, зручно вмостився в м’якому кріслі і зняв пластикове покривало з клавіатури. Його пальці забігали по клавішах, намагаючись вивести файли щоденника на екран. Проминула хвилина, але на візитера з екрану знову дивилась чорнота. Що за чортівня! Мигає привіт від комп’ютера, грає приємний програш, потім з’являються на кілька секунд віконця робочого столу, а далі все зникає — програми не відкриваються. Ні каталогу, ні драйверів... Ще раз, ще раз, та ніякого ефекту. Машина працює, але хтось стер усі записи. Порожні папки. Інформацію знищено. Однак повинен існувати рукописний варіант бортового журналу, в який члени експедиції мали право записувати, крім короткого перебігу подій дня, ще й власні думки, гіпотези.

Чому, коли сидиш перед екраном, з’являється відчуття погляду, спрямованого тобі в спину? Можливо зараз хтось стоїть у дверях бібліотеки і цілиться в тебе? Яка моторошна ситуація! Це просто властивість людської уяви — малювати страшні картини у пустих приміщеннях. Страшно і безглуздо.

Береговий різко обернувся і побачив порожній прямокутник дверного пройому — нікого. Жарти підсвідомості, але краще довго тут не затримуватися. Він встав і підійшов до шухляд письмового столу. Їх шість, висуваються з тихим шелестливим звуком; верхня порожня; друга зверху — теж; третя дуже погано висувається, ніби щось застрягло в її пазах, але і в ній нічого; четверта і п’ята взагалі не висуваються, щось тримає рами шухляд, так ніби їх закрили на замок, хоча тут замка не повинно бути; шоста — теж порожня.

Врешті Тарас шарпнув на себе невідкриті шухляди, приклавши неабияку силу, і впав на підлогу: шухляди залишились у нього в руках. А на килимовому покритті лежить обгортка бортового журналу. Є, це саме він застряг у письмовому столі. Піднімаючи журнал з підлоги, чоловік помітив, що передньої обкладинки і багатьох листків немає. Дивно. Схопивши цей рукопис, Береговий притиснув його до грудей і вийшов з бібліотеки. Йому здавалося, що зараз навіть стіни кинуться відбирати цю дорогоцінність, списану різними почерками, але стіни залишались на звичайних місцях.

Тепер потрібно навідатись у радіорубку. І все. Останній пункт моторошної екскурсії. Зазирнути до передавача і бігти назад. Чоловік увійшов у ліфт і натиснув кнопку з цифрою «3», у його голові з’явилась нова думка: «Краще вийти з корпусу станції через виїзд із спортзали, тоді дорога до стартового майданчику вдвічі коротша і не доведеться вдруге проходити через кают-компанію, де речі ще зберігають тепло і енергію тих людей, які повинні жити тут, але кудись зникли».

Ліфт зупинився, чоловік вийшов з його капсули і побіг по скляному коридору до радіорубки. Ось двері до цієї каморки, вони відкриваються просто за клямку. Коли Тарас зупинився по другий бік цих дверей і повернувся обличчям до передавача, то одразу ж сильно зблід.

У щиток пульту регулювання параметрів зв’язку всаджена мало не по сам держак величезна алебарда. Її широке заокруглене лезо зачепило ще й динаміки — хтось одним ударом зруйнував єдину можливість станції зв’язатися з рештою світу. Варварство, але чому алебарда? Звідки взагалі з’явилася ця старовинна зброя тут, на станції? Хтось привіз її із Землі? Знову якесь безглуздя. І з якою силою нанесено удар! Пробито міцну верхню панель і кілька десятків сантиметрів переважно металевого плетива плат і провідників. А цей перерубаний сталевий кант тумби передавача! Били навмання, не вибираючи найслабшого місця в панелі. Мабуть, хтось із вчених, працюючих тут, збожеволів, один з них або всі зразу. Такі випадки серед персоналу ізольованих станцій траплялися і раніше. Ось, наприклад, троє японців у такому ж «Лінгвіку» на Сатурні перерізали один одного виделками — три смерті. Посмертний діагноз психоаналітиків — емоційний мортупізм, причина — відсутність жінок на станції, а також контрабандні диски комп’ютерного сексу. Машина не змогла задовольнити всі людські потреби... Але тут серед персоналу є дві жінки та двоє чоловіків, тим більше, що одна з них одружена зі співробітником цієї групи, разом працювали. Ідеальний набір, можна навіть у «гречку вскочити». Отже гострий сексуальний маніакалізм як причину божевілля можна відкинути, але чомусь нічого кращого на думку не спадає. Гаразд, над цим поміркується згодом у космоліті, та й багато чого випливе із даних бортового журналу. А тепер потрібно швидко вийти звідси. Як не хочеться вертатися назад в галерею, потім в спортзал... Адже той, хто розбив передавач, може бути на станції, а досі візитер просто випадково не помітив його, а можливо ця людина або люди спостерігають за ним, вичікуючи гарного моменту для...

Зброя! У холі в шафці повинні лежати лазерні пістолети, старий перевірений засіб оборони. Але повернення в хол — це просто знущання над власною психікою. Є ще один вихід — відкрити вікно, вибігти на край даху над виїздом, пролетіти кілька метрів і гепнутися на сам виїзд із спортзалу. Правда, якщо пошкодиш собі щось при падінні, виникнуть справжні проблеми, та головне — бажання жити. Хочеться без ризику вийти з корпусу, бо в ньому може бути все що завгодно. Кілька метрів висоти — ніщо у порівнянні зі спуском у ліфті і з повторною екскурсією через перший поверх.

Що ж робити? Ризикувати болем чи страхом? Береговий запхав журнал за пояс, відкрив віконну раму, здригаючись від її ледь вловимого порипування, немов лоза, проліз на дах і з полегшенням вдихнув насичений лісовими ароматами повітря. Але відчуття загрози не зникло.

Кілька кроків — і карниз. Унизу сіра поверхня гумової доріжки, яка спускається з другого поверху до кільцевого треку. Тарас зупинився над ринвою. Тільки б нічого собі не зламати. Боже, як високо! Якщо подивитись знизу-верх, то здається, що стрибнеш без вагань, бо дах близько, а згори все виглядає інакше.

Крок у повітря. Чоловік усміхнувся для бадьорості, серце пришвидшено калатало, адже не кожен день доводиться стрибати з такої висоти і робити це через боягузтво. Стрибнути з даху не така вже й страшна справа, але з іншого боку... Однак, це краще від невідомості. Коротка мить польоту, запечуть ступні і зад, впадеш, встанеш, якщо пощастить, і підеш.

У н и з!

Засвистіло у вухах, побачив небо, одежа затріпотіла, глухо стукнули ноги, перекинувся на спину і завмер. Ступні палають, немов ошпарені. У колінах стоїть тихий гул, ніби у колінну чашечку запустили бджолиний рій, цей же звук і в голові, окремі бджоли літають у нутрощах... Живий.

Береговий звівся на ноги і глянув на дах — як близько, варто тільки руку простягнути.

Спочатку він йшов повільно, потім кинувся бігти й обігнув одну із сторін багатокантового корпусу. Тепер видно перевернутий космоліт. З вікна кабіни виглядає Наталка, прилипнувши носом до скла, а по доріжці з ялівцями до станції поспішає Шуминський з надзвичайно схвильованим обличчям. Побачивши свого підлеглого, командор відразу ж закричав:

— Ти що, ідіот?

— Я маю бортовий журнал.

— Чому руки подряпані?

— Стрибав з даху, з чотириметрової висоти, з даху на виїзд.

— Чотири метри? Там усі шість, я прочитав у проспектах... Це не важливо. Потрібно запхати Андрія в мішок і віднести його у холодильник космольоту. Мішок у мене.

— Краще це зробити в темпі. Я бачив на станції деякі дивні речі.

— Дивні?

— Спочатку приберемо труп, потім про все розповім.

Обоє підтюпцем підбігли до тіла і командор витягнув з нарукавної кишені невеликий рулон чорного поліетилену, який вмить розгорнувся у саван, голосно зашарудівши.

— Смерть настала відразу. — Тарас за чуприну підняв голову мертвого напарника і скривився. — Не обличчя, а відбивна.

— Сильно не смикай, відпаде.

— Навіщо Наталка спостерігає за нами? Їй краще цього не бачити.

Синтетична тканина ніжно горнулася до мертвого тіла, вжикнула блискавка і Андрій зник у мішку. Чоловіки підхопили його на руки і понесли до корабля.

— Так, що ти бачив? — Шуминський краєм ока подивився на свого супутника, намагаючись не втомлювати кисті рук важкою і страшною ношею.

— Людей немає. Можливо я просто їх не помітив. Був у бібліотеці, там хтось стер всі файли і каталоги. В столі знайшов бортовий журнал, потім піднявся до радіорубки, там в пульті — алебарда, хтось розрубав нею верхню панель.

— Хтось? Алебардою? Ти мариш!

— Піди подивись сам.

— Ні. Саме тепер вишлю відеоробота.

Вони зручніше обхопили мішок і великими швидкими кроками попростували до космольоту. По мотузковим драбинам залізли всередину, підтягнувши за собою і мішок з тілом. Труп помістили в холодильну камеру і одразу ж повернулись до кабіни.

Наталка нарешті відповзла від вікна.

— Ну, що там?

2. Бортовий журнал «Смерекового раю»

— Це — журнал за останній квартал. Але з чотириста сторінок цього гросбуху залишилось всього близько восьмидесяти, з яких списано сорок, а решта — чисті. — Тарас знову поперегортав дрібно порядковані сторінки і додав: — Вирвали весь початок і середину. Цікаво, кому це було потрібно?

— Читай те, що є.

— Я щойно прийшов і одразу ж читати?

— Так. — Наталка усміхнулась і вмостилась зручніше на плінтусі.

— Добре, без проблем, це дійсно не варто відкладати.

Записи велися темно-зеленим чорнилом з фіолетовим відливом. Листки просто рябіють від різних почерків, адже журнал вели по-черзі всі учасники експедиції.

— «24 вересня 2146 року.

В 9.00. Томас Селвінг і Ендрю Бріксті вилетіли на польовому гелікоптері № 3 у перший масштабний описовий політ. Їхній звіт № 112.»

— Ось ці папери. Писав другий пілот Бріксті.

«Не люблю прокидатися тут, особливо, на ранкові рейди. Тут сон здається штучним процесом, до того ж, у сновидіннях я завжди разом зі своєю сім’єю, на маленькій фермі в Канзасі.

Тут ми вже кілька місяців, а відпустку лише обіцяють.

В дев’ятій вилетіли на лапландській моделі під третім номером з гаражів станції. Курс — на Веленські висоти. Дурна назва для гір.

Внизу — ліс, смереки, Abies alba Ocean, деколи на невеликих пологих пагорбах трапляються поодинокі сосни, Pinus montana Ocean. Одноманітність, схоже на повтор низки кадрів по відео. За даними модуля картографів Веленські висоти вкриті сніговим покривом цілий рік, коли ми там приземлимось, я кину сніжкою в Томаса.

Наша ціль сьогодні — облік оленів і лосів, але це так — заняття по дорозі, головне завдання — зібрати гербарій рослинності висот, насамперед, нас цікавлять модифікації сланкої сосни, Pinus mugo Ocean, в умовах різноманітного рельєфу. Там, на кількох кілометрах площі, зосереджені найрізноманітніші біотопи.

До Веленських висот летіти три години. І, що просто неймовірно, під гелікоптером пропливатиме одноманітний смерековий ліс. Лиш за останню годину буро-оранжева підстилка змінилася на блакитний сніг. Так що, пейзаж — застигла картинка в ілюмінаторах, хоча такий безмежний простір лісу все-ще вражає мою уяву. На Землі є Сахара, яка розповзлася на пів Африки, а тут — смерекові ліси.

10.00. Біля самої станції жодного оленя чи лося. Бачили лиш кабана-сікача, але сьогодні дикі свині в облікові об’єкти не входять. Хоч як ми намагаємося не впливати на цей світ навколо нас, та все-одно тварини тримаються якомога далі від станції, особливо олені. А на цій планеті жодного разу не пролунав постріл! Звідки ж ця настороженість? Одне добре — немає ніяких розумних істот, що надзвичайно втішає. Місцеві звірі завжди лякали нас своєю незрозумілістю, недовірою до людей, холодними поглядами. Вони вміють у поглядах висловлювати емоції, яких ми ніколи не приписували тваринам. Майже підсвідомо відчуваєш їхній страх перед тобою і це дивує. Вони бояться нас, а ми їх. Кілька днів тому Томас сказав, що йому весь час здається, ніби до нього підлетить сова і скаже якусь страшну річ.

Томас летить зигзагами, щоб збільшити площу наших трансек, тоді коефіцієнт чисельності лісових звірів наближатиметься до оптимального значення. За останні півгодини нам трапилося по дорозі чотири олені. Вони рухалися один за одним, дуже розтягнутим ланцюжком, зберігаючи між собою відстань у десять-двадцять метрів, що характерно для зимового періоду, коли глибина снігового покриву сягає більше, ніж півметра. Однак, зараз рання осінь і снігу в цьому районі дуже мало.

Дружина Томаса займається парнокопитними Океану. Вона ніяк не могла скласти баланс денного раціону лося. На її думку, тутешніх рослин не вистарчає для повноцінного розвитку сохатого, але ми щойно бачили внизу між деревами (якщо я пишу „між деревами“, то це слід розуміти як „між смереками“) світло-зелені плями — галявини. На одній із них бура туша з рогатою головою — лось, з пишної трави стирчить лиш його хребет і розкішні роги — пасеться, мабуть. Тінь від гелікоптера промайнула далеко від нього, тому він спочатку не помітив нас. Громила, йому років п’ять, судячи по відростках на рогах. Нарешті лось якимось дивом відчув нашу присутність, зірвався з місця і зник між деревами. Справжній красень! Ми летимо за ним. Як гарно виглядає ця погоня з мого крісла! І гелікоптер і лось ніби застигли в часі, а сині смереки пробігають повз нас. Я киваю Селвінгу, щоб він припинив гонитву. Тепер летимо по курсу. Через те, що ми трішки покружляли, політ до висот тепер не вкладеться в три години.

11.00. Лосів більше не бачили, але натомість зареєстрували ще двох оленів.

Вирішили, коли полетимо назад, приземлитись на одній з трав’яних оаз лісу і закласти її оглядовий гербарій, бо для повного часу не вистачить. Кожна оаза — дуже цікава станція для відбору колекційного матеріалу, поки що я уважно заношу всі галявини на карту.

Ліс і надалі вражає своєю постійністю. Жодної переміни, хоча ми летимо вже третю годину. Плануємо пів на першу вже стояти на Веленах.

Дуже хочеться приземлитись тут, прогулятись лісом або хоча б посидіти на лижі гелікоптера, щоб відпочити, але наразі не можемо знайти зручного для посадки місця.

За 20 хвилин до дванадцятої помічаємо перші клапті сірого снігу. Це дивно, бо надалі і вони щезають. Знову внизу колір хвойної підстилки, сухої та вохристої.

12.00. Ще три години. Двоє дорослих і один цьогорічний бембі.

Починаю хвилюватись, що немає снігу. Прилади вказують, що курс не змінився. Компас, бусоль в нормі, навігатор працює справно, непомітно ніяких аномалій, але снігу немає.

Здається, все гаразд. Ми просто неточно розрахували час прибуття.

12.30. Цей сніг, який щойно промайнув під лижами, всього-на-всього кілька припорошених інієм смерек. Рівнина, попереду не видно жодної нерівності рельєфу. А як же пасма пагорбів, які повинні бути зараз під нами? Куди вони поділися?

Селвінг раз-по-раз стривожено зиркає то на компас, то на циферблат навігатора. Пропонує повернутися по системі автоматичної траєкторії назад. Але це надто крайня міра, і я його в цьому не підтримую.

13.00. Не хочеться мені так думати і писати, але це правда. Схоже на те, що ми заблукали. Під нами однотонний ліс, суцільні смереки.

14.00. Я швидко збожеволію на цій дикій планеті, бо ніяких висот ми не бачимо, а натомість одні лиш лапи смерек, а Велени вже повинні бути тут. Тут! Смереки, смереки, смереки..., порубав би я їх всіх! Селвінг чортихаєтья.

15.00. Перекусили, випили пива. Намагаємось не хвилюватися, якщо ми заблукали, то це ще не кінець світу, однак настрій препаршивий.

Нас вже нудить від польоту, а сісти не можемо, бо немає вільних від дерев місцин. Велика хвойна порожнеча.

16.00. Злі і перелякані. Томас вже навіть перестав вказувати мені, що саме писати.

Сісти у лісі неможливо. Швидко почне темніти, а це означає, що сядуть сонячні генератори, і відмовлять деякі додаткові неавтономні системи.

17.00. Сонце вже хилиться до колючого від смерекових верхівок горизонту.

Яке прекрасне небо! У його гамі барв з’являються нові відтінки: рожевий, перламутровий, жовтий. Хочеться весь час спостерігати за хмарами, бо вони — єдине, що змінюється навколо.

18.00. Кілька хвилин тому зареєстрували бика лося. Цей теж дуже швидко зреагував на нашу присутність і втік. Томас чомусь вирішив, що це — та сама тварина, яку ми бачили зранку. Я вивів на екран ідентифікаційні світлини, але комп’ютер не подав стопроцентної тотожності, для цього забракло даних.

19.00. Нічого нового не відбувається. Я завершив перевірку інформаційних систем гелікоптера. Все справне. Виявляється, що ми досі летимо в напрямку Веленських висот.

20.00. Коли знічев’я поглянув униз, то завмер. Невже? В очі вдарили бліки вишневого сонця, які хиталися на хвилях моря. Море! Попереду нас не видно жодної землі. Томас закладає крутий віраж назад і бачимо на горизонті хвилясту смужку берега. Через хвилину вже розуміємо, що сталося — просто ми не помітили як вилетіли з лісу і пролетіли над узбережжям. Ще трохи і нас занесло б у відкрите море.

Нічого не можемо второпати. Де ми? За електронною картою — під нами ліси за Веленами. А насправді — вода. Але головне — ніяких смерек!

20.27. Радість наша вже стихла. Двадцять хвилин крутимося біля берега, але не можемо встановити координати гелікоптера. Сонце вже торкнулося води. Скоро воно втопиться.

Шукаю на карті цей берег і знаходжу його. Он ті два миси з клиноподібною затокою між собою, дуже схожі за картою на Вилчасті миси. Але це неймовірно, бо за тридцять кілометрів звідси „Смерековий рай“! Наша станція!

Через двадцять п’ять хвилин стоїмо на космодромі перед станцією. Дороті і Даяна, дружина Томаса, біжать до гелікоптера. Що ми їм скажемо? Що із справними приборами зробили петлю і повернулися назад?»

— Кінець світу. — Тарас відкинувся спиною на стінку, відвівши погляд від журналу. — Очі втомилися. — пояснив він. Тепер потрібно подивитися крізь шибку на небо, потім перевести погляд на край вікна. Потім знову на небо. Допомагає.

— Хлопці, а в цьому уривку щось є! — Наталка задоволено посміхнулась.

— Щось неправильне? — уточнив Остап.

— Саме так, неправильне.

— Остапе, йди включи автогенератор. Він неушкоджений, бо вже темно читати.

— А я б казав поки що не світити, а спостерігати за освітленими вікнами станції. Зараз добре видно галерею, одну з лабораторій, метеорологічну вежу і радіорубку.

— А, можливо, наступна сторінка — ключ до таємниці.

— Хочете знати мою думку? Ми прочитаємо цілий журнал, але нічого до кінця не зрозуміємо. Тому давайте зробимо так: я влаштуюсь біля вікна і буду слідкувати за тим, що відбувається на станції, для цього мені потрібен монокль з інфрачервоною заміною, а ти, Тарасе, візьми ліхтар і читай з ним, але під прикриттям столу. Непотрібно комусь бачити світло в кабіні.

— Кому?

— Будь-кому. Я не знаю, що може стояти за цим займенником. — командор поповз до вікна-ілюмінатора, чіпляючись руками за стояки крісел. За кілька секунд він вже підтягнувся до шибки і визирнув надвір. Наталка відразу ж підвела голову і запитала:

— Ну що там?

— Чорт, це ж дзеркальний склопластик. Зсередини видно все, а ззовні всі предмети в станції виглядають розмитими, до того ж, на поверхні цих вікон пропливають відображення вечірніх хмар. Я побачу кого-небудь тільки тоді, коли він підійде до шибки впритул.

— Тоді спускайся.

— Мені тут цікавіше.

Тарас підвівся і попростував до шафки, яка нависала під кутом над кабіною. Він відкрив її і витягнув з нижньої внутрішньої шухлядки ліхтарик. Внаслідок аварії шви шухлядки розійшлися і вона не бажала засуватись назад. Береговий кілька секунд намагався запхати її, але нічого не вийшло, тоді він попростував до іншої шафи, в якій висіли гідро- та термокостюми. Повикидавши весь спецодяг на перекошену долівку, Тарас сам заліз всередину шафи і закрився в ній. Через мить на стіну кабіни впала жовта смуга світла з щілини між дверками.

— «Експертиза показала, що під час польоту на Веленські висоти у всіх системах гелікоптеру не було жодного зламаного приладу. Як не дивно це звучить, але все тоді працювало просто бездоганно.»

— Ну як? Чути? — це гулке запитання перервало монотонне читання.

— Чути. — усміхнулася Наталка.

— " 25 вересня 2146 року.

Дороті Едмінгтон.

Я б ніколи не сказала, що наші хлопці люблять випити, але іншого пояснення годі й шукати. Якщо чесно — не знаю, що вчора сталося в гелікоптері. У всякому випадку в цей час на станції ніяких дивних подій не відбувалось. Спокій немов на маленькій фермі в Південній Дакоті. Чоловіки в полі, а жінки залишаються на господарстві, вдома. Тільки господарство в нас дещо особливе — колби, бюретки, оптика, акваріуми, гербарії, аналізатори. Все це не занадто цікаво, тому і вільного часу залишається вдосталь, от саме цю другу половину життя "Смерекового Раю" я, як правило, і описую... Люблю вступи.

9.00. До дев’ятої ми не живемо, а спимо. Виключення робиться у випадку довгострокових експедицій. Але дуже часто ми ще до дев’ятої встигаємо наробити купу різноманітних подій і ... сварок.

9.00. Ще раз. Отже ми поснідали. Чоловіки мовчать. Їм незручно вкотре пояснювати свою непричетність до зміни курсу гелікоптера. Сумна тиша. Після сніданку розходимося по лабораторіях. Я знову заглиблююся в царство інфузорій, коловерток, амеб і циклопів. Їх тисячі в одній склянці води, неймовірно різноманітних. Мені здається, що серед моїх дрібнюсіньких організмів є теж розумні істоти, звичайно ж, це тільки ілюзія, яка виникає після багатогодинного спостереження.

10.00. Зібралися в кают-компанії. Ендрюс веселий. Каже, що веселість ця пояснюється цікавими результатами його досліджень. Його відкриття полягає в тому, що в хвої навколишніх дерев в пластидах їхніх клітин переважає мономерний хлорофіл, його концентрація відмінна від основної статистики земних хвойних. Каже, що це, можливо, нова модифікація хлорофілу, не "а" і не "б", й не решта відомих на сьогодні типів хлорофілу. На Землі це була б фантастика, але ми не на Землі. Тут можливе інше сприйняття сонячної енергії, та й спектр випромінювання Сонця-2 дещо інший, а це вже стимул до подальших досліджень. Доведеться мені помучитися з евгленами, посидіти над їх генотипом, якщо будуть суттєві розбіжності в геномі, то це задасть хоча б напрямок роботи. Нам головне зачепитися хоча б за щось у будь-якій галузі і, виходячи з одної доведеної гіпотези, працювати далі. Після першого відкриття, інші почнуть наростати на ньому, як сніг на сніговій кулі. Ви ніколи не ліпили снігових мужиків?

Граємо в американський покер, як завжди, але не на гроші. Інакше, Селвінги після закінчення нашого контракту залишаться лиш з пенсійним посвідченням — вони завжди програють.

Гра затягнулася до обіду, всі розтягують час відпочинку. Часто складається враження, що ми не працюємо тут, а просто живемо. Сьогодні роботи мінімум, до того ж, денний робочий час — чотири години, без чіткого розкладу, та, однаково, всі піднімаються вранці, щоб пошвидше все зробити і бути вільними, проте деколи робота так захоплює, заворожує, що в душі прокидається науковий фанат, який заставляє сидіти тебе в лабораторіях зранку і до ночі. Бувають навіть випадки, коли хтось з нас працює і цілі ночі, як це було з плісеневими грибками і перевіркою їх на антибіотичну резистентність.

13.00. Піца-а-а! Ви вмієте її їсти? На Землі чи на Сарматії кожен з нас звик забігати щодня у маленькі піцерії по дорозі на роботу чи додому, чи під час обідньої перерви і перехоплювати там шмат сирної, грибної, з ковбасою, з анчоусами, з кукурудзою піци. Це — норма, але коли вам подають на обід запашну італійську піцу на іншопланетній станції — це справжнє щастя. Такі сюрпризи інколи видає наша кухня швидкого режиму. Ця машина щодня виводить весь персонал "Раю" з себе стандартами свого меню: оптимальний для здоров’я набір вітамінів, білків, жирів і вуглеводів. Кожен Божий день нам видають якісь кашиці, витяжки, натяжки, водички, і купочки незрозуміло чого. Але дуже рідко, зовсім без системи, без графіку ми отримуємо якусь смачнющу страву, як от мисливські ковбаски, шоколадний торт чи піцу.

Комусь можливо стане смішно з мого захоплення такою незначною подією, просто цей "комусь" не жив разом з нами на біостанції, тим паче, без відпустки.

14.00. Я з Даяною щойно повернулися з прогулянки узбережжям. Так хотіли поплавати, та вода виявилася захолодною для наших ніжних тіл, навіть влітку купатися тут захолодно — клімат тайги.

16.00. Знову всі у лабораторіях, крім Томаса. Він пішов у спортзал. Бріксті щодесять хвилин відриває нас від роботи своїми сенсаційними повідомленнями. Нарешті, він приходить до мене в лабораторію дуже веселий.

— Дороті, здається, що знову все правильно. Різновидів хлорофілу я не знайшов, це в стромі була просто якась модифікація і, швидше за все, аномальна.

— Помилився, — спокійно констатувала я.

— На сто помилок, як правило, одне відкриття.

— І скільки ти вже помилок зробив? — сміємося. — Я рада, що ти не взяв собі до голови цю невдачу.

— Розумієш, я поки що його не знайшов. Ця помилка, це виключення ще більше переконали мене в існуванні специфічного для Океану хлорофілу. На якому диску характеристика випромінювання Сонця-2?

— 142-Х.

Він пішов, а точка опори для нових досліджень зникла. Ми знову рухаємось навпомацки.

19.00. Того ж дня я дійсно захопилася роботою і до половини сьомої сиділа в гербарійній. Шукала в старих зразках водяні рослини. Тут подзвонила Даяна з бібліотеки.

— Дороті, що з тобою сталося? — вона справді хвилювалася через мене. Я підійшла до передавача і буркнула:

— Амеби погризли! — вийшло, як потім виявилося, дуже переконливо, бо пані Селвінг прибігла, як шалена, через тридцять секунд. Побачивши мене живою, здивувалася. Кілька хвилин ні я, ні вона нічого не говорили... Даяна дійсно подумала, що на мене напали амеби. Боже! У нас дійсно проблеми з психікою.

20.00. Логічним завершенням такого дня став перегляд чотирьох фільмів "Станція-666" — першокласна комедія про наш стиль життя.

Як завжди, Селвінги розійшлися по різних спальнях. Я підморгнула на сон грядущий Ендрюсу, і ми пішли спати".

— Цікава ця жінка, Дороті, — знову перервав читання Тарас.

— Читай далі, коли заболить язик, скажеш.

— О’кей.

"Вже засинаючи, згадала, що найбільшою подією завтрашнього дня буде мій день народження. Звісно, якщо Бріктсі не відкриє свого нового хлорофілу. Я постараюсь, щоб не відкрив. Це жарт."

Тарас перевів подих і читав далі:

— "26 вересня 2146 рік.

Даяна Селвінг.

Я ще вчора міркувала про те, як сьогодні напишу в журналі от що: "Сьогодні день народження Дороті." Святково звучить, правда?

Хоча говорити про вік жінки не прийнято, але вона всім повторює, що їй двадцять дев’ять. Весела, життєрадісна, багата на вигадливі пустощі. У ній — джерело наших позитивних емоцій. Вона немов долька лимона в коктейлі, без якого напій втратить свій неповторний смак, а наше життя на станції — свою інтригу. Дороті Едмінгтон — наш шеф по розвагах і сьогодні її учням випала нагода перевершити свого вчителя. І так станеться, бо сьогодні день грандіозного шоу, грандіозного за масштабами дослідної станції з персоналом в чотири особи.

9.00. Я і Дороті перед сніданком пройшлися узбережжям, нагулюючи апетит. Обожнюю море, цю вічність руху. Хвильки, чайки. Ці птахи так сумно скиглять, аж серце стискається. Якби мій Томас так верескнув, я б померла. Останнім часом я всього боюся, навіть амеб. Але не будемо про дурниці. Море просто прекрасне, сонечко світить, буянять метелики — усе чудово.

Дороті не згадує про свій день народження, мовчить. Вона й так впевнена, що ми для неї щось підготували, щоб про це нагадувати. Це буде перший день народження людини на цій планеті, що вже є історичною датою.

Раптом вона запитала мене: — Я вже стара?

— Не сміши людей.

— У мене таке враження, що мої найкращі часи проминуть на цій чужій планеті. А повернувся на Землю вже старою дівою.

— Рік тут промине непомітно і не залишитись істотних змін в собі, хіба що принесе великі статки.

Після прогулянки всі дружно поснідали. Свято почнеться о четвертій, а поки що все спокійно. Ніхто майже не навідується до лабораторій, хіба що Бріксті раз ходив туди, усі готують до свята костюми, тости. У повітрі витає непереможне бажання як слід розслабитись і повеселитися. Буде спиртне та делікатеси, які я власноручно приготую за старими рецептами моєї бабусі.

Так вже набридло щоденно сидіти над чашками Петрі та Гаррісона, тим більше, що жодна сенсація не підтвердилася. Боїмося, що навіть на премію не натягнемо.

Але це потім — сьогодні день Дороті! Усе повинне бути святково-веселковим, і навіть ця прекрасна зовні планета, яку ми чомусь не злюбили, не зіпсує сьогодні нам настрій.

13.00. Томас теж зазирнув до лабораторії, у нього в чашках безліч гусені: вогневки, махаони, симпатюльки бражники, нічні очка. Ці види не зовсім ідентичні земним, у їхніх циклах розвитку є певна відмінність — режим лялькування тут і на Землі не зовсім однаковий, хоча за картами геному усе сходиться.

Від першої до четвертої я стирчала на кухні. Ця робота нагадує наші з Томасом сімейні свята.

16.00. Темна кают-компанія. Тихе дихання Томаса та Ендрюса і моє, по коридору цокають тоненькі каблучки Дороті, вона певно зла, як чорт, бо вирішила, що ми все-таки забули про її день народження.

Відкриваються двері, в їх освітленому пройомі виникає її струнка постать. Кілька секунд кондиціонерної тиші — і вибухає світло! За мить після цього музика вливається бурхливим потоком у залу.

Едмінгтон повними страху очима втупилася у чоловіків, одягнених в настегнові пов’язки, на них симпатичні маски. Я у вечірній сукні біля мікрофона. Її переляк швидко минув, тільки-но вона впізнала нас. Show must go on! І воно go-go.

Чудово, їй сподобалось! Після дикого танку чоловіків з віртуальними голографічними амазонками (останній писк моди) із стінної ніші виїхав святково накритий стіл...

Наші п’ють, а я пишу...

18.00. Ми перший раз потанцювали і знову сіли за стіл. Нас розважали голографічні зображення, потім я і чоловіки співали, і музику, і тексти написала я. Мені сподобалось.

19.00. Я захмеліла. Томас каже, що я вже йду по синусоїдній до журнального столика, щоб зробити ці записи. Ми п’ємо, бо можна, бо давно не пили.

19.30. Знову танцюємо. Психомузика. Я чомусь залишилась без пари, хоча танцюють усі. Кудись зник один прибор на столі. Далі п’ємо за Дороті і за Океан, тільки насправді він називається не Океан.

20.00. Як весело! Дороті впала на м’який куток і спить. Здається, що ми впились трунком богів.

21.00. Дороті прокинулась, вилізла на стіл, каже, що вона просто щаслива і хоче віддячити нам, починає роздягатися, танцюючи на столі. Так, вона вилізла на стіл п’яна. О! Впала зі столу, запутавшись у своїй сукні. Сексі...

22.00. Голографія — вищий клас, а я сиджу і пишу, ледве розуміючи, що пишу, Дороті лежить на долівці, збираючись заснути, мій чоловік в іншому кутку кают-компанії допиває "Каскабеллу", Ендрюс повзе під стіл, каже, що його хтось кличе, встромив голову під скатертину і замовк. Раптом скрикнув і повалився на килим, вже не рухається — вирубався. А я посплю тут в кріслі, дивно, я ж мало пила."

А вони вміли розслаблятися, — сказав Тарас, ковтаючи слинку від довгого читання.

— Я тут дечого не розумію. Чому Даяні не було пари в танці?

— Та п’яні вони всі були! Я читаю далі, — голос з шафи лунає наче з могили.

"27 вересня 2146 року.

Томас Селвінг.

День після вечірки на честь Дороті, коли всі напилися до чортиків. Кожен прокинувся там, де упав вчора: я — на м’якому кутку, моя дружина — на кріслі в еркері, Дороті — посередині кают-компанії, напівроздягнена, а Ендрюс... Ніхто такого не сподівався, це просто жахливо! Він був єдиним чоловіком, крім мене. Але не буду забігати наперед.

Коли всі встали, то не змогли знайти Бріксті. Ніхто не пам’ятав, куди він вчора завалився, через кілька хвилин Даяна побачила його ногу, яка стирчала з-під скатертини. Стіл перенесли вбік, щоб його розбудити, але він не спав. Напевно, що взагалі не спав усю ніч. Боже, це справді, жахливо! Ендрюс лежить на підлозі, розпростерся, мов труп, очі широко розплющені, мало не вивалюються з орбіт, в кутиках рота запеклася піна, блідий як сама смерть, в обличчі ні кровинки, але живий.

Його занесли у медпункт, — у нього параліч. Щось вчора до нестями перелякало бідного Ендрюса і параліч виник на нервовому ґрунті.

Доки дівчата бігали навколо нього, я перечитав вчорашні записи Даяни. У мене склалося таке враження, що вона переплутала стан алкогольного сп’яніння із сильним переляком. Що ж могло так налякати дорослого чоловіка під столом?

11.00. Ніхто не пам’ятає, що вчора трапилося. Усім алкоголь відбив пам’ять.

Ми прибрали кают-компанію, потім зробили аналіз напоїв, які вживали на вечірці. Аболютно нормальне спиртне, куплене там, де завжди, без стимуляторів, без запобіжників, та вчора воно на нас дивно подіяло. Даяна напише по наших аналізах крові, сечі і міжклітинки доповідь і введе її у диск F до папки особливо важливих звітів по стану нашого здоров’я.

12.00. Я повернувся з невеликої мандрівки, збирав гербарії, пройшовши кілька кілометрів.

Усе дуже гарне. Елементарні ромашки чи дика роза такі насичені і чіткі, що аж дух захоплює, коли їх бачиш. Можливо, це через надзвичайну чистоту тутешнього повітря?

А повернувся я швидко, бо поламав фотокамеру, впавши і розбивши її фіксатор об камінь. У кают-компанії нікого не застав. Взявши інший апарат, пішов знову бродити по плато.

13.30. Йду по неглибокій ущелині, записи роблю на блокнотному аркуші, якого потім буде вклеєно у бортовий журнал. Знайшов джерело.

14.30. Йду наверх по течії струмка, набрав вже більше сотні проб води, щоб потім вияснити видовий склад водоростей. Серед місцевих видів я знайшов 13 ендемічних для цієї планети, переважно це зелені водорості родів cценедесмус і вошерія. Вони не надто відрізняються від земних прототипів, але різниця є, справжня, а не надумана. Цим зацікавиться і Бріксті, бо у нього тепер манія знайти новий тип хлорофілу. Взагалі-то, тут часто зустрічаються дивні речі, так, наприклад, рогіз Typha latifolia Ocean часто росте на сухих горбах посеред хвойного лісу, де і натяку на воду ніколи не було.

Крім хлорофілів, Ендрюс тепер займається також дослідженням перетворення молекул АТФ у місцевих рослинах, заходячи доволі далеко у своїх судженнях. Його висновки часто вражають обґрунтованою сміливістю. Він каже, що процес фотосинтезу тут проходить не так, як на Землі, і пов’язано це з різницею спектру випромінювання Сонця-1 і Сонця-2.

Так, ця планета дуже схожа на Землю, але це не Земля. Це дещо інше, можливо, категорично протилежне.

15.00. Втомився. Радий, що вже не думаю про Бріксті. Сумні думки відходять на другий план перед ликом природи. Вибрів до озера, воно велике і гарне, хоча якимось чином не потрапило на карту. Останнім часом мене просто вражають деякі невідповідності місцевого рельєфу з картами, складеними з космосу. Тут так чудово і Typha на місці. Сосни відбиваються у воді, над ними сонце з неправильним спектром. Коли фотографував протилежний берег, то там, у заростях рогозу, щось заворушилося, доволі велике. Судячи за рухом рослинності, воно втекло. Я не зрозумів, що це таке, але надіюсь роздивитися його на світлині, тому вирушаю назад.

18.15. Як пес голодний приперся до станції. Жінки вже почали переживати, куди я подівся. У них все спокійно, нічого нового не трапилося.

Цікаво, як це так? До озера я зайшов за дві години, роблячи щохвилини проби води, а назад ледь не біг, рухався без затримок, та чомусь повертався три години. Припустимо, що швидка хода втомленої людини, це те саме, що й повільний крок бадьорої.

19.00. Поїв і переглянув на комп’ютері фото. Збільшив те зображення, де в кадрі протилежний берег лісового озера. У тому місці, де хиталися стебла рогозу, був звір. У холці не більший за два метри. У кадр потрапила пляма чорної довгої шерсті, блискучої і шовковистої. Не розумію, що це таке, чи голова, чи спинний горб. Можливо, це ведмідь або зубр, але ні одних, ні других раніше тут не відмічали. Якість фото барахлить, тому точно сказати, що це було, не можу.

21.00. Моя дружина і Дороті посварилися. Даяна приготувала на вечерю котлети із розмороженого м’яса (ми деколи харчуємося своєю контрабандою) і там якось опинилася невелика гостра кістка. Дороті прорізала нею собі тверде піднебіння, та це не завадило їй накричати на Даяну. Нерви.

Ендрюс далі не рухається. Він у прострації. У жінок через це все з рук валиться.

28 вересня 2146 року.

Дороті Едмінгтон." — почерк дуже нерівний.

— "Я так перелякалася зранку. Психушка, а не станція. Встала я з ліжка швидше за всіх, щоб передивитись записи у журналі за останній час (можливо, хтось підмітив те, чого не бачила я?), але перед цим зайшла у медпункт глянути, як там наш хворий, і подивилася...

На лампі мотузка, зав’язана у петлю, так, ніби когось запрошували повіситися, а Бріксті сидить на ліжку, втупившись своїми божевільними очима в цю петлю. Ну я і заверещала. За мить отямилась від страху і запитала нашого хворого:

— Ендрю, що це все означає?

— Не знаю. Я вже поснідав і якраз йшов у спортзал, як тут помітив цю петлю.

— У спортзалу? Ти вже здоровий?

— Я сам встав і прийшов сюди.

— Що з тобою сталося? Ти пам’ятаєш?

— Ні, — сказав так, ніби промовчав. Таке враження, що мені не відповіли на запитання і не хочуть відповідати, а це "ні" було як видих голосу.

Його обличчя застигло у дивній мертвизні.

— Ти заліз під стіл і там побачив... ?

— Ти знущаєшся наді мною? — різко перервав він мене і встав. Я відмітила, що рухається він досить впевнено. — Я йду у спортзалу і прошу мені не надокучати. — пішов до ліфту такий набундючений.

Мене й досі сильно болить піднебіння, яке я вчора травмувала за вечерею. Думаю, що Даяна навмисне поклала у фарш цю кістку, як же інакше вона могла потрапити у перемелене м’ясо? Я завжди казала, що найкраще користуватися машиною швидкого режиму. Але все це нерви. Просто нас покинули на самих себе. Ми були готові до такої роботи... але ж не до такої! Тут не ті умови, в яких ми завжди працювали. Океан тисне на нас.

11.00. Працювала з євгленами. Ендрюс позаздрив б мені, я ж виділяла пігменти, цілі веселки пігментів.

У лабораторію Даяни залетів чорний дрізд, турдус меруля. Це вельми дивно, бо досі жоден мешканець цієї планети добровільно не наближався до станції, навіть трава по її периметру відхилилася геть від металопластикових стін. Даяна спіймала пташку і тепер вимірює її серцебиття, просвічує рентгеном, робить морфологічні заміри, виколупує паразитів, бере мазки на аналізи.

12.00. Селвінг зайшла до мене. Сказала, що почуває себе винною за вчорашню кістку. Ми помирилися, бо насправді це смішно сваритися через кістку, ми ж не собачки. І як я могла не помиритися із своєю колегою, яка підготувала для мене таку незабутню вечірку в честь мого дня народження? Також вона сказала, що дрізд здох без видимих на це причин. Як я його розумію. Ми теж можемо здохнути тут без видимих причин.

Томас знову пішов на те озеро, де сфотографував якогось звіра. Ми з його дружиною просили залишитися, але він не послухався нас.

13.00. Пішла подивитися на спортивну залу, крізь замкову щілину під декоративною непотрібною клямкою. Ендрюса не було видно, але чути шум тренажерів.

15.00. Подивилася фільм "Тарзани Чортової Сарматії" — класика, чим трохи підняла собі настрій. Намагаюся не думати про нещастя Бріктсі, всі так роблять, навіть він сам. А дарма, бо тут не все так просто. Треба скликати збори і зв’язатися із Землею, та Селвінги напевне "замнуть" цю пропозицію. Вони хочуть зберегти склад персоналу до закінчення контракту з філіалом СКЕУ.

Ендрюс далі тягає кілограми на тренажерах, певно, зациклився на цьому, Даяна бродить в пошуках нової жертви, яку можна обміряти й угробити, а Томас ще не повертався.

16.00. Даяна схвильована, бо її чоловіка ще й досі немає. Але він завжди приходить з мандрівок пізно. У нього просто погане відчуття часу. Ендрюс на другому поверсі, не знаю, що він там робить.

Я по передавачу запросила на коктейль. Приготування напоїв не довіряю машині. Коктейлі — це моя стихія. Сьогодні приготувала "дейзі" — хороше бренді з лимонним соком, у пропорції один до двох, із двома кубиками льоду з яблуневим смаком та тонкою жовтою ароматною шкірочкою лимона, що своєю спіралькою обгорнула кристалики льоду.

Прийшли Даяна і Бріксті. Я хотіла організувати партію в покер, але мої плани зруйнувала Селвінг, завівши безглузду розмову з Ендрюсом, який сидів, мов п’яна мумія, нервовий і незадоволений. Вона, ніби, між іншим, запитала в нього:

— Ендрю, як ти?

— Зі мною все гаразд. — відповів тихо, врівноважено, але якось по-злому.

— Але я бачу по твоїх очах, що не все..! — голос Даяни такий всепоглинаюче материнський, наставницький, що аж мене від нього нудить.

— На себе краще подивися.

Ця фраза глибоко заїла Даяну, глибше, ніж можна було сподіватися. Вона завжди боялася таких висловів через деяку свою закомплексованість, тому на хвильку замовкла, а далі вже говорила з тонкою образою в голосі:

— Ми говоримо про тебе.

Я теж хотіла допомогти Бріктсі, але на відміну від пані Селвінг, уникала задушевних розмов, бо розуміла, що зараз йому на деякий час потрібен спокій. Вона ж цього не хотіла розуміти і прагнула зцілити його душу словами, а я мовчала. Мовчала, можливо тому, що першою заговорила моя подруга, або тому, що не хотіла зачіпати роздратованого Ендрю.

— Чому про мене? Я став особливим?

— Заспокойся. Давай просто поговоримо.

— Йди ти! Я спокійний, а ти намагаєшся зробити з мене ідіота.

— Розкажи, що сталося тоді, на вечірці. Можливо твоя пам’ять проясниться тоді, коли ти прочитаєш мої записи?

— Я без них все пам’ятаю! — раптом випалив Ендрю і відразу ж з-під лоба зиркнув на себе у дзеркало в бронзовій рамі.

— Тоді розкажи!

— Нічого тоді не сталося! Облишмо цю тему.

— Ти уникаєш відповіді. Боїшся?

— Нічого я не уникаю!

— Що тобі заважає розповісти про події того вечора? Більше ніхто нічого не пам’ятає, ніхто, крім тебе!

— Ми всі випили, — його голос тремтить, — потім танцювали...

— З ким? — раптом запитала я, втрутившись у розмову, сама не знаю навіщо. Бріксті зблід, подивився на мене, буквально вдаривши поглядом. Йому мало дихання не сперло, але ця блідість та переляк зникли, і він відповів мені, вже досить спокійно:

— Як з ким? Ми четверо.

— А вони? — це далі говорю я.

— Хто вони?

— Вони ж були там?!

— Я нікого не пам’ятаю!

— А чому з тобою стався припадок?

— Погано переношу алкоголь.

— В твоїй медичній картці на цей рахунок немає ніяких поміток.

Бріксті одним залпом допив "дейзі", кристалики льоду стукнули йому по зубах, встав і без слів пішов до себе в каюту.

Я так ретельно передала розмову, бо вона мене сильно зацікавила. По закінченню контракту, психологи зможуть проаналізувати нашу поведінку.

Тепер ми з Даяною зрозуміли, що в нас, всередині, живе незрозумілий страх перед Океаном. Ми готові повірити у будь-що через страх перед можливістю його існування.

17.00. Повернувся Томас. Він вклеїв у журнал половинку листка з блокнотика, хоча, судячи по виразу його обличчя, сьогодні бачив він немало.

"Пишу коротко, бо інформації обмаль, зате вона дивовижна. Подам усе коротко і ясно.

Я бачив сліди коня, тут, в зоні хвойних лісів. Здається, це речення пояснює все. Більше писати не хочу."

М-да. Така новина інтригує. Томас приніс зліпки слідів і фотографії. Так, це сліди коня. Без коментарів.

18.00. До холу повернувся Бріксті. Здається, він вже заспокоївся. Попросив у мене та Даяни вибачення, списуючи свою сьогоднішню поведінку на перенапруження і розхитані нерви. Після цього я пішла у медпункт і просиділа там близько півгодини, переглядаючи картки і нотатки щодо здоров’я Бріксті, та феномену його одужання не змогла пояснити, мушу просто погодитися з тим, що віднедавна на "Смерековому раю" відбувається щось дивне.

Бріксті з Селвінгом домовилися завтра вдруге летіти до Веленських висот. Перша мандрівка, як відомо, завершилася невдало.

19.00. Вимушена констатувати, що наукова робота через останні події ведеться слабо. Персонал "Раю" переважно слухає музику, дивиться фільми, читає книги та грає в захоплюючі комп’ютерні ігри. Всі намагаються заглушити розвагами незрозуміле тремтіння у грудях, вічну хронічну затамованість подиху та наполегливий безпричинний біль у голові. З нами щось коїться, ми починаємо дивитися один на одного вовками, шукаючи без вини винного у теперішній ситуації. Ніхто насправді не боїться, не панікує, бо не сталося нічого конкретно страшного, але страх живе. Страшно серйозно глянути на останні події, щоб не дай Бог не знайти в них що-небудь незвичайне, таке, що не піддається нашому розумінню.

29 вересня 2146 року.

Томас Селвінг.

Пишу я, бо Ендрюс описував політ минулого разу, точніше, зараз він просто не бажає писати. Я сам зрозумів це, хоч він і промовчав на цей рахунок.

Вилетіли в п’ятій годині ранку. Все на своїх місцях, ніяких неполадок як і минулого разу. Курс на Веленські висоти. Відмова хоч одного приладу через можливі обставини просто виключена. Ми обоє боїмося, що другий політ буде ще гіршим за перший. Через страх бажання побачити Велени зросло. Мені здається, що я знайду там щось незвичайне.

Кермо закріплене автопілотом, тож я сиджу і пишу. Мимоволі, якось рефлекторно, прикриваю написане обкладинкою журналу, щоб не бачив мій напарник, бо зараз буде про нього. Так, нас двоє в цій бляшанці, і, якщо він справді хворий, якщо справді божевільний.., то я відчую це сьогодні на собі. Досі він поводився нормально, аж занадто нормально. Мені здається, що сьогодні Ендрюс спокійніший навіть за мене. Та саме цього я і боюся, цією безтурботністю він прагне сховати свій неспокій. Правда, я не надто добрий психоаналітик, щоб досконало розбиратися в чужих відчуттях.

Він заговорив:

— Я боюся виглядати божевільним. Не пиши цього."

— Тут, мабуть, перерва. Наступний абзац почали писати через годину-півтори, бо помітна різниця в чіткості чорнила. — вставив своє пояснення Тарас і читав далі:

"Ендрюс так нічого конкретного мені і не сказав, намагався лиш заспокоїти мене. Йому дуже хочеться зазирнути у журнал, але він мовчить про це, а я й не пропоную. Йому не подобається можливість того, що я можу писати про нього, не подобається те, що написала Дороті, отож я не буду робити цього — людину можна завжди зрозуміти.

7.00. Внизу ліс, деколи трапляються прогалини і галявинки. За дві години польоту я нарахував 89 повалених вітром старих смерек. Дерева порідшали.

8.00. Спати хочу, але це минеться. Дорога, якою ми летимо, інша, ніж попереднього разу, я це просто відчуваю. Будемо надіятися, що правильною є саме вона.

9.00. Кілька кабанів, вісім оленів, три лосі. Лосів бачили біля водопою на лісовому озері.

Коли, якась тварина з’являється під лижами гелікоптера, я одразу ж думаю, що це кінь, лиш згодом роздивляюсь її краще. Сьогодні в нас немає на меті провести облік, але все-одно підраховуємо звірів, щоб не нудьгувати.

10.00. Бріксті каже, що, коли повернеться, то зв’яжеться зі штабом СКЕУ на Землі. Я думаю те ж саме, але мовчу.

11.00. Одні лиш смереки, однакові, стрункі, прекрасні у своєму багатстві.

12.00. — 20.00. Розмовляємо про вечірку в честь Дороті. У мене є деякі здогади — мені треба попрацювати з головним комп’ютером.

22.00. Злі, як чорти, але Велени вже годину мелькають під нами. Ми робимо кола, щоб сфотографувати і просканувати рельєф. Це справжні маленькі гори з піщанику.

Потрібно кудись сідати. Навколо темно. Системи працюють вже на резерві енергії. Внизу світлі лисі звивисті вершини пагорбів, між ними темні розмиті плями закучерявлених долин. Наші фари нарешті вихоплюють пологий пагорб з майже плоскою верхівкою. Навколо кам’яні громади неймовірних форм чітко проступають своїми фантастичними обрисами на фіолетовому фоні неба. Ми немов занурюємось в сон.

Лижі нашої машини чиркають по уламкам скель, сідаємо на самий шпиль цього пагорба. Чорт! Зламали ліву лижу і мало не повибивали собі зуби. Завтра проведемо маленький ремонт, а поки що розкладаємо свої крісла і лягаємо спати. Зовсім вибилися з сил.

30 вересня 2146 року.

Томас Селвінг.

8.23. Вже половина дев’ятої, а ми щойно прокинулися і визираємо в ілюмінатори. Боже! Під нами справжнє провалля в кількасот метрів глибини. Але ж вчора його тут не було! Вночі стався оповзень, край цієї прірви починається за десять метрів від гелікоптеру. Йдемо з Ендрюсом назовні. Обвал тільки з лівого боку гелікоптера.

Піщаний пагорб. Можливо, ґрунт почав сповзати від поштовху при посадці гелікоптера. Напевно, що саме ми — причина цього явища. Я збираюся спуститися на тросі вниз. Сама машина міцно засіла в піщаному ґрунті, тому немає чого боятися за її рівновагу. Вона простоїть, тим паче комп’ютер видав підрахунок, що ґрунт під нею почне рухатись аж через чотири години, отже, я ще встигну спуститися в долину і відібрати там зразки рослинних покривів.

Пишу вже внизу. Спуск пройшов успішно, підйомник працює без перебоїв. У мене в руках знову мій блокнот і я намагаюся зрозуміти механізм нічного обвалу. Горб майже наполовину складається з піскуватого ґрунту — наносна антикліналь, всередині він вологий, скутий, але сильно прорізаний стічними водами, які по ярах проникають вглиб пагорбу, вириваючи своєю течією лабіринти печер. Зовні вітер та сонце створили суху, але крихку кірку, яка заросла травами. Сейсмічно ненадійна висота, центр пагорба більш-менш скам’янів завдяки солям кальцію.

9.10. Зібрав кілька цікавих екземплярів невизначених рослин, схожих на лептоспорангіальні папороті. Разом з ними по іншому підйомнику відправлю цю списану сторінку блокнота, а з рештою піднімуся сам.

14.00. Пише Бріксті.

Тільки смерть Томаса Селвінга, мого найкращого друга і порадника, заставила мене взяти в руку ручку. Я знаю, що від того часу, відколи я почав знати більше за інших, мене рахують несповна розуму, бо я один знаю, що сталося на дні народження Дороті. Це настільки важливо та жахливо, що я нікому нічого не пояснюю, щоб підозра у моєму божевіллі не переросла у впевненість. Я наперед знаю, що жінки звинуватять мене у смерті Томаса, але все-одно спробую виправдатися, "вбити пострілом воду", тому опишу все в деталях. Правду, тільки правду.

... Томас Селвінг бродить по схилу осипу серед глиб. Він закладає рослини в сушилку, вже передав мені перші зразки разом із своїми записами. За годину я повинен підняти його у машину. Рух ґрунту під гелікоптером за нашими підрахунками почнеться через три-чотири години. Його страхувальний трос увесь час натягнутий, я не даю йому ослабитись, бо тоді його петлі можуть заплутатись в мереживі гострого каміння, серед напівзасипаних кущів. Регулюю його довжину котушкою на блокіраторі підйомника, справно фіксуючи все нову і нову висоту.

Так триває п’ятнадцять хвилин, а далі я відчуваю, що вся машина дрібно тремтить. Тільки-но я це зрозумів, гелікоптер різко нахилився вбік, від несподіванки я мало не випав з дверки, кілька секунд висів на руках, але зумів влізти назад у кабіну. Я тут, а Томас — там, внизу. Потрібно запустити стабілізатори. Отож, я клацнув тумблером, трос почав намотуватись на барабан, далі підбіг до пульту і включив систему стабілізації. Гелікоптер під кутом стояв на просілій кірці. Десь внизу чути шум обвалу. Раптом з-під лівої лижі вниз зірвався великий кусень піщанику, машина різко перехилилася в бік провалля. Я вже думав, що полечу в цій бляшанці у долину, як тут запрацювали бокові двигуни, випрямляючи корпус.

Включилась аварійна система обстеження. Проминула хвилина, друга. Машина у повітрі. Трос далі намотується на підйомник, Селвінг повинен вже досягнути коротенького трапу в кілька сходинок, але я не чую, щоб він хапався за нього руками. Підйомник автоматично зупинився. Я встав і визирнув у дверку, надзвичайно боявся тоді побачити труп на тросі, але ні, Томас живий. Його права рука дивно обвисла, а лівою він тримається за плече, з якого капає кров. На його обличчі гримаса болю, зуби міцно зціплені. Побачив мене.

— Томасе, що з тобою?

Він скривився, хвилинку безшумно ворушив губами і нарешті відповів:

— Мене трохи проволочило по схилу і вдарило глибою у плече — рука зламана десь в плечі.

Я перегнувся вниз, щоб підчепити його рукою і дотягнути до трапу. Мої пальці торкнулися тубуса-сушилки, бракує ще кілька сантиметрів, щоб я схопив свого напарника за куртку. Я натягнувся як струна до пораненого... Десь біля двадцяти метрів тросу раптом вислизнуло з-під мене і змоталося з підйомника. Селвінг вмить опинився далеко внизу, його сильно перетрясло при падінні. Він розхитувався на тросі і кричав. Мабуть, швидше від злості, а не від болю. Одночасно з поломкою блокіратора, запустився задній двигун. Ми летіли.

Перед носом гелікоптера височіє скелястий кряж. Якщо пощастить, машина повинна пройти над ним, а от людина внизу...

Скелі швидко наближалися. Я кинувся до пульту і побачив на екрані дані аварійного обстеження, всього кілька рядків. Перший знак повідомляв: "Штопор системи керування. Автопілот", далі — знак множення, що означає — ремонт в даних умовах без посадки неможливий. А посадити машину на цей рельєф — просто самогубство. Я не зміг покерувати ні вгору, ні вбік. Розумію, серйозних причин для таких поламок не було, та я бачив те, що бачив.

До скелі летіти ще хвилину, другу. В моїй голові відразу прокрутився рій думок. Думаю, що непотрібно пояснювати, що зараз мало статися щось страшне.

Я стрибнув до дверки і схопив трос руками, потягнув на себе. На моїх долонях залишились червоні криваві смуги. Я не встиг щось зробити, його вдарило об каміння і потягло угору. Крик обірвався. Закривавлене тіло волочилося за гелікоптером, вдаряючись об нові виступи породи. Підйомник раз-по-раз смикався з місця під вагою тіла Селвінга, яке билося об скелю. Я не міг на це дивитися і від’єднав корпус підйомника. Він вивалився з кабіни і зник унизу слідом за довгою спіраллю тросу. Навіть тіла Селвінга не залишилось.

Автопілот тримає курс до станції. По дорозі вже не зустрічатимуться гори. Я лечу до "Смерекового раю", як на смертельну кару, і, хто знає, чи долечу.

1 жовтня 2146 року.

Даяна Селвінг.

3.00. Із записів Бріксті мені вже все зрозуміло. Він сам визнав, що збожеволів. Мені справді шкода його, шкода Дороті, яка вірить цьому параноїку.

Ендрюс прилетів посеред ночі. Без Томаса. Збудив нас із Дороті, потім похапцем, затинаючись на кожному слові, все розповів. Я не повірила у смерть свого чоловіка — божевілля Ендрю просто жорстоке. Я почала кричати на Бріксті, мало не побила його. Він подивився на мене, зітхнув і пішов геть, можливо, навіть у ліс. Ось і все.

Я взяла себе в руки. Само собою, що Бріксті ідіот, — мій чоловік живий. Це все хвора фантазія божевільного вченого. Шкода, що він втік у ліс, треба було відправити його на Землю.

12.00. Пише Дороті Едмінгтон.

Усі дослідження закинуті. В лабораторіях порожньо, ніхто не заходить туди, щоденники не ведуться. Само собою, що нас чекає догана від керівництва СКЕУ, але жодні вказівки щодо різних непередбачуваних випадків до нашої ситуації не підходять. Вони всі звучать тепер зовсім безглуздо, сценарій подій розвивається сам по собі. Все вийшло з-під контролю, та й нерви геть розхитані.

13.00. Нова година принесла ще одне неприємне відкриття. Так хочеться назвати все те, що коїться, катастрофою...

Вийти на зв’язок із Землею чи Сарматією чомусь неможливо, певно, надто сильні перешкоди природнього походження. Даяна пішла в бібліотеку працювати з комп’ютерною системою. В наших серцях назавжди знайшов домівку страх.

Дві жінки в царстві зеленої тиші, без чоловіків, ізольовані від цілого світу. Повністю ізольовані, і ніхто навіть випадково не заблукає до нашої планети, оскільки її координати засекречені.

14.00. Діалог із Землею не виходить через магнітні аномалії Океану. Це наслідки магматичної діяльності. Під материковою корою в зоні нашого плато тече ріка магми на глибині приблизно 90 кілометрів. Цей величезний потік ще місяць тому виявив Бріксті, спостерігаючи деякі відхилення в сейсмологічних нормах. Але ніхто тоді не знав про можливі магнітні аномалії, які так сильно впливають на радіозв’язок.

15.00. Пише Даяна Селвінг.

Ми нічого не робимо, сидимо. Дороті плаче, але я плакати не буду. Я не вірю, що мій чоловік загинув, не можу повірити божевільному. Потрібно полетіти туди, знайти цей горб, Томас стоїть десь біля нього і чекає на мене. Дороті вмовила мене почекати до завтра, мовляв, за кілька годин нічого не зміниться.

16.00. Відкрила Святе Письмо. Читала його і здається, що мені стало дещо легше. З вірою в Бога і в свою удачу чекаю завтрашнього дня.

Едмінгтон пішла на екскурсію, куди не сказала, але я й сама все зрозуміла: вона шукає того ідіота, Бріксті, людину настільки божевільну, що він вигадав смерть Томаса і сприймає цю вигадку як дійсність.

17.00. Нехай вона тільки прийде. Я вб’ю її! Цю суку..! О, Боже, що я таке написала? Нехай... я на неї страшно зла. Хвилин десять тому я сіла за дисплей головного комп’ютера, щоб переписати собі траєкторії польоту до Веленських висот. Але диск залишився порожній. Інформацію стерто! Саме карта шляху до Велен стерта. Це вона, Дороті! Навіть резервну інформацію стерла, щоб я не полетіла туди шукати Томаса. Вона вірить Бріксті і вважає, що зробила краще за мене. Але це не так!

17.40. Слухала гру на скрипці "Токата і фуга в де мінорі", яку виконувала одна з японських скрипачок позаминулого століття. Трохи заспокоїлася, музика витягнула з мене злість, тому, коли прийшла Дороті, я з нею не сварилася. Що дасть сварка? Краще промовчу.

Едмінгтон не знайшла Бріксті. Мені так хочеться повидирати їй ці розкішні коси! Як вона підло повелася зі мною! Але мовчу. Відчуваю, що, як завжди, дуже ображена, але не можу нічого зробити у відповідь.

Мені набридло писати. Більше не буду.

2 жовтня 2146 року.

Дороті Едмінгтон.

Я читала маячню Даяни. Вона вже не може контролювати свої емоції. Мушу одразу ж написати, що наші погляди на смерть Томаса не співпадають. Розкажу і я про події позаминулої ночі. У моєму викладі вони звучать, на мою думку, набагато об’єктивніше.

Вночі нас розбудила сигналізація, хтось ставив машину на сьомий майданчик. Прилетіли чоловіки. Ми з Даяною сиділи до другої години, чекаючи на них, але потім не витримали втоми і пішли спати. І от нарешті вони прилетіли!

Коли ми одягнулися і вибігли у коридор, туди якраз заходив Бріксті. Його вигляд перелякав нас. Його руки — долоні пересікають криваві смуги, кров коричневими розводами запеклася на продертій до м’яса шкірі. Але мене вразили не настільки руки, як очі. В них — глибина болю, не фізичного, це — відчуття втрати. Щось сталося!

Він оперся на стінку і по ній з’їхав на долівку, закрив очі долонями, виставивши рани назовні. Отак сидів і говорив, розповідаючи все те, що перед цим записав.

Даяна відразу ж почала кричати. Вона мало не побила бідолаху, зірвалася з місця, кілька разів вдарила його навмання, обзивала. Бріксті підвівся, подивився на неї переповненими сухими слізьми очима і раптом вибіг зі станції. Я бачила, як він біжить по доріжці, по траві в ліс, і кинулась за ним. Та Ендрюс бігає набагато швидше за мене і за хвилину зник з моїх очей за прямими і голими знизу стовбурами бурих смерек — розчинився в лісі.

Я зупинилась приголомшена. Навколо шелест хвої і темрява — хвойна темрява. За сотню метрів від мене освітлена зсередини коробка "Смерекового раю". Там — безпека, а тут... Я, без пам’яті від раптового панічного страху, побігла на світло, а коли влетіла у двері головного входу, то закрила його на кодовий замок, зовсім не подумавши про те, що, якщо Бріктсі повернеться з лісу, то зайти вже не зможе. Це геть вилетіло мені з голови.

Даяна реве, розмазуючи величезні сльозини пальцями по щоках. Я пішла на кухню, власноручно зготувала дві рожеві "Маргарити", в одну склянку вкинула дозу снодійного і понесла в кают-компанію. Напій із снодійним подала Селвінг, яка випила його одним махом. В таких випадках люди тягнуться до алкоголю. А снодійне плюс спиртне подіє на неї позитивно — вона засне і заспокоїться.

Через кілька хвилин справді заснула. Я поклала її у ліжко, сама пішла у гараж, щоб перевірити апарат, на якому Бріксті прилетів.

Все сходиться: бортовий комп’ютер зафіксував всі порушення систем, про які повідомив нам Ендрюс. Отже, Томас Селвінг насправді мертвий, про що свідчить і відсутність підйомника в гелікоптері.

От так все і було. Зараз восьма година ранку.

Я боюся, що почуваю себе беззахисною перед Даяною, перед мертвим Томасом і божевільним Бріксті, навіть перед самою собою, перед Океаном. Здається, що навколо вже нічого немає, нічого, крім мерців. Не дай, Боже, я залишуся сама на цій планеті. Це буде жахливий кінець гарної людини.

Ця плаксива розумниця ще спить. Вчора вона заявила, що летить на ці чортові Велени шукати Томаса. Дура! У ній немає того логічного зерна, яке завжди було притаманне її чоловікові. Я впевнена, що Томас загинув, вона ж вірить, що він живий. Вона впевнена, що знайде його, а я знаю, що нікуди не дозволю їй летіти, хоча б тому, що Даяна недосвідчений пілот і може легко розбити гелікоптер і сама розіб’ється. Вона навіть за картою і навігатором не змогла б знайти Велени, а я не хочу залишатися тут сама. Боюся цього дужче за все, бо відчуваю, що тоді до мене хтось може прийти, той самий, хто приходив під час вечірки в честь мого дня народження, той, хто перелякав до смерті Бріксті... Можливо, що нікого і не було, я не знаю, але ця невідомість найгірша, не бажаю залишатися з нею на самоті.

Бортовий журнал віднині вестиму тільки я. Даяна сказала, що не хоче писати і не вважає це потрібним. Вона навіть не знатиме, про що я пишу.

Всім своїм духом вірю в те, що через деякий час поговорю з диспетчером Землі. Сюди вишлють когось нам на зміну. Смерть і божевілля переслідують нас, хоча нічого реального я не бачила, можливо, все це тільки наша фантазія.

9.00. Прокинулась Даяна. Вона читає Біблію, мордує центральний комп’ютер і п’є. Слідкую за тим, щоб вона не надто зловживала алкоголем.

Так, це я стерла карту дороги до Веленських висот, і Даяна розуміє це, тому раз-по-раз ловлю її сліпі від злості, п’яні погляди.

10.00. Пішла в лабораторію, вирішила все-таки працювати. Досліджувала безстатеве розмноження євглен, але нічого особливого не знайшла.

11.00. Після годинки роботи зайшла на кухню випити кави, зустріла там Даяну. Ми посиділи трохи, поговорили, я запропонувала їй піти до моря. Вона не хоче, каже, що краще поплаває в басейні, бо там хоч тепла вода. А я пішла. До узбережжя від станції йти трохи менше кілометра хвилястою стежкою між горбами.

Сьогодні тепло, хоча й вітряно. Вітер, як завжди, прилітає з моря. Станція схована від нього за височиною кам’янистого плато, а тут, на піщаному пляжі, моє волосся хвилюється, тріпоче, літає навколо мене темно-каштановим ореолом.

Я прямую до води, зупинилася на межі між вологим і сухим піском, на якій виблискують смужки білої піни і дрібні черепашки молюсків. Мій одяг майорить на вітрі, до босих ніг докотилася хвиля, вона прийшла до мене з далекого, рівного як дзеркало, горизонту. Вода холодна, а взуття я залишила на купинах ситнику біля пагорба. Однак, коли прибій доторкнувся до мене вдруге, море вже не здавалося таким непривітним. Довго не розмірковуючи, я повернулася на сухе місце, повністю роздяглася і пішла назад у море. Там лягла на межу, щоб дочекатися прибою.

Пам’ятаю, що колись на Землі я мріяла про це, саме про це. Я хотіла бігати по лугах, по пляжу абсолютно голою і щоб навколо не було ані душі, хотіла відчути шкірою вологий пісок, солону воду моря. І от, я лежу тут, майже сама на цілій планеті. Щедре сонце і вода так ніжно торкаються мого спокусливого тіла, так вільно, так приємно — вода вже не здається такою холодною.

Я зриваюся і біжу у хвилі, приймаю їхній рухливий удар своїми грудьми і занурююсь у воду, пливу, я — сирена. Вода то піднімає мене, то опускає, здається, що я потрапила у великий живий організм, який неймовірно радий мені.

Наплававшись, пішла на берег, сіла в траву біля свого одягу, обхопила руками литки, поклала підборіддя на коліна і заплющила від насолоди очі, нехай вітер висушить моє вогке волосся, що темною масою лежить на плечах. Схоже, що я злилася з навколишнім світом, що перестала відчувати час. Вирвав мене з цього полону блаженства шелест позаду. Я різко обернулася назад і почула кроки, гілки куща хиталися, ніби їх досі хтось тримав рукою, а тепер відпустив. І цей хтось щойно дивився на мене, а тепер йде в ущелину між горбами, схований високою травою від мого погляду. Швидко йде, біжить, тікає.

Я не боялася, справді не боялася, але зробила те, що було б характерною поведінкою жінки в такій ситуації, тобто я схопила свою сукню, притулила її до грудей і побігла по стежці. В такому вигляді я й забігла в двері станції та зупинилася в холі. Лиш тепер страх почав пробирати мої кістки, розповсюджуючись від лопаток до кінчиків волосся. Увійшла Даяна, посміхнулася, повільно обійшла навколо і плеснула мене по сідниці. Навіщо вона це зробила?

— Чому ти гола?

— Я купалася, а потім перелякалася невідомо чого і втекла. Боялася зупинитися. Тебе таке пояснення влаштовує?

— Так. От дивлюся на тебе і мимоволі милуюся твоїм тілом. У тебе чудова фігура, міцні пружні сідниці — ти зваблива.

— Вперше чую такий комплімент від жінки.

— Томас часто дивився на тебе, я помічала це.

— Даяно, давай не будемо придумувати щось одна на одну.

— Одягнись! Мені неприємно розмовляти з голою жінкою, яка виставила свій зад.

Я змовчала на цей випад і зайшла за крісло, де натягнула сукню на вогке тіло.

— Не хвилюйся, Дороті. — вона говорила, немов кішка до миші — Нас тут двоє і тому ми сваритися не будемо, до того ж десь навколо станції, мов дикий звір, бродить Ендрюс, а десь в горах від голоду помирає мій чоловік, покинутий напризволяще цим божевільним.

— Я вірю Бріксті, він не збрехав, бо я перевіряла гелікоптер. Все підтверджує смерть Томаса.

— А я не вірю. Бріксті божевільний і небезпечний. Він може вбити нас. Можливо, ним керує його дивна хвороба?

— Не думаю, що це дійсно так.

— У цьому повинна бути якась логіка.

— Саме так.

— Я хочу пити. Приготуй мені один із твоїх розкішних коктейлів. Наприклад, "секс на пляжі".

Я приготував їй цей божевільний напій і пішла в спортзалу. Так, мені потрібно бути сильною і тримати себе у чудовій формі. Якщо чесно, то я остерігаюся Даяни більше, ніж Ендрюса, бо те, що може придумати розлючена жінка, не йде ні в яке порівняння з тим, що може зробити навіть справді божевільний чоловік.

13.00. Нічого нового.

14.00. Моя думка про Даяну змінюється щогодини. Вона просто нещасна вдова, яка не бажає сприйняти смерть свого чоловіка як факт, і намагається злістю на мене заглушити свій біль.

Цікаво, де це Бріксті? Як не як, але він чоловік, і його присутність для нас з Даяною справді великий плюс. Божевілля Ендрюса — тимчасовий психоз, пов’язаний з переляком і який зобов’язаний йому своїм походженням. Легке, ненав’язливе лікування швидко виправило б становище, але Ендрюс десь блукає по лісах. Я два рази його шукала, але безрезультатно. Ось такі справи. Кілька спокійних днів на станції, і все могло б внормуватися у кучерявій голові Бріксті, і у нас був би чоловік.

15.00. Мені не дає спокою пригода на пляжі. Я знаю, що там, за кущем, був Бріксті, я могла його побачити, поговорити з ним, повернути його. Могла і не зробила. А якщо це був останній шанс? Проте існує також інша альтернатива першому сценарію пляжної пригоди. Якщо б я наздогнала те, що віддалялося від мене, а це б виявився не Ендрюс, а щось інше? Від такої думки мороз пробігає по шкірі.

Серед розкиданих думок в моїй голові з’явилася ще одна, тремтливо-цікава думка-фантазія: Бріксті любить мене. Незважаючи на те, що доволі страшно, я піду зараз до куща терну на узбережжі і пошукаю сліди. Відбитки фірмових чобіт Ендрюса легко помітити і відрізнити від лап монстра.

15.00. Там стояв Бріксті, це його сліди. Він потоптався на місці перед кущем і пішов. Через кілька кроків сліди зникли на кам’янистому ґрунті. Як же тепер його знайти? Та чи варто шукати?

Даяна виглядає спокійною і, здається, не тільки виглядає, а такою і є.

16.30. Все нормально, але, чи дійсно це так? Можливо, нормальність — ілюзія нашої психіки, яка сплела навколо себе мімікрію безпеки.

Постійна напруга, постійно доводиться запевнювати себе в тому, що нічого поганого навколо тебе не коїться, проте важко вірити навіть самій собі, особливо, коли немає впевненості в собі.

Даяна нічим не виявляє своєї недоброзичливості — бомба сповільненої дії. Як вона все-таки вміє переконувати людей у своїй безпорадності, в тому, що вона — скривджений ангел! Проте, чим краще вона зі мною поводиться, тим менше я їй довіряю: не люблю, коли хтось приховує свої емоції, коли роздвоюється, — тоді одна, справжня, частина ховається у непроникний ящик, а інша виставляється напоказ. Просто, наперед запрограмована роль, якою можна непомітно керувати через невидимий пульт правильної поведінки, цей награний образ — гнучка система слів, жестів, усмішок, міміки, що служить для відводу очей. Таке враження, що тобі пропонують подивитися на пташку, щоб ти не бачила, як куля летить у твоє серце.

У мене вже кілька разів виникала ідея перенести всю зброю на станції до себе в кімнату, туди ж перемістити найнеобхідніші продукти і повітряний дистилятор, щоб я могла, коли щось трапиться, витримати осаду свого помешкання.

А, можливо, все це — дурниці. Цей мотив переслідує всі мої записи. Пишу, наводжу факти, узагальнюю їх, доводжу усю важливість і серйозність, а потім доходжу до висновку, що все це — просто гола фантазія.

17.00. Даяна нарешті пішла в лабораторію, я ж відправилась до відеотеки, взяла фільм "Залізне весілля", коли дивилася його, помітила шолом віртуальних відчуттів. Ним нині користувалися, очевидно, що Селвінг у щось бавилась. Цікаво, які в неї ігри?

20.00. Спокій негативно діє на мою пильність, так само як і коктейлі. Нічого не відбувається, і час тягнеться однорідно і повільно, мов консервований кисіль, через це я почуваю себе воїном перед битвою. Багато часу проводжу у спортзалі чи на біговій доріжці.

20.30. Стемніло.

Даяна наскрізь фальшива, і тому я починаю її всерйоз боятись, бо чула дещо дуже цікаве.

П’ятнадцять хвилин тому я повернулася з пробіжки. Даяні сказала, що бігатиму до дев’ятої, але впала, вимазалася і повернулася швидше. Охота до спорту в мене сьогодні чомусь пропала. Далі пішла в душову, помилася, переодяглася, закинула свій брудний одяг в пральний агрегат та й повернулася до себе в каюту. Проходячи повз двері в лігво Селвінг, випадково почула її голос і зупинилася, спочатку подумала, що це повернувся Бріксті, але згодом зрозуміла, що Даяна розмовляє сама з собою. Я сприймала на початку лише окремі фрази, приглушені напівзакритими дверима, а потім осягнула зміст її слів. Вона молилась, але не Богу. Вона просила когось допомогти їй помститися мені за смерть її Томаса.

Звідки така раптова переміна у ставленні до мене?

Селвінг замовкла, схоже, що почула моє пришвидшене дихання в коридорі, тому я одразу ж пішла до себе і записала це.

21.30. Я дізналася, якими іграми захоплюється Даяна за допомогою картотеки і каталогу центрального комп’ютера. Вона грала вчора, і не тільки вчора, у надреальні бойовики карате. А якщо це зіставити з її бажанням помститися мені..?

Краще піду спати, у мене пропало сьогодні бажання говорити із цією відьмою, і обов’язково перед сном замкну двері своєї кімнати на кодовий замок.

3 жовтня 2146 року.

Пише Дороті Едмінгтон.

9.00. Я вже прокинулась. Жива. З радістю це помічаю, почуваю себе досить добре як на такі обставини.

Завжди відкриваю двері без задньої думки, але сьогодні вирішила переглянути дані відеостеження за коридором, щоб знати, що коїться за дверима. Екран порожній, відеокамера стеження в коридорі не працює. Із своєї каюти я могла оглянути практично весь корпус, але того ранку жодна відеокамера на станції не працювала. Всю систему виведено з ладу, напевно що навмисне, отже, Даяна не хоче, щоб я її бачила. Аварійне обстеження виявило, що поломка сталася сама по собі, вірніше, завдяки якомусь невідомому магнітному полю. Мабуть, знову аномалії, пов’язані з магматичною течією, правда, таким полем можуть володіти деякі живі організми, теоретично навіть люди. А, якщо його використовувати цілеспрямовано? Але Даяна ніколи не славилась екстрасенсорними здібностями, бо таке неможливо не помітити.

10.00. Здається, все спокійно. Я вийшла. Ми зіткнулися з Даяною у кают-компанії.

— Дороті, — окликнула вона мене, щойно побачивши, — відеодатчики не працюють.

— Я знаю. Вже перевіряла.

— І причина та сама, що перешкоджає радіозв’язку.

— Можливо, сильне магнітне поле, або біополе.

— Розумію, але через цю поломку я не змогла цілу ніч спати, щось дивне коїлося сьогодні вночі на станції. Ти чула шуми, кроки, тихий шелест, щось схоже на сміх?

— Ні.

— Бо закрилася на кодовий замок?

Я забарилася з відповіддю, але вона цю паузу мовчання сприйняла як відповідь.

— Що ж, все зрозуміло. Ти не довіряєш мені. — зітхнула вона.

— Не повністю довіряю.

— Боїшся мене?

— Ні! — це "ні" вийшло різким і уривчатим. Сказала, не вагаючись, без розмірковувань.

— Дороті, боятися слід не мене.

— Так тобі ж вчуваються дивні звуки?

— Вчуваються? Ти думаєш, що в мене слухові галюцинації? Он як... Я — божевільна, а ти і Ендрюс нормальні.

— Я не казала, що ти божевільна. В кожного з нас просто розхиталися нерви і нам потрібен спокій.

— Добре, не будемо про це. Я йду зараз у рубку радиста, подивлюся як там справи з аномаліями магми, перешкоди могли закінчитись.

— Я з тобою, якщо ти не проти.

— Звісно, що не проти.

Коли ми піднімалися ліфтом, вона раптом перервала навколишню тишу і запитала мене:

— Ти знаєш, що в смерті мого чоловіка я звинувачую не лише Бріксті?

— А також і мене.

— Так, але не впевнена в цьому. Я багато думала і визнаю, що Бріксті міг сказати правду. Такий варіант теж можливий.

— Я віддаю перевагу саме такому варіанту.

— Загалом це все пусте, бо воно вже проминуло. Я пережила зникнення Томаса і не шукатиму винних. Тепер мене хвилює те, що відбувається зараз.

Ми піднялися ліфтом до третього рівня і вийшли в скляний коридор до будки радіозв’язку, по цьому прозорому тунелю пройшли в будку і зупинилися.

Алебарда, врубана в пульт керування звуком, відразу ж кинулась в очі. Яке варварство! І взагалі, що це таке? Можу посперечатися, що ми з Даяною, побачивши цю зброю, подумали про те саме, тільки з деякою різницею: "Це — вона!"

— Той, хто це зробив, справді божевільний. — Даяна, зневажливо окинувши мене високомірним поглядом, гримнула дверима і пішла геть. Вона думає, що це я розтрощила рацію, от як. Але, по-перше, звідки тут ця важкезна старовинна алебарда? По-друге, у жінки не вистачить сили зробити це, тобто так глибоко увігнати лезо в метал! Отже, вночі тут був Бріксті і Селвінг чула саме його?! По-третє, у чоловіка теж не вистачить сили розрубати металевий щиток пульту і цілу коробку з платами підсилювачів.

Боже, що це? Що відбувається навколо мене? Я швидко пішла звідти. Моя нервова система наче натягнутий провід.

17.00. Даяна в лабораторії Бріксті, сидить вже цілу годину, потім пішла до комп’ютерів і, нарешті, спустилася вниз, на коктейль. Потягуючи "Криваву Мері" вона підмітила:

— Цей колір схожий на мій настрій. — колір коктейлю.

— Як твоя робота?

— Дещо з’ясувала, дуже цікаве.

— І...

— Ніяка ріка магми під нами не тече. Це була лише гіпотеза Бріксті, яку він згодом же й спростував новими аналізами сейсмологічної активності. Так, причиною аномалій могла бути ця ріка, але насправді її не існує. Отже, причина інша... Бріксті згадав у зв’язку з цим ще одне явище — полтергейст, що дуже на це схоже.

— Полтергейст? Цікаво. А в якій формі?

— Ти ніби не знаєш?

— Не знаю.

— Прив’язаний до живої істоти, і ця істота — причина всіх нещасть на станції.

— Отож, залишається лише знайти її.

— В твоїй медичній картці згадуються прояви телекінезу. Ти могла піднімати температуру в приміщенні, де знаходилася, на кілька градусів.

— Могла у дитинстві.

— А як же твій ранг в ієрархії чаклунок?

— Так, я захоплювалась чорною магією, медіумами, але це все було лиш студентським захопленням.

— Дороті, навіщо ти все це робиш?

— Що роблю?

— Все це. Знаєш, хоч ти і відьма, але я тебе не боюся.

І тут я помітила в її руках ніж з лабораторії, надзвичайно гострий. Вона навіть не ховає його, встала, і тут я помітила дивну переміну — кудись зникла правильна Даяна, натомість з’явилась її чорна божевільна мстива суть. Я для неї тільки відьма, зла сила, яку треба знищити, і вона впевнена в цьому.

Боже! Даяна кинулась на мене швидко, м’яко, мій коктейль з мартіні та лимону виплеснувся їй в очі, і тільки завдяки цьому ніж не засів у моєму серці, а полоснув по руці, трохи розсікши шкіру. На мить вона зупинилась засліплена, тоді я, не гаючи часу, підстрибнула і вдарила її ногою у живіт. Даяна від удару перевалилася через м’яке крісло і впала на низенький столик, перебивши на ньому порожні, брудні склянки. Я не дивилася, що сталось з нею, а побігла геть. Випадково опинилася в кухні, не встигла навіть зупинитися, як відразу ж почула її кроки. Обернулася і побачила, як вона кидає ніж. Його лезо вп’ялося в одвірок — промазала. Тепер ми обоє без зброї.

Селвінг з розбігу кинулась на мене і повалила на долівку, почала гамселити мене кулаками з такою силою, що я мало не втратила свідомість. Удар чимось важким провалив світ — знепритомніла. А коли знову розплющила очі, то побачила навколо себе панелі з біокераміки. Панічний жах — це мало сказано, коли тебе засунули у кухонну машину. Даяна закривала дверку, а я впиралася в цю заслінку ногами зсередини. Ми почали змагатися: Селвінг хотіла вбити, я ж — жити. Якимось нелюдським зусиллям перемогла вона і закрила дверку, зафіксувавши "наглухо".

Сміється. Сміється, сука. Цю посмішку, яку я бачила крізь віконце в дверці, я запам’ятала на все життя.

Вбивця запустила програму повільної термообробки, знаючи, що я буду довго відчувати, як моя шкіра, забризкана киплячим жиром, тріскає, голова тоне в ореолі палаючого волосся. Такої смерті я навіть не уявляла.

Температура різко піднялася. Я спітніла, плитки гарячі. Руки працюють незалежно від моїх думок, і я не усвідомлювала, що відриваю плитки, рву розігріті дроти, ламаючи нігті, обпалюючи пальці. Через хвилину зрозуміла, що ще жива, а температура не така-вже й висока — 40-50 градусів по Цельсію, крім того повітря поступає в пічку через регулятор.

Даяна приставила голову до віконця і спостерігала за тим, що коїться зі мною. Вона не зовсім розуміє, чому я й досі живу. Її очі прагнуть моїх страждань. Мене вбиває моя ж подруга!

Творці кухонної машини не розрахували, що їжа коли-небудь захоче вибратись із своєї тюрми. Але така їжа вже з’явилась. Я!

Дверку вибити я не могла. Біль від опіків, дим від одягу, який вже почав тліти, поступово почали знесилювати мене, я прихилилася до вогнетривкої прозорої заслінки і прикипіла поглядом до її очей. Так ми й дивилися одна на одну: вона, чекаючи, поки я зомлію, і я — непомітно для неї, витягаючи електронні блоки завіс. Тому Даяна сильно здивувалася, коли дверка відлетіла від пічки і вдарила її по голові. Я не сильно постраждала, бо вчасно порвала контакти у нагрівачах, лиш трохи перегрілася, обпекла пучки пальців і шкіру на ногах.

Селвінг не змогла й слова вимовити, як я штовхнула її на стіл. Вона перекотилася через нього і не встигла підвестися з долівки, як я перевернула на неї стільницю і кілька разів пристукнула з силою. Коли відтягла стіл вбік, то побачила, що моя "подруга" не рухається, а з поламаного носа, з вух, рота тече кров. Вона була без тями.

Першим моїм поривом було схопити ніж і кілька разів вдарити ним у її груди, але потім у розпеченій голові виникла першокласна ідея.

Потягнула її в холодильник, обм’яклу, безпорадну. У холодильнику є спеціальна камера для замороження живих організмів, вони можуть зберігатись там в рідкому азоті при мінусових температурах багато років за умови спеціальної обробки. Так ми зберігаємо сперму, яйцеклітини, ембріони, личинок комах і навіть мишей. І Даяні там сподобається. Я відкрила дверку кріоскопічної камери і почала зривати з Даяни одяг. Коли ця божевільна лежала переді мною гола, я із задоволенням відмітила, що її спокусам далеко до моїх, Томас не даремно часто задивлявся на мене.

Її тіло лягло на круг, який поволі крутиться. Я все бачу крізь прозорий ковпак — щойно з бокових щілин потекли струмені холодного повітря, вона опритомніла, розплющила очі, в яких відразу ж замиготів жах. Кілька секунд металася по ковпаку, щось кричала, але що саме я не чула, потім притулилася носом до скла, навпроти мене. Ми помінялися місцями: тепер я — зовні, а вона -всередині. Я бачила, що вона починає вже замерзати, зараз її реакції сповільняться, загальмується обмін речовин, бо разом з повітрям у камеру поступають і блокатори DІТ.

Останнім зусиллям волі вона кинулась з розгону головою об стінку ковпака — бризнула кров. Невже, сподівалась розбити?

Її безжиттєве закривавлене тіло швидко вкрилося памороззю. Зараз піде азот. Запломбувавши кріокамеру, я пішла у свою кімнату.

14.30. Я все це записала, трохи послухала симфонічну музику, щоб заспокоїтись, як радять психологи. Відпочивши, я знову взяла ручку в руки.

Отже, на станції я одна. Майже одна, якщо не рахувати свіжоморожену Даяну.

Страшно. Безвихідь холодним болем сидить у голові і розпирає мій бідний череп зсередини. Я одна на самоті з таємницями Океану, без радіостанції. Звичайно, що за кілька місяців сюди прилетять контролери з психологічного курсу СКЕУ перевірити наш стан. Вони прилітали б частіше, але такі мандрівки коштують недешево.

Чи витримаю я сама тут стільки часу? Якщо нічого дивного і ворожого немає в самому Океані, то витримаю. Я не з’їду з глузду від самотності, бо маю міцні нерви, але, якщо якась невідома сила переслідуватиме мій вогник життя, то збожеволію. У всякому випадку є безболісні клінічні методи, які допоможуть померти.

22.00. О, щастя! Знову хочеться жити! Через чотири дні я побачу нормальних людей. Переглядаючи розпорядок нашого космодрому по центральній комп’ютерній системі, я побачила, що через чотири дні, сьомого жовтня, на станцію привезуть насіння і популяції тварин, яких ми вже давно замовляли. Такі справи вів Томас Селвінг, він нікого не попередив про цей приїзд, відкладаючи це на потім — і відклав поза свою смерть.

Відчуваю, що не спатиму всю ніч через страх і переживання. Закриюсь на кодовий замок. Але я вже не сама, зі мною в "Смерековому раю" віднині житиме надія.

4 жовтня 2146.

Пише Дороті Едмінгтон.

9.15. Закодовані двері каюти ізолювали мене на цілу ніч від всіх подій на станції. У каюту не проникають ні запахи, ані звуки, тому я навіть непогано виспалась, та, однаково, коли прокинулась, мною відразу ж опанувало якесь тривожне відчуття. Уночі тут щось відбувалося, що саме і як, — поняття не маю, просто таке відчуття.

Пішла на кухню, поснідала насилу, бо добровільно не виходило, згадувались вчорашні події. Їла смажене м’ясо і думала, що їм себе ту, яка вчора не врятувалась. Після цього огидного сніданку нарешті здогадалась піти в медпункт. Пройшла тестування — незначні локальні опіки та синці, отримала від меденциклопедії перелік наявних на станції ліків: мазей, масел, вітамінів, антибіотиків.

11.00. Трохи полежала в оздоровчій грязевій ванні, попечені місця помазала маззю з екстрактом обліпихи. Дивно, але не зважаючи на вчорашні події, я досить таки спокійна і зрештою задоволена собою. Здається, що все буде добре, ще залишилось три дні.

Пішла до холодильника, не знаю чому, але від споглядання своєї поверженої супротивниці, я отримую неабияке задоволення. Вчора перемогла сильніша і справедливіша.

Мене ще досі тягне вскип’ятити цей азот, вбити Даяну, але стримуюсь. Добре так, як є.

Вона досить таки симпатична, хоча зовсім не красуня, у всякому випадку, еталоном краси її не назвеш. І чому такий чоловік як Томас одружився з нею? Вічно наївне і ображене обличчя, неслухняне кучеряве волосся, маленькі плоскі груди, пологі стегна, далеко не пружні сідниці. Вона зараз схожа на мармурову статую якоїсь злої богині з часів древньої Еллади, тільки от фіолетово-коричневі плями замерзлої крові псують цю ідилію. Повалена статуя, переможена, можливо, навіть, мертва, адже замороження не завжди проходить вдало.

Я їй усе вибачила, бо розумію причину її поведінки. Мене навіть чомусь трохи мучить совість, правда, дійсно, трохи. Десь у глибині свого альтруїзму відчуваю, що вчинила неправильно, перемігши цю нещасну. Вона ж така бідна, і доля обійшлася з нею так погано, а я була тією краплею, яка переповнила чашу її страждань, її терпіння. Я винна, бо захищалася, бо воювала з такою ж бранкою долі як і сама. Більш по-людяному, з мого боку, було б допомогти їй вийти з нервової кризи, а не перетворювати на кусень льоду, занурений у випари азоту, сконденсовані із сумішшю блокаторів. Але як тільки згадую дикий біль від опіків, важке розпечене повітря і свою неймовірну, нелюдську паніку, то відразу ж виправдовуюсь у своїх очах.

Даяна монстр, і я вчинила правильно, ліквідувавши її.

Мені важко залишатися на станції разом із Даяною. Сама думка, що ця, спотворена лютою ненавистю людина, є тут, лякає мене. Дарма, що Селвінг зараз у кріокамері і, на перший погляд, цілком безпечна.

12.00. Я знаю, що буду робити далі. Потрібно знайти Бріксті і разом з ним дочекатися прибуття команди з вантажем. Я вивішу у лісі плакати-звернення, запущу потужні динаміки, щоб сповістити Ендрюса, що його на станції чекають і будуть раді його поверненню.

13.00. Ловлю себе на думці, що рада такому перебігу подій. Рада, що їх, моїх співробітників немає поряд. Ви просто не уявляєте собі, який це спокій. Зник такий сильний фактор неспокою!

Звичайно, я любила їх — Томаса, Ендрюса, Даяну, і вони мене теж. Існував просто такий любовний нейтралітет відносно один одного, ніхто нікого не чіпав, якщо не рахувати дрібних сварок, легких підколювань. Всі були рівні і ніхто не мав комусь чимось поступатися, але останнім часом мої дослідження просувалися краще, ніж в інших, і це їх злило. Я весь час відчувала приховану заздрість, бо чинила по-іншому, ніж вони: не плазувала перед начальством, не нила перед своїми роботодавцями. Мені іноді щастило, бо я вміла відчувати сенсацію, знала над чим працювати, і вченому світу завжди подобалось те, що подобалось мені, тому мені заздрили, заздрили через таку дрібницю. А коли б я отримала новий вчений ступінь, а вони залишилися б при старому? Тоді в мене відразу ж зникло б троє друзів. Я б їх не забула, вони б мене теж.

Люди люблять бачити тебе втопленим в болоті, тоді вони навіть поблажливо ставляться до тебе. Але тепер це їм не вдасться, бо один помер, другий збожеволів, а третя перетворилася в сніжинку.

Ендрюса я ще могла терпіти, він був доволі простою людиною, Томас теж ніколи не нападав першим, а Даяна завжди мало не мліла від злості через чужі успіхи. Так було ще в коледжі, де я прославилася як лінива і розумна, а вони — як розумні і працьовиті, з купою впливових протеже. А тепер я випадково звільнилася від їхньої заздрості і сталося це жахливим чином.

15.15. Коли ми тільки-но прилетіли на станцію Океану, Томас і Ендрюс перетягнули з гаражу до моря прекрасний катер, він зараз стоїть у затишному гаражі на узбережжі, усіма покинутий. Сьогодні я знову дам йому життя і покатаюся на хвилях".

3. Відеоробот

— Далі — чисті сторінки. — Тарас відкинув від себе журнал, загасив ліхтарика і кілька разів широко відкрив і закрив рота, розминаючи втомленого язика.

— Я ж казав! — Остап усміхнувся і обвів очима своїх супутників, із задоволенням відчуваючи свою правоту, — ми прочитали все, що там було і нічого не зрозуміли.

— А що саме незрозуміло? Хто з них чотирьох божевільніший?

— Наталко, ти припускаєш, що Дороті може бути божевільною, а Томас живим?

— Звичайно. У нас немає інших доказів, крім записів Едмінгтон.

— Але ж спочатку писали всі четверо, і кожен з них підмітив у подіях на станції щось дивне.

— Як же нам дізнатися правду?

— З боку все виглядає так, ніби ми занадто захопилися вигаданим детективом.

— Дівчино, ти помиляєшся, ніхто не став би вигадувати таке, якщо уява й зіграла свою роль в цих записах, то її частка все-одно невелика.

— Киньте порівнювати, потрібно подумати над тим матеріалом, який у нас є. Поки що пропоную повірити у записи журналу: всі четверо не могли б так нагло брехати, а якби це захотів зробити один з них, то троє інших цього б не дозволили. Не так важливо, що сталося на станції, для нас важливіша тепер інша проблема — що робити далі?

Всі замовкли. Тарас виліз з шафи і прикрив за собою її дверку.

У кабіні враз згустилася темрява, місяць зайшов за хмари. Остап знову визирнув у вікно:

— Скоро світанок.

Наталка смачно позіхнула і потягнулася всім тілом так, що аж кісточки захрустіли.

— Я хочу спати. — Вона підібгала під себе плед, який стягнула з крісла, і вмостилася на ньому поверх плінтуса, незважаючи на тверді боки долівки і стіни.

— Спи. — Шуминський вперся ногами в стояк перекошеного крісла, щоб не сповзати вниз. — Я годинку посиджу, а потім тебе, Тарасе, збуджу чергувати вже до ранку.

— Варта — це погана ідея. Нічне чергування — робота для слабодухих! — Хвойна лукаво зблиснула очима, хоча чоловіки в темряві цього не помітили. Остап хмикнув у відповідь на її слова:

— Сказала мурашка, яка не могла собі уявити слона.

— Якщо ви вже будете вартувати по черзі, то виділіть час і для мого нічного дозору.

— Наталко, не смію нагадувати, але ти, як не як, дівчина.

— Приємно деколи це чути і відчувати. Добре, чергуйте замість мене. — заколисана компліментами перед сном, Хвойна заплющила очі, щоб ступити на дорогу до країни сновидінь.

Через п’ятнадцять хвилин Остап зрозумів за диханням, що Наталка вже спить. Ще б пак, монотонна інтонація, з якою Береговий читав стільки часу журнал, подіяла на білявку, немов міцне снодійне.

Шуминський теж дуже хотів закрити очі, відключитися від цього світу і проникнути у приватний світ власних снів. Голова важка і сама хилиться донизу, але спати не можна. Він визирнув у вікно, там все так, як і досі — ті ж безжиттєві вікна станції, що смугами холодного світла випинаються з мороку. Нічого нового. Командор перевів погляд углиб кабіни і кілька хвилин вдивлявся в шафку, намагаючись розрізнити в ній три перпендикулярні площини. Це йому вдалося: он, три нечіткі лінії сходяться в одну точку, темрява між ними розрізняється за ледь помітними відтінками.

— Остапе, знаєш, про що я думаю?

О, Тарас не спить. Він чоловік, тому зараз думає над своїм становищем, будує плани на майбутнє, надіється перш за все на власні сили, а Наталка спить.

— Про що?

— Якщо ми по волі випадку залишимось тут надовго, то, мабуть, почнемо так само ненавидіти один одного, як вони. Тут просто саме повітря просочене ароматом запашної смерекової ненависті.

— Якщо чесно, то так. Я повинен визнати, що ти мені відразу не припав до вподоби, і сталося це на Землі, тому місцеве повітря до моєї антипатії непричетне.

— Антипатія взаємна, тому давай пообіцяємо один одному, що будемо справжніми чоловіками і стримуватимемо злість, погані емоції, якщо вони виникатимуть.

— Обіцяю. До того ж у нас є дещо спільне — нам обом подобається Наталка.

— І Андрію вона подобалася.

Знову запанувала мовчанка, через годину Остап сповз униз і розтермосив Тараса, щоб той став на варту.

Невиразні зірки губились по одній на блідому небі, немов, втомлена примара, вмирав Місяць, зіщулившись від проміння денного світила.

Береговий розплющив очі, побачив небо, сонце — займається ранок. Він встав, тримаючись руками за раму вікна, встав і не міг згадати, чи заплющив очі останній раз хвилину тому, чи п’ятнадцять, чи годину, бо світанок вже переливався рожевим полиском, а перед нападом дрімоти небо ще всотувало в себе сіру темряву. Він зрозумів, що проспав деякий час, але ж нічого не трапилося, все і далі на своєму місці. Он спить Наталка, он Остап, з них вийшла б гарна пара, але ні одна, ні другий ніколи самі цього не зрозуміють, а підказувати їм навряд чи хтось буде, у всякому випадку, не на цій планеті.

Тарас роздивлявся ряди смерек, які ховалися одна за одною, обступаючи станцію з трьох боків.

— Боже, вже ранок, — Наталка підвела голову зі своєї руки. — а ми й досі живі.

— Ти як скажеш, то скажеш. — усміхнувся Тарас. — Але в цих простих словах велика суть і все наше досягнення.

Заворушився Остап; він ніколи не прокидався одразу, бо любив поніжитися в ліжечку на межі між сновидіннями й реальністю, навіть багато років постійних експедицій не вплинули на цю звичку. От і тепер командор розплющив очі, з хвилину дивився в ілюмінатор, потім зажмурився і стиха пробурмотів:

— Ще п’ять хвилин.

— Остапе, вставай!

— Ще п’ять хвилин. — повторив Шуминський, потім скорчив сердиту гримасу і перевернувся на інший бік. — Добре, добре, встаю, куди від вас подінешся!

— Світає. Сьогодні новий день.

— Але вчорашні проблеми не залишилися у вчорашній добі, вони з нами... Встаю, встаю.

— Потрібно якось поставити крапку на цій невідомості. — Тарас підвівся на повен зріст, слідкуючи, щоб не посковзнутися на похилій долівці.

— Зараз поставимо. — Командор нарешті протер очі і тепер жмурився на світло. — Усе дуже легко вирішується.

— Як?

— На станцію все-таки поїде відеоробот, час виправити нашу помилку... помилку Андрія.

— Але в нас лише один робот такої модифікації. А якщо з ним щось трапиться?

— Краще втратити машину, ніж людське життя. Спочатку ризикнемо роботом.

Береговий з’їхав на підошвах до нижнього плінтусу, перебравши по дорозі всі чотири крісла, і пошкандибав до перехилених дверей.

За кілька хвилин Остап вже сидів за екраном відеоприймача і прилаштовував маленьку антену, а Тарас тим часом опускав робота з трапу на землю. Коли всі чотири механічні лапи торкнулися втрамбованого покриття, Береговий відразу ж озирнувся на станцію біглим поглядом і поспішив сховатися в корпусі космольота, хоча не помітив нічого небезпечного. Коли він увійшов до кабіни, Шуминський взяв у руку пульт дистанційного управління, клацнув тумблером, і, немов за помахом чарівної палички, екран приймача мигнув, і на ньому з’явилося зображення станції, яке відразу ж почало поволі наближатися. Робот працює! Роблячи одразу півметрові кроки, машина йшла до "Смерекового раю". Командор вивів його з майданчику космодрому до центральної стежки.

— Ніяких ознак розумного життя. — констатувала Наталка, вмощуючись позаду своїх супутників.

— Ще не вечір.

Поки відеоробот дійшов до входу, проминуло трохи часу. Сонце вже вигулькнуло за смерекових крон і обсипало добродушним промінням корпус "Раю", галявини і прибудови навколо нього. Трьохпалі лапи металевого розвідника завмерли перед наполовину заваленим входом.

— Можливо, зброю на роботі поставити у бойову готовність? — запропонувала Хвойна.

— Виключено! Ми не будемо нікого вбивати.

— А як же самозахист?

— Люди, послухайте тільки, про що ви говорите! Який самозахист? Яка зброя? Проти кого? — Тарас обурено знизав плечима і скривився, як від лимону.

Запанувала залізна тиша, яку лиш підсилював шелест дерев, що проникав у кабіну крізь опущений трап. На екрані приймача видно чорну лінію між стиснутими стулками дверей входу. Береговий відчув як по його шкірі електрозрядами прокотився моторошний холодок. Йому на мить здалося, що робот теж вагається, як і він вчора.

Кінцівка-захват металевим суглобом торкалася кнопок на щитку, набираючи код. Ненав’язливий звуковий сигнал повідомив про те, що код набрано вірно. Тарас посилено намагався згадати, чи чув він цей сигнал, коли сам набирав код. Можливо, просто не звернув на нього уваги?

Те саме, що й учора — з’явилась щілина між стулками дверей, яка швидко ширшала. Тепер час біжить не так повільно, бо там, на заваленій терасі, стоїть майже жива купа металу, а не він, Тарас Береговий.

Відеоробот опустився з тераси в коридор, Троє коліщат випнулося поміж лап і машина швидко поїхала по рівній доріжці, втягнувши свої лапки у корпус. Зображення на екрані чітке і без перешкод. Палець Остапа завмер на кнопках дистанційного управління:

— Куди його, Тарасе? Де ти був?

— Звідти я пішов у хол, але там нічого цікавого не було.

— Можливо, пошукати Дороті? — запропонувала Наталка.

— Навряд чи це слушна думка. Де її шукати? Зверніть увагу на те, що в журналі останній запис стосується катера. Вона попливла, і записи перериваються — далі чисті білі сторінки. — командор гладив кнопки пучками пальців. — Вона втопилася. Дороті зникла із станції кілька днів тому і не повернулася назад, інакше б вона вела журнал далі.

— Справді.

— А зараз поміркуємо, як можна знайти доказ того, що все, написане у журналі, правда.

— Даяна! Вона повинна бути під ковпаком у кріокамері!

— Саме так! Отже, через хол і кухню до холодильника. Через хвилину хоч щось стане зрозуміло.

Робот беззвучно поїхав до кухні і зупинився перед напівпрочиненим люком до холодильника.

Усі присунулися поближче до екрану, щоб краще бачити те, що зараз визирне з-за стулок люку, який почав розсуватися. По холодильнику відразу ж розлилося світло, що синхронно включалося разом з відкривачем. Відеокамера подала загальний план холодильника — кілька блискучих коробок герметичних кріокамер з прозорими ковпаками, серед яких деякі порожні, деякі заповнені азотом.

Очі екіпажу прикипіли до екрану. Ні, вони не злякалися і не зраділи — завмерлі зіниці втупилися в один із порожніх ковпаків, всередині нього, на колі, — іній, а на пухнастих кристалах, на стінках камери...

Краще під’їхати ближче. Так і є — фіолетово-коричневі плями. Коли відеокамера на виклик Шуминського подала крупний план найбільшої кріокамери, порожнеча якої прикувала до себе увагу всіх глядачів, вони побачили на екрані чіткий дивний контур на паморозі і, уважно придивившись, по розташуванню пуху інею, впізнали обриси жіночого тіла, яке лежало тут під час замороження. А тепер його немає!

— Чорт, вона ж була тут! Он її замерзла кров на стінках.

— А ковпак зачинено герметично, он на табло, нище пульту, дата його герметизації — 3 вересня.

— Отже, тіло Даяни зникло з герметично запломбованого ковпака. Його ж ніхто не відкривав! Але це — неймовірно!

— Чудово, просто чудово. Замість відповіді ми отримали ще одне запитання, ще одну таємницю "Смерекового раю".

— Боже, це справжнісінька божевільня. — Наталка встала і почала кроками міряти плінтус. — Бо-же-віль-ня.

— Заспокойся! — голос Остапа прозвучав грубо й уривчасто.

— Ні, не буду я заспокоюватися, бо це вже аж занадто. Ми тут усі помремо! — дівчина раз-по-раз стискувала свої ніжні пальчики в кулаки з такою силою, що кісточки біліли.

— Пані Хвойна, скажи на милість з чого ти взяла, що тут хтось помер? Дехто просто зник.

— Хлопці, подивіться на речі серйозно і ви зрозумієте весь жах їхнього, а тепер і нашого становища. Ці записи — суцільна правда, і я вірю в це, я зрозуміла. Моя інтуїція наполягає на цьому! Це правда, що становище наше дуже серйозне! Щось навмисне діяло на психіку персоналу "Смерекового раю", а тепер діятиме і на нас! А найгірше те, що ми не знаємо, з ким маємо справу, що йому потрібно і яка його кінцева мета — божевілля, смерть, чи ще щось гірше?

— Це дурниці, — заперечив Тарас, але відразу ж осікся, почувши стільки невпевненості у своєму голосі. Так, це зовсім не дурниці, Наталка сказала щойно те, про що думали всі, тобто це одна з версій, яку ніхто не бажав сприймати серйозно, бо вона надто жахлива. Лиш найслабкіша істота з них трьох продовжувала сміливо із захопленням занурюватися в несуразні моторошні здогадки, сама дивуючись ходу власних думок.

— Тут, крім нас, є ще розумні істоти, можливо, інші люди, а, можливо, щось на рівень вище нас, щось безтілесне, інший бог, схожий на нас. Ми як непотрібні зайві елементи на його планеті, і він не знає, що з нами робити — тому все так і відбувається.

Відеоробот виїхав з морозильної камери до кухні і в об’єктив потрапила електропічка. Завіси всередині зірвані, дверка вибита, електронні замки вийняті з гнізд, плитки разом з дротами розігріву розтормошені.

Чоловіки дивилися на все це і мовчки облизували пересохлі губи, а Наталка стояла в кількох метрах від них, спостерігаючи за польотом яструба над лісом. Її чомусь перестало цікавити зображення на екрані — все цікаве вона вже побачила.

Керує Остап, він і водить робота по корпусі станції, немов маріонетку.

Хол. Нічого цікавого: купа дверей і всі можна відкрити, он — п’ять спалень, з другого боку — двері до лабораторій. Спальні повинні бути зачинені тільки зовні, якщо ж вони закодовані зсередини, то відкрити їх з холу практично неможливо. Чотири спальні для співробітників, а п’ята — для різноманітності. Вони в такому порядку: Бріксті, Томас, Даяна, Дороті — це записано в довіднику по облаштуванню "Смерекового раю", який видали екіпажу космоліта ще на Землі.

Знову металеві суглоби втискують кнопки в щиток — двері Бріксті розсунулись, робот в’їхав в його каюту: ліжко, шафа, стіл, пальма, умивальник, полиці з купою книг та альбомів, великі фото слонів на стінах. Наступна кімната Томаса — ті ж самі меблі, тільки речі вже не валяються будь-де без особливого порядку, а стоять на своїх постійних місцях — житло доволі педантичної людини, на стінах висять репродукції мадонн Рафаеля, плямисті картини Мане, Тіана, пензля Хауера, яка, певно, просто висить як пам’ять, оскільки в цю класичну мистецьку гаму зовсім не вписується.

Кімната Даяни. Стандартний набір меблів, кольори зовсім не разять очі своїми барвами, холодний відтінок в усьому, на столі — акуратна стопка книг, поряд кришталева ваза-куля з букетиком засохлих маргариток. На стінах ледь помітні прямокутні бліді плями від картин, самі ж картини стоять запхані в шафу, а на їх місці до гвіздка прив’язаний за ніжку трупик дрозда, такого ж засохлого, як і квіти.

— Що це?

— Дрізд, той самий, що безневинно здох в руках Даяни.

— Можливо, це не вона повісила?

— Хто б це не зробив, але навіщо? Якась містика.

— Божевілля в космосі завжди видається містичним.

Кімната Дороті виявляється найприємнішою для очей, навіть покривало на ліжку притягує погляд своїми фіолетово-рожевими пальмами і блідим місяцем. На стінах ціла колекція мініатюр, підбірка кількох десятків пейзажів: водоспади, сонце африканських островів, світанки Бразилії, замки Європи, болота тундри, гірські озера, прерії та Альпи — сам спокій в рамках.

— Остапе, здається, там все гаразд.

— А я не люблю, коли все гаразд. — Командор намагався вихопити з екрану хоч одну незвичну деталь, але нічого дивного не потрапляло в об’єктив.

— Тоді тобі сподобається на цій "спокійній" планеті.

Відеоробот виїхав з кімнати Даяни, і через хвилину на екрані з’явилось приміщення лабораторій. Препараторна: полиці, шафки з реактивами, мікроскопи, бінокуляри, розправилки, стопки етикеток і бірок, електросушилки, набори голок та електродів — усім в кабіні це знайоме ще з лав університету. Звичайна препараторна, дещо занедбана.

Далі персональні лабораторії. Правда, щоб зрозуміти, хто з персоналу, де саме працює, треба подивитися записи у бібліотеці. Електронний мікроскоп, витяжні шафи, термостати, електропаки...

— Ніде нічого.

— А ти хотіла калюжі крові і написи на стінах?

У душовій, котельні, басейні, туалетах, складі, у залі колекцій теж нічого цікавого. Шуминський підвів робота до капсули ліфту, піднялися на другий поверх. Все по-старому, судячи зі слів Берегового, от тільки спортзал...

Коли на екрані з’явилися тренажери, чоловіки синхронно присвиснули — вантажі з дисків і пластин від ста до триста кілограм.

— Хтось невдало пожартував.

— Можна перевірити лічильники. Якщо хтось підіймав таку вагу, то це повинно було реєструватися.

— Зараз перевірю. — Остап підвів робота ближче. — Останній раз займалися культуризмом просто так, без лічильників, тому в пам’яті немає нічого про цю вагу.

У будці радиста та ж сама алебарда. Так само незрозуміло і неприродно виглядає її лезо в тому ж пульті, Остап навіть захватом робота обхопив її і поторсав — тримається міцно.

— Станція порожня. — заявив Шуминський, коли відеоробот висунувся із заваленого входу "Смерекового раю", переходячи з коліщат на лапи.

— Чека-а-а-ай, — протягнув Тарас — ми ж не були всюди і багато чого не бачили.

— Якщо там було на кого дивитися, чи на що.

Важко зараз не помітити як у зелених крижинках очей Хвойної загорівся прозорий вогник, вона усміхнулася однією із своїх чаклунських посмішок — щось хоче.

— Наталко, припини. Ми ж цього не зробимо. — відразу замахав руками Остап.

— Невже ти телепат? — знову усміхнулася .

— Просто, коли добре знаєш тебе, неважко зрозуміти, яка ідея зародилася у твоїй чарівній голівці.

— А чому б і ні? Тут нам немає чого робити, вистачить переховуватись, як крілики.

— Ми слабкі беззахисні істоти... — почав було Тарас, але командор зупинив його помахом руки.

— Чекай, Тарасе. Дійсно! Чому, ні? Подивись на все з іншого боку.

— Тебе зачарувала ця відьмочка. — Береговий скосив очі на усміхнену Хвойну.

— А чого нам чекати у космоліті?

— Не знаю, але тут спокійніше і безпечніше.

— На станції є персональні каюти і кодові замки, а звідси ми рано чи пізно вимушені будемо піти, тож краще рано. Підемо зі зброєю, ми не такі вже й беззахисні.

Бортовий годинник показував дванадцяту годину, коли з перехиленого трапу на землю зістрибнули двоє молодих чоловіків і дівчина. Перед ними стоїть відеоробот з опущеними захватами, а далі причаїлася блискуча коробка станції зі своїм суцільним оком вікна галереї.

Шуминський правою рукою стиснув пістолет за пазухою, а лівою витягнув з кишені пульт дистанційного управління. Лапи робота заворушилися, і він рівномірними кроками рушив знову до "Раю", на об’єктив його відеокамери насунулась бойова наставка, із металевих боків зсунулись вниз два щитка, оголивши стовбури лазерометів, які відразу ж висунулись на кілька сантиметрів вперед. Руки людей відчувають метал зброї під одягом. Ці троє йшли не до станції, а на станцію, немов би на фантастичну потвору, яку спочатку потрібно зрозуміти, а потім перемогти.

Утретє набрано код входу, на обличчях вторженців застигло німе задоволення, справді, приємніше самому вийти до невідомого, ніж чекати на нього.

— Те, що має статися, те й станеться. — прошепотів Остап.

— Все одно таке відчуття, ніби я опустилася у могилу до вампіра.

— Чого хотіла, те й маєш!

— Насправді я хотіла сидіти зараз за столиком у кафе і стріляти у хлопців очима, здавши останню сесію.

— Т-с-с-сс.

Двері розсунулися, робот вже всередині, дула його автоматів своїми сліпими отворами прочісують простір навколо себе, вишукуючи ціль, якої чомусь немає. Позаду чути тихі кроки.

Дві години було потрачено на обстеження корпусу станції і її гаражів, обшукали все, кожен квадратний метр простору, але нічого нового, що було б підозрілим, не знайшли, крім тих же обрисів жіночого тіла та трупика чорної пташки. Виявили, що гелікоптери в чудовому стані, є кілька всюдиходів. У спортзалі Тарас і Наталка спробували підняти сто кілограмів, але тільки спробували, навіть разом тяжко вийшло. Дрозда викинули у сміттєвий ящик і за кілька хвилин від нього лишилась лиш суміш хімічних сполук.

Половина третьої години. Наталка сидить у великому м’якому кріслі в холі і крутить у руках карту бубнового валета. Остап стоїть перед еркером і дивиться у вікно на ліс. З кухні чути шум, брязкіт і голос Берегового:

— Відремонтую, але потрібно знайти ще одну спіраль до плитки. Сьогодні буде вечеря з шоколадним тортом, який є в меню.

— Хочеться їсти. — зітхнула Наталка.

— Візьми зі складу консерви і переб’єш голод, бо поки Тарас відремонтує цю машину, помремо з голоду. — порадив Шуминський.

— Вибач, але сама я не піду.

— Я тебе проведу.

— Остапе, ти не помітив, що весь час тримаєш руку на держаку пістолета?

— Помітив.

Вони вибрали консервовані мисливські ковбаски. Щойно пальці Шуминського зірвали з бляшанки кришку, як по всій кают-компанії розлився тонкий збуджуючий аромат копченого на лісовому вогнищі м’яса, який відразу ж почав зникати в сітчастих пащах кондиціонерів.

У пройомі дверей беззвучно виник Береговий, ковтаючи слинку:

— І чому у мене таке враження, що ви зібралися це з’їсти без мене?

— І, дійсно, поїмо, а ти йди, йди собі, ремонтуй кухню. Заслужи.

— Ах ти яка мудра! А ну дай ковбасу!

Наталка настромила по дві апетитні ковбаски на вилки і роздала хлопцям.

— Ну як справи з електрокухнею?

— Дороті добре постаралася, бо й досі пахне смаленим волоссям.

— Мовчи про це.

Запрацювали щелепи, хоч всі й дивувались, що їдять з таким апетитом в даній ситуації, отримуючи велике задоволення від їжі і водночас думаючи з сумом і страхом про своє майбутнє.

Тихо. Крізь скло вікон видно шуміння смерекових крон, той самий яструб все ще плаває біля верхівок дерев. Троє в холі прислуховуються до звуків на станції, до хрумкотіння м’яса під зубами, оскільки, крім приглушеного дихання та рідкого порипування крісел, це єдиний звук, який поки що чується в цілому корпусі.

Троє сидять і думають про свою спонтанну витівку — які вона принесе наслідки? Вони не просто сидять, їдять, думають — вони чекають на щось, на новий незбагненний епізод, який внесе хоч щось нове, можливо, зрозуміле. Тарас згадав собі якусь мелодію і підошвою черевика тихенько відстукує її; звук переймають стіни, він відлунює у коридорі за дверима.

Шуминський враз зірвався на ноги і підвів руку вгору:

— Тихо!

Наталка здивовано глянула на нього, Тарас перестав стукати, але систематичні звуки не припинилися, вони стали кроками в коридорі. Хтось йшов до дверей, які залишилися недосунутими докупи. Впевнені, розмірені кроки, солідні, неспішні.

Командор схопив пульт і відеоробот обернувся до дверей, наставивши на щілину між їхніми стулками два темні дула, чоловіки похапали зброю зі столу, поховалися за одвірками кухні і коридорчику за еркером. Наталка безшумно зникла зі свого крісла і прошмигнула за спину Остапа. Всі троє заніміло спостерігали за дверима в коридор, ледь висунувшись з-за прикриття.

Кроки невблаганно наближаються, але цей Хтось не поспішає.

Нерви намотувалися навколо цих тихих звуків, як металевий трос на котушку. Серед стурбованих думок, мов іскри, проскакували припущення з бажанням втішити і хоч трохи заспокоїти себе: кроки дуже схожі на людські, а, може, це хтось із персоналу — тоді у наступну мить зразу ж вирішився б ряд проблем...

Кроки зупинилися навпроти холу, двері здригнулися і почали розповзатися. Але за ними нічого не видно! Раптом помітили якийсь рух біля самого порогу, і тут — у кімнату просунулась маленька, чорна голова з двома жовто-зеленими очима. Всі полегшено, шумно видихнули, Шуминський відключив робота, але пістолет не опустив.

Через прочинені двері до холу зайшов чорний кіт з блискучою короткою шерстю. Зайшов, втягнув носом повітря, сів біля металевого боку відеоробота і голосно м’явкнув.

Тарас і Остап націлили на нього дула пістолетів, не знаючи, що робити, вкрай здивовані таким розвитком подій. Вони були готові застрелити кота, як тут перед ними виникла Наталка:

— Ви що, збожеволіли? — вона схопила тваринку на руки і притиснула до себе. — У мене дома залишився такий самий Люцифер.

Супутникам Хвойної відвисли щелепи.

— Наталко, постав його на місце. Невідомо, звідки взявся цей кіт.

— Він теплий, пухнастий і живий. Бачите, який спокійний. — дівчина, щоб підтвердити свої слова, легенько і несміливо погладила кота по голові. Той вигнув спинку і куточки його рота скривилися в посмішку, якщо так можна висловитися про котів.

— Добре, він залишиться з нами, але не чіпай його. Спочатку треба подумати, звідки тут кіт, про нього не згадується ні у довіднику, ні в бортовому журналі. Чорний кіт... Звідки ця тварина?

— Не знаю. — Наталка сіла на бильце м’якого крісла. — Потім подумаємо і з’ясуємо, але він живий і добрий, дарма, що чорний.

— Краще, дай йому їсти. Я переконався, що тварини, які гарно їдять, завжди справжні і реальні.

Кіт показав себе надзвичайно реальною твариною, бо виявив неабиякий апетит. Він жер ковбаски, задоволено муркочучи, переміщуючи м’ясо з одного куточка рота в інший, переминаючись з лапи на лапу, час від часу зупинявся, ковтав нарешті те, що пережував, оцінююче дивився на те, що залишилось, а потім з новою агресивною пожадністю накидався на їжу.

— Від цього кота ніякої загрози, мила маленька тваринка.

— Нехай залишається, з котом ми легко впораємось, якщо він не буде перетворюватись по ночах у великого кровожерливого монстра.

— Врахуйте, що не він прийшов до нас в дім, а ми до нього.

Кіт, наївшись, заснув у кутку сидіння великого м’якого крісла. Тарас пішов далі копирсатися у пічці, Остап разом із шкутильгаючою Наталкою піднялися на другий поверх, щоб переглянути папери та комп’ютерні файли.

День йшов до завершення. Шестеро очей чекали малинових барв вечірнього неба. Нічого незвичного троє гостей на станції не помітили і, взявши на себе функції господарів, вони весь цей час намагались налагодити звичайний режим життя, який тільки можливий у такій ситуації.

Наталка спробувала відтворити запрограмований дизайнерами "Лінгвіку" комфорт, бо зниклий персонал в останні дні свого життя на станції не дуже дбав про дотримання порядку. Коли вже почало сутеніти, чоловіки обійшли всі вікна і люки на станції, щоб перевірити, чи замкнені вони. В цей час Наталка сиділа посеред холу у своєму кріслі, її рука ніжно торкалася вух чорного кота. Він усміхався, мружив очі і впирався щосили головою в пальці дівчини, терся об них, чухаючи собі шкіру біля очей та брів з довгими вібрисами. Тварина сиділа надто спокійно як на земного кота, якого занесло на іншу планету, — так думала собі Наталка, піднімаючи руку над цим дивним створінням. Її дивувало те, що кіт тягнеться до занесеної над ним руки, яка може і погладити, і вдарити.

Очі Хвойної миготіли то на одні двері, то на другі. Вона не знала, в які з них увійдуть хлопці, і чекала розсування стулок будь-яких дверей. Чомусь моторошно чекати, у голові рояться холодно-мурашкові думки, які раз-по-раз заганяють в кут теплі і пухнасті імпульси свідомості, що передаються по руках від шерсті кота.

Вона сиділа так більше години, чекаючи своїх супутників, потім на мить закрила очі і тут — вони. Наталка лиш помітила, що Остап і Тарас уже в холі, а двері засуваються за ними.

— Все зачинено, сюди не проникне навіть комар. — задоволено заявив Шуминський.

— Духам двері не потрібні. — Хвойна сумно посміхнулась.

— Не містифікуй, давайте зараз краще вирішимо, як ми ночуватимемо. Поодинці чи разом? Чи хтось з кимось, а хтось — один?

— Останнє виключено! — підмітив Береговий. — Я за те, щоб всі разом. Ми знатимемо, що відбуватиметься і з іншими.

— Розумно. — командор схвально кивнув головою. — Але Наталка може вирішити сама.

Хлопцям здалося, що дівчина задумалася, а потім легко відповіла:

— Разом, так разом, але за умови, що ви не будете приставати до мене.

— Хвойна, ми летіли сюди не один день, і ні я, ні...

— ...Тебе не чіпали.

— А вона саме цим і незадоволена. — вколов Тарас і одразу ж добродушно посміхнувся. — Це жарт, не ображайся.

Хвойна кинула на чоловіків серію землезрівнюючих поглядів і голосно, чітко, з ударними паузами заявила:

— Сьогодні я сплю з ним! — і підняла кота угору.

— От скотина, Остапе, подивись як ця тварюка зневажливо дивиться на нас. — Тарас націлився пальцем у голову кота і погрозливо звів брови докупи.

— Ні! — Шуминський руками оперся на стіл і, дивлячись Наталці прямо в її зелені озерні очі, повторив: — Ні! Кіт ночуватиме окремо від нас.

— Але — спробувала заперечити Хвойна, та її обурення перервав металевий голос командора.

— Це — наказ! І я вважаю своє рішення достатньо обґрунтованим, ослухатися моєї поради ви можете, але наказ зобов’язані виконувати. Ми постелимо котові в Дороті і закриємо двері туди на персональний код, а сюди принесемо два спальники. Ночуватимемо в кімнаті Томаса, я і Тарас — в спальниках, Наталка — на ліжку.

Ніхто нічого на ці слова не заперечив. Всі троє порозсідалися по кріслах навколо столу.

— Що робити? — Береговий потер рукою своє колюче, давно неголене, підборіддя. — До ночі ще далеко, Наталко, скажи що-небудь.

— Що саме? Все й так зрозуміло і без слів — ми ризикнули, прийшли сюди і тепер чекаємо на кару за цю витівку. Та нам і не віриться, що все буде добре.

— Запишемо тебе штатним біографом або совістю екіпажу.

— Або психотерапевтом.

Знову запала мовчанка. Така тиша буває тоді, коли немає звуків, якими хочеться її заповнити, коли немає про що говорити, або коли море слів, але ти відчуваєш, що вони заважатимуть тиші.

Кіт згорнувся клубком на колінах Хвойної, заколисаний комфортом кают-компанії. Враз його вуха настовбурчилися, він підвів голову, принюхався і знову розслабився, пригорнувшись до тепла дівчини.

Наталка крізь напівдрімоту відчула знайомий домашній аромат — так може пахнути тільки свіжозаварена якісна кава. Тарас теж втягнув носом повітря і задоволено зиркнув у сторону кухні:

— Я забув сказати, що кухня вже працює, і сьогодні в меню, як я і обіцяв, — шоколадний торт.

— Ура-а-а! — кіт вмить злетів з ніг Хвойної, яка змахнула його рукою і побігла до кухні.

На стіл лягла оранжево-біла скатертина, за мить на ній з’явилися торт і запашна кава.

— Наша перша приємна несподіванка на цій планеті.

Усі сиділи, замріяно дивилися на шоколад, що застиг на торті, але ніхто не брав до рук лопатку, щоб розкласти по тарілках цей спокусливий десерт. Наталка і Тарас просто вирішили, що таке священне дійство як розподіл першого шоколадного торту на планеті Океан повинно провестися керівництвом в особі командора, хоча сам Остап, в свою чергу, думав, що розкласти десерт повинна Наталка як господиня і як єдина представниця жіночої статі. Трійця просто сиділа і дивилася на торт, врешті Береговий стиха кашлянув і порушив мовчанку:

— Остапе, здається, що тобі потрібно дещо зробити.

— Ти правий, — Шуминський підвівся. Випроставшись, він три рази перехрестився.

Його супутники, трохи здивовані поведінкою свого командора, теж підвелися і почали молитися разом з ним. Страшно лунали святі слова, страшно для самих людей, молитву вони промовляли як закляття від станційних демонів.

Вечеря того дня нагадувала трапезу масонів, лиш під кінець зникла трагічна тиша, тихо полилася звичайним руслом розмова. Шоколад відігнав очікування страху.

Після вечері Наталка віднесла посуд на кухню, включила миючу машинку і повернулася в хол, де вже стояли зі своїми спальниками чоловіки. Усі троє переглянулися і рушили до спальні Томаса.

— Ей! — Тарас клацнув пальцями.

— Що?

— Хочу нагадати, що ми йдемо спати, а не вішатись, приберіть траурні міни з обличчя.

Двері зачинилися, спрацювали кодові замки, і троє людей враз опинилися одні у невеликій кімнатці, відмежовані стінами від чужого світу.

Час поволі спливає, надто поволі. Навколо темрява, в якій зникають межі кімнати. Гості "Смерекового раю" лежать мовчки, вони ще не сплять, але нічого й не роблять, навіть не розмовляють, боячись злякати словами спокій, до того ж розмова може привернути чиюсь увагу. Не зрозуміло тільки чию саме? Хто Вони? Люди, окутані мороком, лиш здогадуються про Них, здогадуються і вірять у їхнє існування. У такому тремтливому спокою темряви сон не приходить.

Віє холодом, холоднеча пробирається по ногах, по стегнах, по животі до серця. А коли вона дотягнеться до нього? Наталка інстинктивно натягує на себе ковдру і просинається. Навколо фіолетові сутінки, мертвизна ночі. Так тихо, що ця тиша починає існувати самостійно, вона оселяється металевим ломом у спині, від раптового страху сковує дихання і немає сили крикнути. Дівчина знає, що сталося щось страшне і невідворотнє. Сталося. Потрібно лиш повернути голову і подивитися на підлогу, тоді все стане зрозумілим. Воно там, воно або свідчення його існування.

Наталка напружує м’язи шиї й не може ворухнутися. Страх контролює все тіло, яке застигло у тягучому заціпенінні. Нарешті воля ламає судому м’язів і дівчина повертає ривком голову вниз, відриваючи закляклий погляд від стелі.

Два порожні спальні мішки..., прочинені двері..., порожня кімната..., темна діра ночі у коридорі, звідки віє холодом.

Перша палаюча хвиля жаху проходить, залишається позаду паніка і тремтіння у суглобах. Хвойна зістрибнула з ліжка. З коридору на неї знову повіяв холодний вітерець, пробігся по її неслухняному волоссю й зник.

Боже, невже зараз все отак завершиться і ніхто нічого не зрозуміє? Померти у невідомості — це надто жорстоко. Жорстоко й страшно. Страх... страх... страх... повсюди. Він чатує свої жертви за кожним кутом, лякає, вимотує їх, намагається ослабити, паралізувати і з’їсти живцем. Тепер страх — ключове слово у кожному реченні, у кожній думці; розгортається у кожному погляді. І ця темрява в коридорі — це він. Зайти в його обійми і зазирнути йому в очі.

Дівчина переступила поріг і занурилась у ніч. Навколо порожнеча, жодного промінчика світла. Кудись зникає моторошне передчуття, затихає молоточок у серці; сталеві струни нервів розслаблюються, розм’якають, мієлін перетворюється на розтоплений віск.

У порожнечі навколо тебе виникають з нічого дві лінії, вони тремтять і враз розходяться, відкриваються — чужі прекрасні очі розплющились, здається, що це очі Бога. Вії, повіки втрачають свою чіткість, натомість її вбирають у себе зіниці — сіро-зелені крупинки, що оточують круглі тунелі з темряви. Вибух нової галактики, яка зливається у чорну діру посередині своєї зелені. Погляд цих очей — безмежно добрий. Добро у ньому — вища сутність. Воно — прекрасне, воно — порятунок, воно світло, і ти безсилий перед ним. Заради цього добра загине світ, щоб знищити разом із собою зло. Розумієш, що вся жорстокість, несправедливість і безглуздість — це лиш звичайні складові добра, вони зобов’язані йому своїм походженням і вічністю власного існування.

Ці очі належать жінці, дівчинці, а Бог — чоловік (так завжди уявляється), тому зрозуміло, чому в них, крім добра, світиться ще й таємниця, зваба, обіцянка.

Очі усміхаються. Вони не самі, десь далеко-далеко, в глибині, вимальовуються з червоної темряви пелюстки губ, обличчя.., усміхнене обличчя красуні. Її губи наче вилиті з кришталево-вишневої магми, яка пружинить у посмішці, переливається вологим полиском, липким від солодкості.

Богиня! Зваблива і добра. Для неї кохання, добро і жорстокість лиш синоніми необхідності. Вона знає навіщо в цьому світі існує кожен атом, кожне створіння.

Богиня безмежна. Смерть і життя, вічність, рай і пекло гублять свої обриси, свою значимість в її безмежності. І дивиться вона Наталці у вічі, ніби запитуючи про щось, хоча сама знає усі відповіді.

Хоча це губи жіночого божества, все одно хочеться, щоб вони злилися в поцілунку з твоїми. Хвойна теж усміхається, їй надзвичайно спокійно на душі, лиш би поцілувати богиню зі всією пристрастю і самовідданістю. А, можливо, володарка цього безмежжя не така вже й сильна? Уся її сила в дивовижній красі і принадливості? Довершеність — це ще не досконалість.

Красуня схиляє голову вниз. На її очі спадає з боків волосся, воно наливається з усіх боків і ховає вроду богині від Хвойної. Усе, потрібно йти. Богиня лягла спати, закутавшись у волосся-темряву. Вона прекрасна...

4. Операція

Половина десятої. Прокинувся Тарас. Шум, з яким він почав вилазити із свого спальника, розбудив решту екіпажу.

— У-у-у...— Хвойна, як завжди, потягнулася аж до хрускоту в кісточках, а Остап щось пробурмотів і перевернувся на інший бік. Та яскраве сонце вливалося могутнім потоком у вікно і заставляло випручуватись із полону таємничих снів.

— Люди, для мене ця станція поволі перетворюється у справжню власну домівку. — промовив командор — Так гарно в космольоті я ніколи не спав.

— Тобто, ти полюбив наш новий дім?

— Ще ні, але він кращий, ніж космоліт, набагато кращий.

— До речі, потрібно запустити машину на кухні, поки ми ще не дуже зголодніли.

— І подивитись до кота. — Наталка зістрибнула з ліжка, затягнула ремінь на поясі й пішла до кімнати Дороті; чоловіки ж поховали спальні мішки і відправились у душ.

На сніданок вівсянка із сурогатом малинового варення, печиво і чай без цукру.

Їли з апетитом, з насолодою, немов селяни у недільний ранок, гарно відпочивши за ніч від суботніх трудів. Тільки Люцифер лиш понюхав вівсянку, надкусив одне печиво і тепер сидів біля столу, дивлячись ображеними очима на людей і зрідка жалісливо м’явкаючи, та ніхто не збирався відриватись від сніданку, щоб принести для кота якусь м’ясну консерву.

Допивши чай, Хвойна почала ловити відображення своїх супутників на боки склянки.

— Що ви вчора знайшли у бібліотеці?

— Практично нічого. Стерта головна пам’ять, не залишилось жодного файлу, лиш базисні програми запуску, інстальовані виробниками цієї комп’ютерної системи. Стерто також записи на усіх дисках і паролі шляху до блоку додаткової пам’яті, та сам блок, на диво, вцілів.

— Як саме знищено програми?

— Уручну, електромагнітним полем.

— Тобто знову?

— Игм, отак, знову.

Хвойна відставила склянку і склала руки на грудях.

— Змалку я дуже любила влазити у чужі програми, копатися у закритих базах даних, отож можу спробувати знайти дорогу до вцілілого блоку, тільки чи варто це робити?

— Займись цим, а я схожу на узбережжя. — Остап підвівся й заходився складати весь посуд на піднос. — Тарасе, будь з Наталкою і не спускай з неї очей.

— Чекай, чекай, на яке узбережжя? Сам ти не підеш! Це небезпечно. Ми просто тебе не відпустимо. Рахуй, що це наказ зі сторони твоїх підлеглих.

— Я б хотів прогулятись. — Шуминський байдуже знизав плечима.

— Не йди, — Хвойна обернулась до нього, — щоб ми не хвилювались через тебе.

— Гаразд, потім підемо разом, усі троє.

Командор роздав усім рації на той випадок, коли хтось з трьох відійде від решти.

Вони зайшли у бібліотеку. Хвойна всілася за пульт головного комп’ютера, зняла кришку з клавіатури і погладила клавіші пучками пальців. Чоловіки стояли позаду неї, спостерігали. Те саме робив і чорний кіт Люцифер, сидячи біля ніг комп’ютерного генія.

— Потрібно знайти перший пароль, а потім буде легше. Тут роботи на кілька годин.

— Ми будемо поряд, через стіну, в оранжереї. Коли щось, ти тільки крикни, але кричи у мікрофон рації, бо стіни тут міцні. — хлопці вийшли, двері за ними тихо зачинились.

Не було жодної підказки щодо першого паролю, а без нього проникнути у блок неможливо. Доведеться покластись на волю випадку.

— "Океан"? Ні, не вийшло "на халяву". Давай далі. — вона згадала, що в дитинстві спілкувалась сама з собою, сидячи перед монітором, і усміхнулась. Приємно спілкуватись з розумною людиною, тобто з собою. — "Смерека"..., "Рай"..., "Земля"..., "Біологія"..., "Люцифер"..., "Лінгвік"..., "Сарматія"..., "Вхід"..., "Запас"... — ні, так справа не піде, краще підключити пошук паролю через словник, але це спрацює тільки тоді, коли пароль виявиться звичайним словом, а не шифром. Одне добре — система відкривається простим символьним паролем, а не дотиком, не тембром голосу або чимось в такому роді.

Чомусь згадався вчорашній сон. Ці велетенські очі божественної діви. Можливо, здогадка десь у підсвідомості?

Хвойна обернулась до кота і запиталася у нього:

— А ти який би пароль вибрав?

Мудра тварина промовчала. Дівчина розчаровано зітхнула і відсунулась від столу. Якусь мить Наталка спостерігала за роботою словникового пошуку, але це скоро набридло їй і вона почала паралельно вгадувати пароль.

— Що ж це може бути? Якась банальність типу "Кохання"? Не підходить. А "Жінка"?

ДОСТУП ДО ПАКЕТУ ПРОГРАМ РЕЗЕРВНОЇ ПАМЯ’ТІ ДОЗВОЛЕНО

Чудово. Після цього напису з’явився перелік дисків. Наталка увійшла в один з них — усі комірки заповнені, море інформації. Несподіване відкриття. Цікаво, це дані наукової роботи персоналу станції? Якщо так, то їх не переглянеш і за тиждень. На іншому диску те саме. Що цікаво — усі диски заповнені пакетами, назви яких розрізняються лиш римськими цифрами: "eye-I", "eye-II", "eye-III", "eye-IV"... Отже, "eye-I" — тут ряди файлів і знову те саме, тільки з арабськими цифрами: "eye-1", "eye-2", "eye-3", "eye-4"... "eye-1" — зчитування.

На екрані з’явилися дві сяючі лінії, всі інші позначення зникли, навіть таймер. Так само і в інших файлах, програмах на усіх дисках — от чим заповнені цілі мегабайти додаткової пам’яті, цілий блок. Одні лиш лінії, які виглядають дуже знайомими, до болю знайомими, надто реально вони засіли в пам’яті. Що ж це? Невже..?

Розплющені очі з безмежною наївною і щирою любов’ю дивилися з екрана. Знову, ці прекрасні чорні прірви в оточенні зеленої зернистої магми, прекрасні, чисті, ясні... Хвойна кілька хвилин сиділа, не рухаючись, вона лиш вдивлялася в екран, намагаючись в чорноті чоловічків прочитати відповіді на всі свої запитання і зрозуміти, що ж такого надзвичайного у цих очах. Кому ж вони належать?

Люцифер підвів голову і подивився на комп’ютер, переставши вилизувати свою блискучу шерстку. Враз по бібліотеці прокотився дикий вереск, немов викликаний з пекла. Наталка вмить зістрибнула з крісла, в паніці шукаючи потвору, що видала цей звук. Вереск перейшов на грізний рик, кіт кігтями загріб під собою килим, вигнув спину, жовто-смарагдові очі світилися двома злими смужками поміж складками шкіри, вуха притиснуті до голови, ікла, оголившись в лютому оскалі, готові будь-якої миті вчепитися у ворога. Дівчина відмітила про себе, що кіт більше схожий на загнану в кут пантеру, а не на милу кімнатну тваринку.

Люцифер вже не ричав, а замовк, завмер. У наступну мить він стрибнув на спинку крісла, звідти перекинувся до монітору, його голова глухо вдарилася об скло екрану, бризнула кров, і кіт звалився на клавіатуру, впавши разом з нею на долівку. Хвойна лиш спромоглася прошепотіти у мікрофон рації:

— Хлопці, сюди.

Коли Остап і Тарас влетіли до бібліотеки, то побачили згаслий екран комп’ютера з крапельками крові, а на поламаній клавіатурі — трупик кота з перекушеним кабелем у зубах.

Наталка стояла біла, мов стіна. Вона відчувала дивне запаморочення, що швидко розливалося по всьому тілу, — світ навколо втрачає свою чіткість, губиться в очах, плямиться, стіни, книги, хлопці починають швидко переміщуватись по колу, м’язи розкисли, втратили свою пружність, і крізь киплячу темряву дівчина зрозуміла, що впала, що тепер не все гаразд, навіть гірше.

Шуминський крутить у руках пляшку "Мартіні", з кухні прийшов Тарас і поставив на стіл два бокали.

— Ми вже нічого не зможемо зробити.

— Чому не можемо? Потрібен донор і операція.

— А хто оперуватиме? Я, чи може ти? Ми різали в житті хіба що лабораторних щурів.

— Можна все таки ризикнути.

— Отже, ти збираєшся зарізати і мене, і Наталку?

— Я тільки керуватиму комп’ютером, а він вже скальпелем. Я думаю, що все вийде, адже процес пояснюється до найменших дрібниць, залишається тільки дотримуватись інструкцій. Комп’ютер я перевірив, він справний, усі медичні порадники на місці, медтехніка у чудову стані.

— Операція за інструкцією? Я чув про таке і про відсотки смертності після таких операцій. А чому саме ти збираєшся оперувати?

— Бо я пройшов курс патологічної анатомії, препарував трупи і тварин, правда, живих людей не різав ніколи, але знаю, як це робиться.

— Але чому все так сталося? Вона ж була абсолютно здоровою, а тут раптом — нирка! Не можу зрозуміти.

— Згадай параліч Бріксті, тоді теж все сталося без видимих на це причин.

— Вона чогось перелякалась, або на неї вплинула якась невідома нам сила, та, що діяла на персонал "Раю".

— Зрозуміло тільки одне — почалося! Думаю, що навряд чи ми виживемо.

— Уявляєш, кіт нападає на комп’ютер, Наталка в реанімації, бо в неї відмовила нирка! Боже, краще б ми цілу вічність просиділи у космольоті, але так вже сталося, що прийшли сюди, бо Наталка хотіла цього.

— Так, але все це на моїй совісті, бо я несу відповідальність за вас.

— Потрібно зробити аналізи білків на тканинну сумісність і зіставити отримані результати з результатами Хвойної. Ходи, Остапе, перестань занурюватись у ці проблеми, бо від цього дійсно можна збожеволіти.

Через годину вони обоє вийшли з медпункту. Береговий вкотре переглядав листок з результатами аналізів, врешті зім’яв його і пожбурив у куток.

— Не сходяться. Операції не буде, даремно ми сперечалися про це.

— Вона проживе ще кілька тижнів на підтримці апарата. А далі що? Як важко бачити її стільки часу такою ослабленою, ледь живою на цьому покривалі.

— Донора не існує!

— Андрій!

— Що Андрій?

— Андрій може бути донором!

— Видно, що ти погано розумієшся на трансплантації і на хірургії взагалі. По-перше, холодильник космольоту не пристосований для збереження тіл на достатньому для цього рівні, а по-друге, Андрій же втратив багато крові і деякий час полежав...

— А якщо налагодити в організмі Наталки вивільнення кисню та енергії до агресивної межі?

— Знаю про такі речі, але з нашою апаратурою це просто не можливо.

— Невже вона помре?

— Ні, ми її заморозимо, якщо не станеться диво.

Того дня обід і вечеря видалися неапетитними, не цікавили ні музика, ні відео, ні книги, навіть робота у лабораторіях. Усе те, чим хлопці збиралися зайнятися зранку, втратило свою принадність, зник кудись і страх перед оточуючим. Тарас й Остап тепер боялися тільки за життя своєї напарниці і мучилися від власної безпорадності.

Її життя підтримували лише апарати. Тепер організм Хвойної включав у себе цілий комплекс медичної техніки, яка дихала і жила замість неї.

Вечоріло. Хлопці знову сиділи у кают-компанії, допиваючи "Мартіні". Береговий зрештою відвів погляд від залишків спиртного у склянці і подивився у вікно. Світла пляма галявини чітко відмежовувалась від чорноти лісу, де вже панувала ніч. Крізь відчинене вікно до кімнати влітали аромати хвої й живиці, вгамовуючи розхитані нерви, час від часу з-поміж дерев долинали крики нічних птахів.

— Можливо, її краще заморозити сьогодні, доки не стало гірше?

— Кріокамери станції не розраховані на людей.

— В інструкціях написано, що гарантія збереження людини у найбільшій кріокамері "Смерекового Раю" становить 72 %, а це, погодься, досить обнадійливо.

— Не знаю, не знаю. Щоб ми не стали її вбивцями замість рятівників.

— Ми досі не знаємо причини цієї дивної хвороби.

— На цій планеті багато дивних подій з причинами, яких ми не знаємо, або просто не розуміємо.

— Йдемо спати. Коли ми цілу ніч сидітимемо біля її ліжка, навряд чи це комусь допоможе.

— Не кажи так, люди у такому стані відчувають присутність друзів, їхню мовчазну підтримку і любов.

— Тоді ляжемо спати у палаті. Ти кота викинув?

— Так.

— Звідки тут взялася ця тварина?

— Я знайшов в оранжереї його кошик і мисочку. Персонал "Раю" знав про його існування, вони підгодовували його, але в жодних записах не згадували.

— Звідки ти знаєш, що це вони його годували?

— На мисочці відбитки пальців Томаса і Дороті.

— Я ще маю надію знайти всьому цьому логічне пояснення.

Шуминський поклав голову на руки, спершись на стіл; так людина часто ховає свої сльози у рукавах або намагається не бачити і забути все, що навколо неї. Але Остап не плакав, нічого не забував, він просто звісив голову на руки; так кілька хвилин сидів, дослухаючись до шелесту смерекових крон. Враз звуки лісу заглушились ритмічними ударами по землі — щось наближається, біжить, воно пронеслось по лузі перед станцією і зникло. Тарас чомусь різко зірвався з крісла і кинувся у коридор. Остап встав із крісла й озирнувся — далі цей невеселий пейзаж за вікном, нікого не має. Раптом зі двору пролунав постріл. Береговий!?

Вона відпустила коня пастись, знявши з сідла арбалет; кінь нікуди не втече, за це можна не хвилюватися. Візитерка вклала стрілу в жолоб арбалету, натягнула тятиву і тут її погляд зупинився на заваленому вході станції — біля тераси стоїть чоловік із пістолетом у руці.

Тарас чітко бачив і коня, і дівчину, яка щойно злізла з нього. Вони обоє існують насправді, а не примари. Хто ж вони?! Незнайомка різко підвела арбалет і пролунав постріл, кінь злякано заіржав і втік у ліс. Дівчина випустила зброю, падаючи на траву, здивована посмішка зникла з її вишневих вуст, з маленької дірочки на чолі потекла кров.

— Що сталося? — Шуминський схопив Берегового за плече і тут сам побачив її, вклякнувши на місці, не вірячи власним очам.

У вбитої довге біляве волосся, у зелених здивованих очах згасає тремтячий вогник життя, у руках затиснена травинка. Чоловіки не рухалися, мовчки розглядаючи тіло, що лежало за кілька метрів від них. Дивний одяг: шкіряний пояс, який підперезує сиву шкуру вовка, груди вкриті десятками рядів намиста із золотих пластинок, на ній безліч дорогоцінних масивних прикрас.

— Хто це? — командор кілька разів сильно струсонув Тараса. — Хто?

— Вона хотіла вбити мене, — Тарас показав у сторону мертвої дівчини, прикусивши губу, — я побачив арбалет і вистрілив. — він сів на край тераси, обтираючи рукавами сльози, які повільно котилися по щоках.

— Це не Дороті і не Даяна. Хто ж це? — голос Шуминського зірвався у крик, він рукою повернув Берегового обличчям до себе. Той відмахнувся від нього і пішов до вбитої.

— Остапе, допоможи.

— Ти збираєшся її підняти?

— Я збираюся зробити аналізи, у неї теж є нирки.

— Невідомо, чи це взагалі людина.

— А хто вона? Фея з експедиції вікінгів?

— Схоже.

— Померла вона зовсім як звичайна людина.

Береговий обхопив тіло білявки і потягнув його до входу, дивуючись самому собі. Остап допоміг перенести його через терасу і коридор в медпункт.

— А вона красива.

— Так. — Остап провів долонею по її очах, закривши їх, і відразу відсмикнув руку назад — він ще ніколи не торкався такого холодного обличчя.

Тарас проколов пучку білого пальця, видавив з нього краплю крові, капнув її на скельце, яке запхав у віконце медтестера. На екрані через кілька секунд з’явились результати повного аналізу крові.

— Не може бути! Повна сумісність!

— Знімай з неї одяг.

— Що? Невже ти...?

— Так, робимо операцію!

... У кімнаті стоять два столи, на них тіла дівчат, накриті повністю білими покривалами, між столами двоє чоловіків у білих костюмах, з хірургічними масками на обличчях і в гумових рукавичках, їхні костюми довершують білі шапочки. Перед ними, на стіні, на великому екрані медичного комп’ютера пробігають рядки інструкцій.

— Починаємо! — Тарас відгорнув покривало з трупа незнайомки, на якій вже не залишилось жодної прикраси. Якусь мить новоспечений хірург дивився то на екран, то на прекрасне мертве тіло, а потім взяв із рук Шуминського скальпель...

Проминула година. Обоє хірургів тамують тремтіння у руках. Рукавички вимазані кров’ю, червоні крапельки рясніють на їхньому одязі, на підлозі, на покривалах. Маленьку операційну наповнюють ритмічні удари серця з динаміків кардіографа. Воно б’ється!

Піт потічками тече зі скронь, його вбирає в себе ковпак, маска і комірець сорочки. Чоловіки обмінюються лиш короткими проханнями чи зауваженнями, намагаючись зберігати спокій, бо зараз їм найбільше хочеться кинути все це і бігти кудись далеко.

Головна мета — врятувати життя, і навіть на мить не можна припустити, що все може статися якось по-іншому, незалежно від їхніх бажань. Медкомп’ютер до занудливості детально пояснює кожен наступний рух, кожен препарат, який потрібно застосувати, показуючи все на своєму екрані. Працюють мов у сні, в надії прокинутись і побачити, як усміхається Наталка. Та здається, що цей сон триватиме вічно, важкий, липкий і страшний, їм знову сниться біле тіло незнайомки з кривавим порізом, тіло візитерки з неможливого. Невідомо, навіщо вона приїхала сюди, але нирки у неї є, тобто залишилася вже тільки одна. Остап грубо зашиває рану, прорізану скальпелем Берегового у ніжному боці незнайомки, а сам Тарас закохано дивиться на дорогоцінний бобовидний орган, який щойно витягнув з нутрощів убитої ним красуні, — нирка.

... Тепла вода стікає по м’язистих тілах, що змучено ловлять ці потоки, намагаючись забрати від води її життєдайну силу — душ після виснажливої роботи.

Тіло незнайомки лежить у кріокамері на колі, поверх обрисів Даяни, воно бірюзово-сніжне і прекрасне, незважаючи на грубий кривавий шов.

Наталку знову під’єднали до апаратів, вона витримала операцію, та її стан значно погіршився. Вона досі не приходила до тями. Тільки б не було відторгнення.

За вікном світає, божевільна ніч, освячена кров’ю незнайомки, вже позаду. Вода забирає втому і стікає разом з нею у каналізацію; з рук, з облич змиваються чужі червоні плямки. Сині кола під очима, запалені очі тремтять під повіками, боячись дотику води. Врешті і Остап, і Тарас закручують крани, витираюся рушниками, одягаються і йдуть до медпункту. Через деякий час, коли перестануть діяти метаболіки підтримки, почнеться критична фаза. Можливе відторгнення організмом Хвойної чужих тканин, хоча аналізи на сумісність спростовують ймовірність такого процесу. Навіть якщо тканини і сумісні, то запальний процес все-одно може викликати регресію трансплантованого органу. Зараз для прооперованої існує безліч небезпек, головна з яких — інфекція. А поки що вона лежить спокійна, наче нежива.

— Ну, що ти скажеш, славетний докторе наук, ми її прирізали? — Остап присів біля обличчя дівчини, з-під її кисневої маски видно тільки заплющені очі з довгими віями. — Тарасе, ти не помітив, що незнайомка і Наталка схожі між собою?

— Помітив, обоє білявки і справжні красуні, одну з них я застрелив, іншу зарізав.

— Та чужа навіть дуже красива.

— Ось-ось, саме "чужа". — Береговий стурбовано перебирав пальцями клавіші, слідкуючи за даними на екрані. — Мене хвилюють Т-лімфоцити Наталки. Вони надто сильно активізовані в районі операції.

— І що ти можеш сказати про її стан?

— Переживе завтрашній ранок — піде на покращення.

— Які шанси?

— Великі, досить великі. Чорт, лімфоцити скоро перейдуть агресивну межу...

— Слідкуй за глюкозою. На Океані можливі невідомі нам види патофлори?

— Рано ще говорити про інфекцію.

— Але температура в неї зростає!

— Це повинно пройти, потрібно зачекати. — і вони чекали.

За годину температура піднялась до 38,6?, тиск підвищений — 110-180, але час від часу різко падає. Тарас метається між тестером і комп’ютером, післяопераційні інструкції якого вже не вирізняються особливою докладністю. Командор пішов до бібліотеки, подивитись головний комп’ютер і перевірити блок резервної пам’яті, адже саме під час роботи з ним сталися такі дивні події. Для перевірки доведеться підключити іншу клавіатуру. Не встиг Шуминський вставити останні штекери в гнізда, як його викликав униз Тарас. За мить командор вбіг у недавню операційну.

— Що сталося? Відторгнення?

— Ні, інфекція. Точніше, я не знаю, комп’ютер не може проаналізувати дані. Вона гаряча, температура до сорока, серце витворює фокуси. Сам подивись!

Кардіограма на екрані то рясніла імпульсами, то зривалась у пряму лінію.

— Тримайся, золотце! Ми тут! — Остап взяв її руку у свої долоні — яка ж вона гаряча. Ніжні пальці стиснули зап’ястя командора з небувалою силою, затріщали кістки.

— Тарасе, — вигукнув від болю Шуминський, — що з нею? Вона ламає мені руку!

Її груди раз-по-раз здригалися, тремтіння пробігалося по всьому тілі, вени на руках поздувались і тепер синіми шнурами проступали під шкірою, 40,4?. Враз тіло Хвойної скорчила судома, у наступну мить воно затріпотіло, як полум’я на вітрі. Її пальці розпрямились і Остап нарешті вихопив свою руку і відстрибнув від столу — на його зап’ястку залишились сині смуги.

— Остапе, тримай її, притисни до столу! Тримай маску!

Чоловіки навалилися на Хвойну всією своєю вагою, намагаючись зупинити конвульсії. Вони розпластали її на простирадлі, втримуючи руки і ноги хворої.

— Тримай міцніше, щоб вона собі нічого не пошкодила... Капельниця... — Береговий встромив голку у напружені м’язи передпліччя Наталки. — ДзТ-7, зараз заспокоїться, тестер вводить їй ліки.

І дійсно, конвульсії припинились, Хвойна завмерла. Кімнату наповнив монотонний звук з кардіографа:

— І-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і-і...

— Боже, серце!!! Дефібрилятор, де він? Швидше! Швидше! — Тарас скинув з грудей Наталки покривало. — Давай сюди, притисни до шкіри, не торкайся до її руки. Обережно, імпульс.

Розряд тріпнув безжиттєвим тілом, Наталку підкинуло вгору, і вона знову опустилася на стіл, немов манекен.

— Відійди, імпульс! — ще раз.

— Збільш струм!

— Імпульс!... Нічого.

— Не спали її!

— Імпульс!

Через кілька хвилин чоловіки посідали на порожній стіл, де вночі лежала вбита. На їхніх скронях світилося кілька сивих волосків, губи міцно стулені, очі якось по-божевільному перестрибують з предмету на предмет. Ні один, ні другий нічого не говорили, бо не було потреби константувати факт, усе й так зрозуміло.

— Відкриємо нову пляшку "Мартіні". — Тарас махнув рукою в сторону кухні. Обоє нарешті відвели погляд від запалих щік Хвойної, від її посинілих губ і пішли на склад по ще одну пляшку.

Її пили швидко, повними келихами. Літрова пляшка спорожніла через півгодини, алкоголь спотворив біль і злість, перемішавши їх між собою. Тепер боліла і голова, і серце, невиспані сни табунами ганяли по стомлених звивинах мозку.

Вони говорили про Землю, про Хвойну, про Океан, їхні язики через спиртне вже починали губити слова, сила волі провалилась у чорну безодню під тягарем співчуття до самого себе, не хотілося вже ні рухатись, ні думати про що-небудь, ніхто не згадував про страх. Байдуже, що буде з тобою у наступну мить, бо здається — найгірше вже сталося.

— Ми вбили двох людей. — Остап торкнувся щоки і здивовано помітив, що вона мокра від сліз.

— Не ми, а я. — Береговий завалився на канапу і заплющив очі. Алкоголь зовсім не заглушив страждань, навпаки, він зробив їх безрозмірними, химерними, те, що боліло у душі, тепер розлилось по всьому тілі.

Проминають довгі хмільні хвилини, думки заплітаються одна за одну, здоровий глузд час від часу кудись зникає, поступаючись місцем липкому маразматичному сну, потрібно якось вирватись з цього стану, обов’язково. Тарас розплющив очі і побачив над собою розпливчасту, хаотичну масу променів, які швидко заповзли назад у лампу, перетворюючись на розмірене біле світло. Спокій, поруч нікого. Яке щастя бути на самоті із своїм горем.

Повіяло холодом, протяг, бо хтось відкрив вхідні двері. Береговий сповз з канапи і, обминаючи крісла, поплентався до виходу. Ось розсунуті дверцята, край тераси, вже день, похмурий і нещасний. Така погода тут рідкість; небо сіре з домішкою молока, без жодного блакитного клаптика, сонце бліде, як обличчя Хвойної.

Біля космольоту чути крики — це Шуминський. Він копає ногами металеві стояки, злощасну колону зі смугами засохлої брунатної крові, кричить і лається, — у нього істерика. Нехай, нехай вар’ює, втече у ліс, заб’ється. Яка різниця? Тепер тут можна жити і самому. Неважливо усе...

Шуминський врешті припинив товкти кулаком по обшивці космольоту, бо розбив кісточки пальців до крові. У голові все крутиться і шумить.

Що ж сталося за останню добу? І чи було воно насправді?

У Наталки відмовила нирка через невідому причину; Тарас убив невідомо кого, вірніше містичну незнайомку; далі цілу ніч не спали, робили операцію; нирка незнайомки тепер у тілі Хвойної і обоє мертві; двоє чоловіків, які не дуже симпатизують один одному, приречені залишитися на чужій планеті.

... Великі прекрасні очі з безмежною любов’ю до тебе. Починаєш розуміти наскільки твоя воля слаба, як легко тебе вивести з рівноваги, ці очі дають зрозуміти все. Розумієш також, що свій шанс у цьому житті ти вже втратив.

Темрява, величезна темрява навколо цих безмежних очей. Вона більша за них, неперевершена.

Але в кожній людині, глибше чи біля поверхні є дещо. Воно не дозволяє загинути, маленьке гальмо перед смертю, що бере своє коріння від інстинкту самозбереження і перетворюється з часом у надреальне відчуття, в останню надію, яка б’ється довше за серце. І зараз це дещо заворушилося.

Білий день, світло ллється на темно-зелені лапи смерек, кидаючи на них сонячні плями, кудись зникла ранкова похмурість. Тепер надворі чудовий день, але всередині тебе його немає, він не шумить у сірих клітинах, не біжить поміж еритроцитів у судинах, не б’ється в твоєму тілі разом із пульсом, отже, чудового дня насправді не існує. Це просто прекрасна оранжерея з райськими квітами, а ви стоїте за склом під холодним вітром, бачите тепло і зелень, але тільки бачите, не маючи змоги їх відчути.

Береговий стояв біля вікна і дивився на ліс. Як змінилась погода — раптовий вітер з моря прогнав молочні хмари, разом з ними полетів геть п’яний біль з голови.

— Остапе!

На оклик з відчинених дверей бібліотеки визирнув командор.

— Тобі чого?

— Потрібно зайти врешті до неї, винести звідти і заморозити чи поховати, не можна, щоб труп так довго лежав.

— Ходи, хоч мені дуже не хочеться її бачити знову.

— А що з комп’ютером?

— Блок резервної пам’яті згорів і ніхто ніколи не дізнається, яка інформація зберігалась там.

— Ходи, занесемо її до холодильника, щоб колись забрати на Землю.

— А нас не буде кому заморожувати, самі туди прийдемо помирати. Зробимо справжній цвинтар слонів.

— Остапе, заткнись я тебе прошу, будь-ласка.

— А ти мене не слухай, я збираюсь нити ціле життя, бо його і так мало.

Вони спустилися на перший поверх і з деяким острахом пройшли у медпункт, який сьогодні вночі перетворився на операційну.

Наталка лежить на білому простирадлі, відгорнуте до поясу покривало оголює перемотане бинтами тіло, складене у блискучу сіточку волосся скрутилось у численні завитки.

Тарас зупинився з одного боку столу, Остап з іншого. Як не дивно, але молоде тіло Хвойної й тепер здавалось їм привабливим, але вона мертва. Смерть навіки заховала яскраву свіжість молодості. Чоловіки сумно зітхнули, опустили очі додолу, жахаючись своїх раптових фантазій, що накотилися на них зі всіх сторін. Шуминський взяв край покривала і потягнув його до голови Наталки, щоб закрити від себе заборонену красу. Пальці Остапа мимохіть торкнулися білої шовкової шкіри її грудей і він завмер, вражений тим, що відчув. Знову з’явився загублений страх у його сірих очах, страх і здивування. Він облишив покривало і притиснув руку навпроти серця, приплюснувши алебастрову грудь.

— Чорт! Що ти робиш? — Береговий схопив свого напарника за плече і штовхнув його геть від столу, той навіть не опирався. — Як ти посмів? Вона ж померла! Тобі що, подобається гратися з мертвими?

— Ти не розумієш...

— Збоченець! — Тарас з розмаху вдарив Остапа кулаком по обличчю. Остап не сподівався такого і навіть не зрозумів, за що його вдарили. Від несподіванки він втратив рівновагу і впав під стінку, але миттю зірвався знову на ноги, розуміючи, що цей удар може бути не останнім.

— Вона мертва! Мертва! — з цими словами Тарас замахнувся ще раз, але Шуминський вчасно перехопив його руку.

— Ні, жива!

— Що?

— Вона тепла і серце б’ється, глянь на тестер.

— Боже. — Береговий зблід, обертаючись до столу, на якому лежить Хвойна. Він підійшов до медтестера. Приглушене пі... пі... і зелені імпульси на екрані кардіографа ввели його в стан дивного заціпеніння, потім скупа посмішка змінила застиглу маску здивування на його обличчі.

— Жива. Справді жива!

— Наталка перенесла клінічну смерть.

— Ні, вона пережила чудо. Це чудо! Хтось чи щось допомогли їй вижити.

Результати короткого обстеження за допомогою різноманітних датчиків і комп’ютерної обробки показали, що відторгнення не відбулося, щезла навіть загроза такої можливості. Тканини рани стягуються, склад крові наближається до оптимального, мозок працює, електроамінограма задовільна.

— Вона може отямитися будь-якої миті. — Остап поклав біля Наталки чисту нічну сорочку.

— Її воскресіння схоже на виздоровлення Бріксті, так само дивовижне.

— Нічого дивовижного, усе цілком можливе, а взагалі, тут не відбувається нічого дивного.

— А та дівчина, яку я вбив? Хто вона і звідки?

— Є різні версії, наприклад, колись тут розбився космоліт, і вона єдина, хто вцілів з екіпажу, з часом вона пристосувалася до життя на цій планеті.

— А мені здається, що ця амазонка ніколи сюди не прилітала, а жила тут завжди. Вона належить Океану так само як і ми належимо Землі.

— Аборигенка?

— Антилюдина, а Океан — Антиземля, і не примішуй сюди фізику, це ніби ворожий паралельний світ, і тут живуть люди, тільки вони інші.

— Гіпотеза про Сонце і Антисонце розвалилася давно, а ти пропонуєш сприймати це як містику. Існування нашої незнайомки повинно мати нормальне пояснення, якого ми ще не знаємо.

— Чи яке ми ще не вигадали. — Береговий встав з-за медичного комп’ютера і рушив до виходу.

— Тарасе, ти куди?

— Можливо побачу щось незвичайне у вбитій мною істоті.

Вона лежить на правому боці, одна рука на стегні, інша під головою, біляве волосся розметалося по вкритому памороззю колі. Її ніжна засмага перемогла навіть мінусову температуру, все виглядало так, ніби ця красуня заснула у лузі серед трави, а не лежить в кріокамері кілька годин. Які у неї довгі вії, довгі ноги, шкіра по всьому тілу без жодної плямочки, чиста й ніжна, як у немовляти. Сон її спокійний та наївний, на руках і ногах поодинокі подряпини, гарно розвинені м’язи, спортивна фігура, жодного натяку на післяопераційний шрам. Рана, прорізана Береговим і зашита Шуминським, зникла, немає й дірочки від кулі, натомість — рівне чоло без жодного сліду кульового поранення.

Тарас приперся до ящика кріокамери з ембріонами мишей і підвів мікрофон до рота:

— Остапе, наша амазонка теж жива, навіть більше, рана від операції зникла, так само як і рана від моєї кулі. Чекаю тебе біля кріокамер.

Білявка розплющила свої зелені з сірими крупинками очі й усміхнулася.

У Берегового не все гаразд з мізками, бо те, що він сказав, в принципі неможливе. Галюцинації? Шуминський переглянув покази медтестера і залишився задоволений побаченим — це справжнє щастя, що Наталка вижила.

— Тарасе, я йду. — мікрофон лиш зашипів у відповідь.

Коли командор зайшов у холодильник, то побачив свого товариша на долівці. Його очі розкриті і в них застиг дивний відблиск. Серце б’ється, але тихо — дихає. Кріокамера, де лежав після операції труп білявки, тепер порожня, лиш кілька світлих волосинок приліпилися до паморозі, і на прозорому ковпаку зсередини — розмазаний відбиток її губ, які торкнулися гладенької поверхні у пристрасному поцілунку.

Крижана вода зі склянки тоненькою цівкою потекла на обличчя Тараса. Він здригнувся і нарешті, розплющивши очі, застогнав. Остап присів біля нього.

— Ну, хлопче, розповідай, що тут сталося.

— Почекай... голова болить. — Береговий сів і приперся спиною до стіни.

— Добре, що ти живий і здоровий. Я вже боявся, що...

— Зі мною тепер все гаразд.

— Що сталося?

— Не знаю.

— Ти ж казав, що та дівчина жива.

— Так і було, вона виглядала живою. Заморожені люди мають зовсім інший вигляд, а ця красуня ще й очі розплющила, посміхнулася — сама чарівність і доброта, підвелася з кола і поцілувала ковпак. Тут мене вдарила гаряча хвиля повітря, я впав на підлогу, бо ноги перестали тримати; навколо все ніби заслало туманом; хотів встати, але стало ще гірше, — він говорив повільно, відпочиваючи після кожного сказаного ним слова, — усе щезало з очей, надходила темрява; я ще побачив як воскресла пройшла повз мене і вийшла до кухні, тоді мені стало вже зовсім погано. Світ ставав темним, кров закипіла в жилах і я перестав відчувати удари власного серця. Коли воно не б’ється настає страшна тиша, схожа на смерть, усе тіло стає іншим, у ньому зникає рух, просто, купа теплого м’яса в оболонці. Я не міг ворухнути навіть повіками, зникла моя сила, я перестав бачити, чути, відчував себе ніби зсередини свого тіла. Та були думки, і думалося дуже легко, хоча я лежав втомлений до безмежжя. Але з часом сили почали повертатися — організм почав працювати. Тут ти вилив на мене воду, і відразу ж зникло нудотне відчуття, усе минулося.

— Як ця бестія вийшла з ковпака?

— Не бачив.

— Іди до Наталки. А взагалі-то ти можеш іти?

— Можу.

Шуминський вибіг на повалену терасу. На великій галявині нікого немає. Вічні схили кам’яного плато, вічний ліс — ніби людей тут ніколи й не було, лиш сама природа.

5. Дороті

Тарас швидко відійшов від пережитого потрясіння, хоча блідість ще була помітна на його худих щоках. Кухонна машина видала вечерю, як завжди, точно відмірявши калорії, вітаміни, мікроелементи, хоч необов’язково смачно, але корисно. Пюре з картопляного порошку, купка свіжої хлорели, приправленої кетчупом, гірка тостерів та яблучний сік. Обід чоловіки пропустили, а сніданком була пляшка "Мартіні", тому тепер вони змели все, що видала машина, ще й на додаток взяли зі складу банку дощових черв’яків, бо вечірні порції видалися їм замаленькими.

Наталка опритомніла близько восьмої години — просто розплющила очі, позіхнула і зрозуміла, що в її тілі з’явилась ще одна відмітина. Вона була занадто квола, щоб про щось розповідати. Ще тиждень постільного режиму; медичний комп’ютер сам складе для неї меню, а замовлення передаватиме машині на кухню. Пацієнтку вже відключили від системи життєзабезпечення, тепер вона справляється сама. Її молодий і сильний організм переміг смерть.

На ніч знову закодували усі можливі входи до станції — головний, виїзд зі спортзали, вікна, люки, і проникнути ззовні всередину станції тепер неможливо, проте це чомусь зовсім не заспокоює.

Цю ніч Хвойна провела ще у медпункті, чоловіки спали біля її ліжка на підлозі в спальниках, наче вірні собаки біля господині.

Дні йшли за днями, так проминув цілий тиждень без жодних неправильних подій. Хвойна почала потрохи вставати з ліжка і прогулюватись по кімнаті.

Зранку Берегового розштовхав командор. Тарас незадоволено зиркнув на годинник:

— Ти що збожеволів? Я ще маю законних три години для сновидінь.

— На алебарді, на ковпаку кріокамери, на одязі і зброї нашої діви немає відбитків пальців. Дивно, правда?

— Вона залишила свої речі тут?

— Так, і тепер я замкнув їх у сейф.

— Ти сьогодні вже встиг перевірити усі ці речі, маніяку? Коли ж ти тоді встав?

— Дві з половиною години тому, до того ж я виміряв радіофон шкури, поясу, прикрас та арбалету і їхній енергетичний заряд. Вияснив, що арбалету вже сотні років. Мабуть, його дерев’яні частини витримали такий час використання, бо оброблені невідомим нам методом, те ж саме з алебардою — час не владний над цими речами. От шкура і пояс, можна сказати, ще доволі нові. Заглибившись у порівняльні таблиці, зрозумів, що їх носила не проста людина, а швидше надлюдина. За цими міркуваннями, які підтверджуються таблицями енергорозподілу Мерчісона, наша діва потенційно володіє екстрасенсорними властивостями, телепатією і не тільки, бо аура цих речей дуже енергетично насичена. Є ще багато чого цікавого у моїх сьогоднішніх дослідженнях, що я не можу до кінця зрозуміти, тому відкинув науку й занурився у міфи, взявши в руки ось це. — Шуминський показав товстелезну стару книгу. Тарас протер очі, сів і прочитав її заголовок:

— "Феї" О’Лара.

— Саме так. Мені здається, що дещо можна збагнути, якщо повірити у містику як у реальність, а не шукати суто наукових пояснень. З прочитаного мною я склав коротеньку характеристику цих створінь, слухай:

"Вони прекрасні і завжди молоді, бо можуть керувати своїм віком, спокусливі, але вічно цнотливі. Дехто думає, що це добрі створіння, але такими вони лиш здаються — це зло, припорошене добром. Феї можуть зробити очима те, що звичайна людина не зможе зробити руками, вони володіють страшною силою магії, а люди для них або іграшки, яким вони іноді допомагають, або сила, яку можна використати у своїх цілях. Улюблена їхня пора — ніч."

— Доволі незвичайний погляд на милих добрих тіточок, які дарують знедоленим щастя. Твоя характеристика підходить швидше відьмам.

— О’Лара шотландець, який виріс серед скель і гірських озер. Його селище з тих країв, де вчені знайшли останню популяцію карликових плезіозаврів, де магія важила більше, ніж наука, де неймовірне завжди існувало у тісному сплетінні з реальністю. Усе своє життя цей вчений присвятив непотрібному, на думку своїх колег, заняттю — вивченню фей. То ж він краще за нас знає, хто насправді ці "добрі" чаклунки-красуні; його описи, характеристики випромінювання енергетичних слідів повністю співпадають з даними моєї перевірки; до того ж ще є відеозаписи нашої операції.

— Ти передивився їх? Що там цікавого?

— Ми вирізали нирку з тіла невидимки: відеокамера показала, що ти оперував порожнечу, дівчини там не було.

— А нирка, сам орган, був?

— З’явився у тому місці, де ти почав витягувати його з тіла.

— Я не вірю, це вже занадто! Феї ж на Землі, а ми — на Океані! — Береговий зірвався на ноги, взяв відеокасету в Остапа і пішов у бібліотеку, щоб продивитися цей запис.

Наталка усміхається у сні — бідна дитина, яка потрапила з вимитого дощами Львова у цей незрозумілий, страшний світ; це забагато для неї, як і для решти жертв "Смерекового Раю".

Через три з половиною години Наталку підвезли на кріслі-каталці до столу в кают-компанії, де вже парував суп з капустяних брикетів, а на великому плетеному з лози підносі купкою лежали свіжі булочки.

— Я завжди дивувався, що машина може таке випікати. — Тарас здув клуби білої пари, які крутились над тарілкою, потім налив собі з пляшки апельсинового соку і простягнув пляшку командору. — Будеш?

— Ні, дякую, не хочу.

— А ти, Наталко?

Дівчина кивнула в знак згоди. Береговий налив їй соку в стакан і подав трубочку.

Шуминський сидів, відкинувшись на спинку крісла і спокійно спостерігав за напарниками, чекаючи на щось, відоме тільки йому. Його зовсім не здивувало, що вони обоє через кілька хвилин відключились, бо сам підсипав їм снодійного у сік, цілком безпечного снодійного, навіть для Наталки. Він з усмішкою підвівся, накинув на себе куртку і пішов до виходу. Через три хвилини Тарас і Наталка прокинуться, але командора вже поряд не буде — так і сталося. Коли двоє почали прокидатися в кухні, третій вже летів у гелікоптері над плато до мінливої поверхні моря.

Безжиттєві горбаті простори, закидані уламками скель, порослі покрученими соснами і пишними розливами ялівцю. Вузенька стежка біжить вниз від самого корпусу станції до узбережжя, гублячись за кам’яними глибами, раз-по-раз спускаючись у неглибокі яри з мертвими струмками на дні. З висоти вона ледь помітна.

Ось піщаний пляж, на лінії прибою стоїть гараж для катера, хвилі плещуться об його сваї. Остап опустив гелікоптер мало не до самої води і завис на місці, розглядаючи невелику споруду. Ворота гаражу прочинені навстіж, всередині порожньо. Потрібно пролетіти над узбережжям, можливо, хвилі хоч щось викинули на пляж. Пошуки зайняли лиш кілька хвилин — катер лежав перевернутий догори дном за два кілометри від гаражу. Командор посадив машину на пісок, вийшов з кабіни і зупинився перед ще одним доказом невідомо чого. Це невелика модель нового покоління берегових катерів марки ДіЗет. Отже, навмисне Дороті не могла запливти далеко в море, бо ці катери, вироблені "Лінгвіком", мають одну цікаву особливість — комп’ютер зупиняє двигун, коли катер віддаляється від берега більше, ніж на 60 кілометрів, і запускає його назад при зміні курсу, тому аварія просто не могла статися десь далеко, і тіло повинне знайтись на узбережжі в районі плато.

Командор витягнув з багажника гелікоптера довгий міцний лом і запхав його під борт перекинутої посудини. Зібравшись з духом, він наліг усією масою на лом, який одразу ж почав влазити в пісок, але катер доволі легко перевернувся на дно. Судячи по всьому, його довго носило по морю, принаймні, кілька днів: система керування розбита, дно пошкоджене. Можливо, машина натрапила на великій швидкості на підводний камінь чи риф. Потрощений швидкомір показує 180 км/год. Система герметичних порожнин втримала посудину на воді, але чому ж Дороті не вилізла на катер. Чи вона не могла цього зробити?

180 — божевільна швидкість, в нормальному стані так не ганяють, певно, щось трапилося.

Шуминський сів у кабіну гелікоптера, включив лінійне стеження, перевів двигуни в реактивний режим, з допомогою бортового комп’ютера він обчислив можливий радіус місцезнаходження тіла. Якщо Едмінгтон потонула, то її тіло повинно прибоєм викинули не далі сорока кілометрів від катера, хоча труп міг зачепитися за щось на дні, потрапити на зуб акулам. А може вона ще деякий час пливла і її захопило потужною течією?

Через годину Остап знову посадив машину біля катера. Ніде на узбережжі тіла не було — взагалі нічого цікавого не знайшов. Невже воно на дні? Але ж трупні гази завжди виштовхують утоплеників на поверхню.

На екрані лобового скла з’явилася карта прибережних вод, шістдесят кілометрів літоралі. Оскільки берег має крутий схил, то мілини практично відсутні. Хоча на відстані тридцяти семи кілометрів від Вилкових мисів є невелика банка: з однієї сторони — ряд підводних каменюк, а з іншої — гола скеля над водою, лисий безжиттєвий острівець, навколо якого піняться хвилерізи. Там можна дуже легко наскочити на каміння, якщо не користуватися навігатором, а покладатися лиш на власні очі.

— Що це зі мною? — Тарас струснув головою і підвівся з крісла. Перед ним на столі стоять три повні тарілки з холодною стравою, навпроти у своєму кріслі спить Наталка, а місце Шуминського порожнє.

— Остапе, — тихо покликав Береговий, але ніхто не відповів.

Куди і чи за власною волею пішов командор? Звідки цей недоречний і неприродній сон, темний, як безмісячна ніч? Погляд Тараса зупинився на пляшці з апельсиновим соком. Невже Остап підсипав туди снодійного? Тепер зрозуміло, чому він не хотів пити. Що ж знову відбувається?

Шуминський подивився на гелікоптер, здається, він міцно стоїть на кам’яних розсипах і навіть сильний вітер не зрушить важку машину зі скелі.

Острівець на кілька метрів піднімається над водою, а в діаметрі має менше кілометра. Тут немає жодної рослинки, крім іржаво-жовтих плям лишайнику, жодного джерела з прісною водою, тільки солені калюжі і жмути гнилих водоростей, над головою крутяться з жалісними криками птахи. Остап підвів голову до неба, щоб роздивитися їхні силуети, і відразу щось захрустіло під каблуком. Чоловік відступив назад і, придивившись, побачив маленьку заглибину, оточену кількома білуватими камінчиками, де лежала розбита шкарлупа, сіра з чорними цяточками. Це схоже на старе гніздо крячки. Шкарлупки сухі і встигли потемніти зсередини, отже пташенята вже давно вилупились і помандрували в широкий світ, та чому на острові багато гнізд, на яких ще сидять птахи? Чому така диспропорція у насиджуванні? Очевидно, що це гніздо зруйнували хижаки, а ось ще одне зруйноване, і ще, і ще...

Хвилі заплутуються за підводні відлоги скель, вибухають білою піною, яка рваними віхтями розлітається на десятки метрів у різні сторони. Клапті піни збираються потічками і стікають назад у море.

Остап зупинився на маленькому підвищенні — скелястому горбі посередині острівця. Зграя крячок перемістилась слідом за чоловіком і тепер кружляла колами високо над ним. Дивно, що вони перестали кричати — поведінку тварин на цій планеті важко зрозуміти. І гніздуватися ці крячки чомусь вирішили в осінній сезон.

Навколо каміння, відточеного вітрами і водою, білі плями гуано. Купи водоростей витягнулися у гнилий бар’єр на межі прибою. Приторний аромат напівперетравленої риби тримає у напрузі всі відчуття. Чоловік зійшов зі шпиля і швидкими кроками попростував до великої ритвини, вибитої хвилями, на заході острівця. Він зупинився на її краю, розглядаючи дно западини.

Дороті лежить горілиць, заплющивши очі. Руки розкинуті в сторони, голова схилена набік, потріскані засохлі губи напіввідкриті, крізь діри у лахмітті, що колись було рожевою сукнею, проглядає худеньке тільце, навколо очей сіро-блакитні тіні.

Командор спустився до неї, підняв тоненьку руку і стиснув великим пальцем правої руки її зап’ястя, відчувши слабкі поштовхи під тоненькою шкірою. Її дихання ледь помітне. На перший погляд, вона виглядає мертвою. Жінка страшенно виснажена, і, мабуть, лише недосиджені яйця крячок трохи продовжили їй життя.

Тарас сидів перед медичним комп’ютером, підперши голову руками і загальмовано дивлячись на екран, де світились у табличках порівняння даних аналізів Хвойної з нормою. Або він розучився читати, або не міг впізнати знайомі букви, та, всоте переглядаючи ці результати, ніяк не міг їх зрозуміти.

Наталка лежить у ліжку біля нього, читаючи книжку. На її обличчя світиться здоровий рум’янець, час від часу губ торкається посмішка. Остапа вже немає кілька годин, і ніхто не знає, куди він зник. Береговий намагався по рації зв’язатись із сьомим гелікоптером, який щез з гаражу, але навіть не зміг встановити координати перебування машини. Певно командор відключив передавач від системи енергозабезпечення або знаходиться дуже далеко. Наталка й Тарас залишились самі, тільки удвох, може, надовго, може, назавжди. Та, незважаючи на гостроту сьогоднішнього дня, страху немає. Страх повільно, але вперто вмирає, навіть нецікаво, коли перестаєш боятися проблем. Так, ніби п’єш надзвичайно розрекламований і справді гарний чай, але ніяк не можеш вхопити його смак й відчути його переваги.

Остап зник, а у Наталки все настільки добре, що аж хочеться тікати від неї, щоб не бачити чуда одужання, від якого мороз йде по шкірі. Але все це зовсім не страшно, однаково, вже не має значення, хто виграє у цьому двобої з невидимкою. Навколо все відбувається, як у страшному сні, нічого не можна остаточно зрозуміти, а майбутнє ніби за чорною стіною, яку не може пробити жодний промінь. Одні події збиваються зі шляху, сходять на узбіччя, лишаючись там, а їхнє законне місце займає щось зовсім інше, не відповідне ситуації. Ти не в силах внести в цей хаос жодної краплинки порядку, доля перетворилася на драму абсурду.

Загорілася сигналізація сьомого гаражу, — гелікоптер повернувся на місце. Якщо це командор, то він, принаймні, дасть хоч одну конкретну відповідь — де він був і навіщо.

Наталка заснула над книжкою. Нехай спить, її краще не будити, бо невідомо, чи вона прокинеться такою ж як і була досі.

До коридору увійшов Шуминський. Його ноги тремтять у колінах, хоча на руках він тримає лиш худеньку жінку в лахміттях. Живу чи мертву? Нарешті Тарас відчув, що вдихнув настільки глибоко, наскільки бажав.

— Я знайшов її на скелі серед океану, вона жива. — голос Остапа ніби попереджував можливі звинувачення. Береговий чудово зрозумів це, тому тихо запитав, намагаючись не міняти інтонації:

— Ти полетів сам, бо знав, що ми з Наталкою накладемо вето на можливість такого польоту?

— Поясню все одним реченням: я передбачив, що Дороті може бути на тому острові, і, якщо так, то час грає проти неї. Якби я не перевірив цієї морської скелі, то не зміг би спокійно існувати далі. А тепер мовчи, бо все спрацювало, ризик та підступність виправдали себе.

— Це була не підступність, а компроміс.

— Віднесемо її до лабораторії. Наталці нічого не кажи, їй потрібен спокій і ніяких стресів.

— Вона сама — суцільний стрес.

— Мені шкода, що ви обоє хвилювалися за мене.

— Скажи так, як хотів сказати, а не як повинен : "Мені шкода, що Наталка хвилювалася через мене і мені наплювати, що думав ти".

Остап промовчав у відповідь. Вони віднесли Дороті у лабораторію номер чотири. Коротке обстеження показало, що в цієї купки м’язів і кісток є потенціал жити далі. Вона повинна перемогти виснаження, однак, з легенями не все гаразд, бо після купання в морі в них залишилася солена морська вода. Організм, щоб вивести сіль, почав виділяти в альвеоли воду, так що ледь не дійшло до вторинного утоплення.

— Добре, що вона хвора саме настільки, наскільки можна сподіватися. — слова Тараса заставили командора облишити свою знахідку і обернутися.

— Як тебе розуміти? Твоя поведінка надто неемоційна, це ж сенсація, що я знайшов її. Її, Дороті, ключ до таємниці або, принаймні, крок вперед.

— Я справді сильно вражений появою цієї жінки, бо думав, що вона мертва, але не маю сили виказувати своє здивування. Що ж я можу сказати? Сенсація? Згідний. Я здивований і радий, збентежений і заінтригований, хоча це важко прочитати в моїх очах, але і тут дещо відбувається. Воно дивує мене, бентежить і хвилює набагато більше, ніж цілком природнє повернення Едмінгтон на станцію, про неї думатиму пізніше.

— Дещо відбувається? Ти маєш на увазі недавні події?

— Маю на увазі здоров’я Хвойної.

— Їй гірше?

— Навпаки, краще, набагато краще.

— Чому ж ти засмучений, якщо все складається просто чудово? Ми виживемо, всі четверо.

— Ти не розумієш. Операційна рана Наталки стягується, надто швидке відновлення тканин, надто швидке. Між роботою правої і лівої нирок майже зникла диспропорція — орган включився в повний режим.

— Тобто...

— По-перше, велика... Завелика концентрація опіатів: ендорфінів, енкефалінів, космостеринів, неприродно сильне гальмування болю, Наталка вже може обходитись без знеболюючих препаратів, вона дуже легко перенесла операцію, хоч і через клінічну смерть. По-друге, клітини раневих тканин перейшли межу допустимої швидкості розмноження, але без ракових патологій, — зберігаються всі необхідні функції і жодного негативного побічного ефекту! Через кілька днів Наталка почне жити як здорова людина, як ми з тобою, а може навіть стане міцнішою за нас, хоча в нормальному режимі вона повинна поправитись не швидше, ніж за два тижні. За кілька днів заживає порізаний палець, а не така рана.

— Ти знайшов у її тілі щось незвичайне? Нові віруси, бактерії, чужорідні ферменти?

— Ні, одні лиш процеси без причин.

— Можливо, так діє клімат Океану, і, насправді, все нормально?

— У її тілі нирка іншої істоти, яка просто ідеально зжилася із рештою чужих для неї органів. Поки що все добре, а якщо буде щось неправильно згодом, як наслідок теперішнього покращення? Якщо Наталка зміниться? Ти ж говорив про фей, можливо, вони не з казок, а реальні створіння, і нирка однієї із них...

— Трансплантований орган не може перетворити організм акцептора у щось інше, а тим більше не може керувати діями тіла господаря.

— Станеться щось неймовірне і страшне, нутром чую.

— Не думай про це, бо передчуття це дурниці, краще допоможи оживити Дороті. За годину ми почуємо нову історію "Смерекового раю". Що ти скажеш про її стан?

— Виснаження, фізичне і психічне. Мабуть, вона бродила по камінню кілька днів підряд, шукаючи незруйновані гнізда чи втікаючи від власних думок, а потім впала в знемозі. За кілька годин повинна вже вільно розмовляти, а завтра можна дозволити їй вставати з ліжка

— Добре, займися нею, а я піду подивлюся на Хвойну.

Очі і свідомість настільки звикли до каміння довкола, до купок гнилості обабіч смуг прибою, що і зараз вона бачила їх крізь закриті повіки. Подивитися ще раз на цей світ не хотілося. Дороті добре пам’ятала, що останній проблиск світла бачила дуже давно, а далі почалося безпам’ятство — пряма, хоч і доволі довга дорога до смерті. Смерть змішається з непритомністю, втративши свою чітку межу. Смертю можна вважати тепер ту мить, коли востаннє відчула тінь від крил крячки на своєму обличчі, останнє прижиттєве відчуття, бо після нього почалося неіснування. Головне, щоб птахи не привели до тями, роздираючи напівмертве тіло своїми чорними дзьобами. Здається, що крячки не цікавляться трупами.

Чорт, але це ж не темрява. Чому знову працює свідомість, чому думки починають ворушитися в омертвілій голові, наче амеби, придавлені покривним скельцем? Навіщо це? Обов’язковий стан, який завжди з’являється при переході від життя до нежиття? Можливо, люди завжди вмирають з ясним розумом і продовжують думати ще кілька хвилин після справжньої смерті, щоб осягнути своїм ще земним єством куди саме потрапляє їхня душа, в рай чи в пекло?

Зовсім не відчуваєш власного тіла, відчуття настільки приглушені, що мозок не звертає уваги на них. Ворушитися не хочеться, не знаєш, чи зможеш ворухнути повікою, і не хочеш про це знати. Язик присох до піднебіння, густа слина склеїла все в роті. Це не відчуваєш, про це лиш здогадуєшся. Дороті на мить уявила себе з боку — шкіра обвітрена, порепана, подряпані тоненькі руки, очні яблука випинаються над зсохлим черепом, волосся застигло на камінні, несиметрично поскручувавшись, висохлі, безбарвні губи вкриті лусочками сухої шкіри, — просто красуня Франкенштейна. Їй стало смішно від свого мультяшного образу, який вона сама собі навіяла, і кутики губ тремтливо прогнулися догори, дві нетерплячі зморшки біля носа стягнули до себе шкіру. Ця мимовільна усмішка — перший рух, який Дороті усвідомила. Від нього солодко заболіли затерплі від довгої нерухомості м’язи.

Як не дивно, але на губах і між ними волого, і ніякої солі. Таке враження, що вона випила щойно ковток води і не встигла витерти вуста. Невже падає дощ, і це саме він повернув до тями людину, яка вважала себе померлою. Радість скаженою інфузорією пронеслась поміж амеб-думок і відразу ж змінилась гірким розчаруванням. Згадався триаль-формалін, яким фіксують живі організми. Дороті вирішила, що її саму заштовхнули у таку труну, наповнену цією отрутою. Розчарування, страх, нерухома лють завирували у її мозку, бо дощ приніс не життя, а ще один день перед смертю, день страждань, лишній, непотрібний день. Боже!

Розплющити очі і подивитись на небо? Спробувати встати? Але навіщо? Краще просто лежати і чекати. Якби райська темрява повернулась, то закінчилось би це божевілля "Смерекового раю".

Поволі, надто поволі, щоб зрозуміти щось відразу і цілісно, Едмінгтон починала відчувати навколишнє. Мяке ложе, відсутність болю у нутрощах, зникла мокрота у кожному подиху, перестали нити легені і, коли намагаєшся глибше вдихнути, то вже не заходишся кашлем, вогонь в очах вщухає, зник шум хвиль. Спочатку жінка вирішила, що оглухла, але голоси із сусідньої кімнати переконали її у протилежному. Це на дощ зовсім не схоже. Хочеться їсти, звідкись з’явився дикий апетит, і це відчуття не виснаженої голодуванням людини, а просто втомленого робітника, який йде з роботи додому і мріє про золотистий сир.

Дороті врешті зрозуміла, що це не стан після смерті і не скеля серед моря. Вона спробувала розплющити очі і відразу ж зажмурилась від світла. Після енної спроби подивитись на світ переламане об її довгі вії проміння перестало сотнями кинджалів різати чутливі зіниці, і вона побачила стелю. Другий і третій погляди принесли впевненість і безмежне здивування воскреслої не своїми силами людини — навколо стіни, меблі, навколо лабораторія № 7! "Смерековий рай". Через кілька хвилин у прочинені двері увійшли двоє чоловіків, вони усміхаються і витягають з кишень свої посвідчення працівників СКЕУ. Їхні реєстраційні номери — 027-W і 029-W.

Жінка застогнала і заплющила очі. Незважаючи на безлад в голові, усе для неї стало зрозумілим — ці люди прилетіли і знайшли її, ці люди відвезуть Дороті Едмінгтон на Землю. Усе закінчилось добре. Її тіло загорнув у своє затишне покривало дрімотливий спокій і, чи не вперше за останні тижні, вона поринула в сон цілковито спокійна, з відчуттям, що хтось про неї турбується.

Тепер у науковій станції планети Океан мешкає четверо, правда, кожен з них живе не так, як інші, у кожного свій персональний рівень.

У кают-компанії тихо відбиває свій ритм годинник. Його розмірене тіц-тец, наче маленькі жорна, перемелюють між собою час, пропускаючи крізь себе майбутнє і викидаючи поза реальність минуле, мов суху полову. Чепурне, трохи припале пилюкою тіц-тец скеровує життя у врівноважене русло з пологими і хвилястими берегами. Тицкання годинника і аромат кави (не замінника, а справжньої, контрабандної) створили у кімнаті старомодну чи навіть антикварну атмосферу порядку і дисципліни. Хочеться тихо сидіти і уявляти себе маленьким гвинтиком годинника, що виконує маленьку функцію, без якої не діятиме великий механізм. У такому випадку ти стаєш чи не найголовнішим..., але для чотирьох цей механізм зупинився, вони перестали відчувати свою незайвість.

— Усе повертається назад, — усміхнулася Дороті, — нас знову четверо, двоє чоловіків і двоє жінок.

— Не зовсім так. — Остап відчув, що годинник тицкає не в такт з його словами, і на хвильку замовк. Помовчавши кілька секунд, командор набрався сміливості знову порушити владу годинника над тишею і продовжив говорити:

— Спочатку представлю себе і моїх товаришів. Мене звати Остап Шуминський, це — Тарас Береговий, а це Наталка Хвойна. Не хочу тебе, Дороті, відразу розчаровувати, але варто почати з правди. Ти себе добре почуваєш?

— Маєте на увазі, чи я не дурнувата? Здається, що ні.

— Добре. Повірим на слово. — Остап усміхнувся. — Ніякого повернення немає, ми лиш котимось у якусь туманну прірву, не розбираючи дороги і не знаючи куди впадемо, тому нам потрібно про це поговорити, нехай кожен скаже, як він уявляє собі своє найближче майбутнє. Ми ізольовані від світу. Спеціально для Дороті повідомлю, що наш космоліт розбитий, зв’язку із Землею немає, ми повністю відрізані від світу. Одна людина з нашого екіпажу померла через нещасний випадок, нікого з персоналу станції ми не бачили, та все-таки ще живемо тут, ми, група людей, які спробують вціліти на Океані і дожити до рятівної експедиції СКЕУ. Наразі ми, наче маленьке ізольоване суспільство, а кожне суспільство повинне жити за своїми правилами, за певним планом, у нього повинна бути мета, інакше воно нагадуватиме... не знаю, що саме воно нагадуватиме, але це буде вже просто непотріб. — говорячи, він часто збивався від хвилювання, на мить замовкав і продовжував далі.

— Чудово, ми — непотріб. — кожен раз, коли дзвенів голос Наталки, Тарас й Остап ледь помітно здригалися, ніби це заговорила не їхня напарниця, а крісло, на якому вона сидить. Учора ця дівчина ще не знала чи житиме, а сьогодні вже виглядає краще, ніж до операції.

— Кожен з нас — великий Хтось для трьох інших, — спробував пожартувати командор, — але все повинно жити заради чогось, мати ціль і прагнення її досягти. Щоб спланувати майбутнє давайте дещо вияснимо з минулого. Дороті, розкажи нам про події, які відбувалися тут до нашої появи, розкажи про бортовий журнал.

— Про журнал? Ви знайшли його і прочитали?

— Так, але тільки записи останніх тижнів, початок хтось вирвав. Написане там правда?

— Правда, отже, ви знаєте про ці божевільні дні. — вона криво усміхнулася, намагаючись пригадати хоч щось певне і зрозуміле зі свого життя у "Смерековому раю". — Поняття не маю, навіщо хтось вирвав сторінки із журналу.

— Згадайте, хоча б, про що там йшла мова?

— Нічого незвичного, спочатку ми багато писали про свої досліди. Отож, ви хочете, щоб я розповіла щось таке, чого ви ще не знаєте. Але почну з подяки, бо я ще не встигла зробити цього, тому подякую зараз, коли ви всі зібралися разом і слухаєте мене. У першу чергу — тобі Остапе, якби не ти... Уявіть мій теперішній стан, яке це щастя повернутись за межі смерті. Я ж була присуджена до вічної самотності, до повільного омертвіння, і, раптом, переношусь з темряви, з голодного провалля пам’яті сюди, до товариства справжніх людей.

— Всі дуже раді за тебе, можеш не вірити, але в тобі ми ніби знайшли свою впевненість. Ти пам’ятаєш як опинилась на цьому острові?

— Звісно, що у вас склалася своя версія на рахунок цього. Вона правильна. Я дійсно ганяла по морі на скаженій швидкості. Коли побачила цю скелю, то почала огинати її по західній стороні, там катер і натрапив на рифи. Я впала за борт, ледь не потонула, потрапила у сильну течію, яка почала виносити мене у відкрите море, катер відразу ж зник з моїх очей, але я не намагалася шукати його, тоді лиш думала про те, як би вибратися на сушу, навіть, якщо ця суша буде голою скелею посеред води. Пливла дуже довго, а берег ніби віддалявся від мене. Я його наздоганяю, наздоганяю, а він все далі і далі... Сили почали покидати мене, холоднеча з глибини затягувала до себе, а мої руки й ноги вперто загрібали воду, виштовхуючи залізне тіло нагору... отямилася вже на березі, — ноги гладила вода, обличчям я вперлась в мокру гальку, повз мене чвалають крячки, а все моє тіло пече, наче вогнем, — при падінні з катера я сильно вдарилась об воду. Радість від порятунку швидко згасла, бо я зрозуміла, куди саме потрапила.

Спочатку мені подобалось там, на острові, — жодних страхів, усе звичайне і доречне. Їсти відразу не хотілося, бо нудило від тої води, якої я наковталась, плаваючи в морі. Переживання і переляк теж притупили апетит, зате на третій день прийшла всепоглинаюча спрага, я й досі щохвилини очима шукаю воду, а тоді пити хотіла більше за все. Мріяла про те, щоб з носа мені пішла кров, а я буду злизувати її і ковтати. Саме через спрагу почала пити ці бридкі яйця, дрібні горошинки. А вони всі були недосидженими. У них, наче у драглистих саванах, плавали такі маленькі слизькі ембріончики, які вже починали рухатись... Далі розповідати? Зауважу, що першого я спочатку викинула, але мене й так знудило, лиш від одного білка; ви собі не уявляєте, яка це була гидота. Наступного дня я шукала викинутий мною трупик, щоб з’їсти його, і знайшла. Мій шлунок вже мовчки перетравив нову купку амінокислот.

— Чому ти не ввімкнула навігатор і плавала на такій швидкості?

— Бо мені все було до одного місця, а велика швидкість видувала з моєї голови тривожні думки. Навігатор ж я просто забула ввімкнути. Ти, Остапе, казав, що все повинно мати свою мету. Того дня я просто перестала вірити, що ви прилетите, а тут ще ця Даяна під ковпаком, який весь забризканий кров’ю. Моя мета зникла, і я полетіла над хвилями, залишився лиш вітер і солені бризки. Та моя скажена пригода обернулась спрагою і голодом, і тоді я тисячу разів обміркувала все своє життя... Думаю, що далі не потрібно розповідати все це, не хочу і справді не потрібно.

— Це ж може щось прояснити, дати нам в руки якусь ниточку.

— Ниточку? А от я не хочу говорити про свої муки на тому острові, як я конала там, як ледь не втопилася вдруге, шукаючи молюсків, — все це спогади, до того ж зовсім неприємні, воно позаду, тому скористаюсь гарною властивістю пам’яті і забуду яйця крячок і блювання соленою водою. І взагалі, мені більше немає про що розповідати, ви ж читали журнал і самі все знаєте. У вас є набагато більше корисної інформації, ніж у мене, тому слухати буду я. — Дороті заплющила очі, немов зображення заважало їй сприймати звуки.

Шуминський почав розповідати про ті кілька днів, які вони провели на Океані, про страх і цікавість, про смерть Андрія і дивну хворобу Хвойної, обминаючи історію з донором нирки і правду про теперішній стан прооперованої, розповідав про переселення з космольоту на станцію, про кота...

Тарас швидко перестав вникати у зміст його слів, навіть непомітно для себе відгороджуючись від розмови і заглиблюючись у власні думки, а думав він про Хвойну, вірніше не думав, а пробирався дрібними страхами, які зливались у паніку. Час від часу він поглядав на свою напарницю, коли та не дивилась у його сторону, намагаючись якомога глибше зазирнути в її очі збоку. Чоловік розумів, що вже десь бачив їх, очі Хвойної належали ще комусь. Бачив, де і в кого, на Землі чи на Океані, у снах чи наяву? Бачив, швидше, не самі очі, вони як і раніше Наталчині, а те, що в них віднедавна з’явилось, те, що забула його пам’ять, але воно ще живе у підсвідомості. Що це? Підсвідомість і сни — таємниця сама в собі, незважаючи на всі чудеса теперішньої техніки.

— ... і все не так страшно. — говорила Дороті. Береговий вдарив себе пальцем по носі, щоб повністю переключитись на розмову. — Вони прилетять через кілька місяців, а може і значно швидше. Наше завдання — протриматись до цього часу. Думаю, що це не надто складно. — вона нічого не знає про супер-Хвойну і ту біляву красуню, яка приїхала на коні. — Те, що з’явилися ви — вже подія, про яку я не сміла і мріяти. Моя надія знову ожила.

"Усе оживає лише для того, щоб зрозуміти невідворотність власної смерті і наділити цим розумінням собі подібних. Отак і надія, народиться з попелу, мов жовторотий Фенікс, захопленими очима подивиться на світ і відразу ж захоче назад у міцне і надійне яйце, щоб сховатися у ньому від розпачу, захоче білу і міцну труну. А, можливо, людина витриваліша, ніж її надія, і в своїх яйцях-трунах вона завжди здогадається зробити віконечко?"

Починає боліти голова, бо думаєш вже занадто багато про ніщо.

— Ви ще балакайте, а я піду спати. — Береговий легко вдарив долонями по бильцях крісла і підвівся з нього.

— Ти куди? — командор відразу ж повернув голову до нього. — Де ти збираєшся спати?

— Мені здається, що тепер кожен може лягти в окремій каюті.

— Тоді хто спатиме у каюті Даяни?

— Я! — з цілковитою серйозністю заявила Наталка.

— Тобі не буде там страшно? — здивовано запитав її Шуминський.

— Ні, я перестала боятися невидимих привидів, бо недавно побачила цілком реальну смерть, вона лежала у кріокамері і усміхалася мені зеленими очима.

Мороз гангреною з кришталевого пекла пробіг по шкірі і заліг вздовж хребта, зіниці чоловіків перетворились на мить у скляні кульки, але вони швидко опанували себе, бо не можна, щоб Наталка помітила переляк своїх напарників.

— До речі, про кріокамери, — Дороті теж встала, — як Даяна? Ви з нею нічого не зробили?

— Отже ти теж не знаєш, як вона зникла з-під ковпака. — розчаровано протягнула Хвойна.

— Як зникла? Сама зникла?

— Сама не сама, не знаю, але зникла. Залишились лиш сліди від її тіла. — облишивши Дороті з широко розплющеними очима, Хвойна підвелась і пішла до свого помешкання. Чоловіки, наче кам’яні скульптури, провели її прямими поглядами і навіть ніяк не відреагували на сказане Дороті "Надобраніч", на стук дверей в каютах. Потім вони лиш мовчки переглянулись і пішли до вільних кімнат: Тарас — до помешкання Бріксті, Остап — до Томасового. Обоє були вкрай незадоволені, що ніякої наради сьогодні не вийшло, і всі розійшлися просто так. Перед тим як зникнути у кімнаті Селвінга, Остап пробурмотів:

— З нами буде те саме, що й із ними. — і закрив за собою двері.

Тарас відразу зрозумів, що мав на увазі командор, "що" може бути і з "ким".

Тут справді коїться щось дивне, безперечно, і воно приходило сюди, щоб отримати кулю в чоло. Дуже хочеться залізти якомога глибше в це щось, опинитися всередині нього і взнати принаймні дещо, але в наступну хвилину вся цікавість зникає перед страхом, перед бажанням відгородитися від усіх чудес товстою стіною або стрімголов тікати кудись, щоб б це чудо не дивилось на тебе з кожного кутка. Страшно зіткнутися з невідомим обличчям в обличчя, особливо, коли ти не можеш повністю осягнути те, що відчуваєш. Якщо невідоме справді якось реально з’явиться, то що воно робитиме з тобою, і що ти робитимеш з ним?

Така роздвоєність зовсім не тішила Берегового. Він уявляв собі, що стоїть перед загадковими дверима, а за ними щось надзвичайно цікаве; можна легко прочинити їх, але безпечніше зазирати у замкову шпаринку.

Береговий шарпнув клямку, увійшов всередину. На нього зі стін замислено дивились слони.

— Не подобається мені все це! — він пройшов до ліжка і завалився на постіль, навіть не думаючи роздягатись. Відразу ж заплющив очі, ніби від страху побачити щось правдиве і неугодне йому. Як не як, а ці феї можуть з’явитися перед тобою у будь-який момент, хоч зараз, і витворити, що завгодно. Така можливість існує, вона, наче блоха у темній кімнаті, — її не видно, невідомо, чи вона взагалі є чи ні, та час від часу знаходиш маленькі червоні крапочки від її укусів. Тарас лежав, повторюючи у думках лиш одне прохання до вищих сил: "Щоб усе було добре". Він порівнював теперішню напругу з чорною смугою, яку потрібно перечекати, та все-таки щось маленьке і боягузливе порпалось у його свідомості, нашіптуючи дивні передбачення. Усе почнеться наново: божевілля, зникнення і смерть. Ці троє демонів по черзі переберуть усіх чотирьох, і, не дай Боже, опинитись останнім.

Шуминський знав, що зразу за дверима над столиком у кожній каюті є вмонтоване у стіну дзеркало. Він пройшов повз нього, пригинаючись і сутулячись, бо не хотів зараз бачити себе таким — непоголений, непричесаний, в очах дивний хворобливий блиск — передвісник психічних розладів. Краще заснути, крутячи у думках образ себе колишнього, хоча зовнішній вигляд — це дрібниці, за якими, наче сонце за бадилинкою, ховається море проблем. Найгірша з них — відповідальність, адже Остап ні на хвилину не забував, що він командор. Для команди кожна невдача, кожна прикра випадковість, кожна неприємність — це все помилки командора. Він заспокоював себе, що невинен у теперішніх бідах, але: ко-ман-дор, від-по-ві-даль-ність, по-мил-ки.

Потрібно самому сформулювати мету для усіх жителів станції — дочекатися прильоту психіатричної комісії СКЕУ або ремонтної бригади, адже в Центрі Досліджень Всесвіту мають помітити, що "Смерековий рай" і група підтримки, що вилетіла туди, довго не виходять на зв’язок. І він, Остап Шуминський, відповідає за те, щоб уся його команда щасливо дочекалась миті порятунку; відповідає за їхню поведінку, за їхній психічний стан, тільки-от спробуй, вбережи їх!

Як знаходити щоразу мудре вирішення немудрих проблем, адже часто ідеальних виходів з ситуації просто не існує? Цього ж до кінця ніхто не усвідомлює, всі знають лиш одне — командор офіційно відповідає за кожну свою чи чужу помилку, навіть за випадковість, бо, насправді, ти сам такої відповідальності не визнаєш, твоя совість не приймає на себе вини за промахи усієї команди. Насправді, відповідальність за групу людей у критичній ситуації є порожнім звуком.

Едмінгтон теж обминула дзеркало. Коли вона була ще в холі і йшла до своєї кімнати, то вже тоді подумала, що потрібно сконцентрувати всю свою силу волі й не дати собі глянути на своє відображення. Краще себе не бачити, бо якщо ти ледве перебираєш ногами від недавнього голоду і виснаження, то аж ніяк не можеш бути красунею зі спокусливим тілом, а зараз хочеться бути саме такою. Вона роздяглась і лягла, накрившись ковдрою, своєю ковдрою, яку привезла з далекого-далекого дому. Деякий час думала про що завгодно, а потім її думки повернулись до вічної теми, до взаємовідносин добра і зла, Бога й Сатани, про місце людини між цими двома силами. Усі думки складаються у голові в мозаїку, яку власна фантазія перекидає на різні боки. Може саме так все і відбувається?

"...Є два азартні гравці, правда, їх азарт приглушений високими істинами, що обгортками цукерок валяються під їхніми ногами, це — Бог і Диявол. Спочатку Бог бавився сам, наче маленька дитина, — він переміщував зорі, творив безжиттєві кульки серед всесвіту, зліплював до купи зоряний пил і розмальовував хвости кометам. З часом його ігри ставали все досконалішими і досконалішими, і, нарешті, він придумав найцікавішу і найдосконалішу гру у просторі й часі, це — "Наш Світ". Диявол же в цей час був обабіч, за межами Нествореного. Тоді Господь вирішив створити інтригу й покликав до себе Диявола, щоб мати супротивника: цікавіше, коли граєш проти когось, і коли є шанс програти. Люди є фішками цієї гри, її правила надзвичайно складні, гравці їх знають, але не записують, хоча початок записали — так з’явилась Біла (Біблія) і Чорна Книги. Головне правило — поділ людей, подій, явищ на чорне і біле, на зло і добро. Бог грає білими, а його противник — чорними, над усіма правилами найголовнішим є закон невтручання. Вони запустили вир подій, проінструктували розвиток життя, дали поштовх людській історії, і відтоді гра триває ніби сама по собі, а її результат залежить від того, чи правильно спланували на початку свої сили гравці у "Цьому Світі". Бог зробив білими перший хід, і це дало Йому деяку перевагу. Ставки водночас надзвичайно високі й прості, їхній зміст зводиться до одного питання: хто чи що сильніший — зло чи добро, біле, чорне, чи сіре. Бог — чесний гравець, і його чесність велика фора для Чорного Шулера. Кінець гри виглядатиме доволі страшно для фішок, бо перемога полягатиме в тому, чи світ загине добрим чи злим, чи фіолетовим, але однаково загине. Однак, можлива і нічия. "Наш Світ" знаходиться під прозорим ковпаком і події в ньому розвиваються тепер самі по собі, за власною інерцією. Для фішок кожної масті є свої правила, але вони часто порушують їх і ходять всупереч бажанням гравців, так що деколи багато чого залежить від кожної малесенької людинки. Ходом гри все-таки можна трохи керувати, робиться це думкою, накладанням рук на ковпак, його стрясанням, але прямо щось змінити неможливо. Сатана, він же і Диявол, і Чорний Шулер, махлює як тільки може, і це трохи врівноважує всеможливість Бога; махлює і завжди програє в загальному, проте деколи здобуває дрібні, але переконливі перемоги на певних етапах. Можливо, саме тому перевага Білого Добра інколи видається доволі ілюзорною. Не виключено, що Диявол зламає своєю ратичкою ковпак і розставить всі фішки у виграшну для нього позицію, а от Бог до такого ніколи не опуститься, бо знає, що його світлі сили є безмежними.

Можливо, Сатана сам явився з Небуття і йому так сподобався "Наш Світ", що він захотів зруйнувати це прекрасне творіння, позаздривши майстерності Бога, і зараз цей монстр намагається знищити світ, а Бог його обороняє. Або не так: Сатана — теж частина гри, і після її закінчення його теж покладуть у коробку і засунуть під ліжко. А може Бог і Шулер влаштують справжню бойову нічию і підуть на пиво? Але поки-що гра триває. Колись гравці бавились трилобітами і динозаврами, а тепер ходять по чорно-білих зонах людьми... Ні, це схоже на маразм."

Вона заснула ї їй снилися хижі тиранозаври і птеродактилі, які ганялися за нею по смерекових лісах, а хтось згори управляв усім цим дистанційними пультами — старий білий дідусь з довгою захмареною бородою і молодик зі смаглявою шкірою, чорними очима і полірованими рогами.

Наталка закрила двері і, раптом, перед собою побачила чиєсь обличчя. З-поміж пухнастого волосся на неї дивляться зелені, дещо перелякані, очі. Потім замість легкого переляку з’явилася усмішка — завжди дивно й трішки смішно, коли лякаєшся власного погляду з дзеркала.

"А ти, Наталко, доволі симпатична і станеш гарним призом для хлопця, який буде тебе вартий". Так вона часто думала на Землі, а тут все переплуталось. Який приз і для кого? Це смішно.

Вона зняла з себе вузькі джинси, краєм ока спостерігаючи за собою у дзеркалі, — самостриптиз. От, якби її красу побачили зі сторони... Тільки-но ковдра накрила молоде тіло, як руки відразу ж поповзли до стегон. Наталка гладила себе по ногах, по животі, насолоджуючись власною принадливістю, повільно, ніжно, щораз ближче і ближче... ось пальці торкнулися мережива трусиків і завмерли. Гостро, як ніколи, дівчина відчула, що хоче, щоб робив це хтось інший, а не вона сама, хтось з добрими зеленими очима, які нагадують вибух нової галактики, що зливається у чорні діри посеред своєї зелені; щоб його палкі губи торкалися своєю вологістю голої шкіри, щоб тріпотливий язик забирався у найпотаємніші куточки її тіла. Райська насолода, насолода "Смерекового раю". Тіло Хвойної пульсувало в надії, що зараз ці фантазії втіляться у реальність. Пальці ковзнули по твердих сосках, по вигинах живота, зарились в тепло нижче живота.., можливо, це — хіть, але водночас і стимул забути зло. Останньою думкою Наталки за цю добу була наступна: "Якщо завтра я почну втілювати свої сексуальні фантазії на людях, то чи не перетвориться життя на станції на суцільний секс, адже чоловіки такі слабкі, і Дороті теж. Буде як у тих японців..., стимул жити далі..., куди зникли рани?..."

Кожен з чотирьох, перед тим як заснути, відігнав від себе погане передчуття, яке з’явилося нізвідки, щоб воно не заважало сновидінням.

Тихим примарним світлом горіли ряди нічних ламп в панелях стін, двері закриті на кодові замки, ізолювавши чотири каютки від решти світу.

Остап прокинувся серед темної ночі. Його сон про дикі незаймані тропічні ліси перервався. Не чути жодного звуку, який міг викликати його з країни сну, але ж чомусь він прокинувся. Командор сів на простирадлі, роздивляючись кімнату в миготливому світлі ламп. Ось воно — світло з панелей, яке завжди горіло однотонно і незворушно, а тепер раз-по-раз мигає, на деякий час зникає і знову з’являється. Навряд чи це може розбудити людину з міцним сном, але його розбудила також і неусвідомлена до кінця небезпека. З енергією такі перебої, а двері закриваються на електронний замок, якщо світло зараз зникне, то двері заклинить. Як відкрити їх після цього? А сидіти замурованим бажання немає! Остап встав з ліжка, одним стрибком опинився біля виходу, натиснув на кнопку автоповтору введеного коду, і двері рипнули. Тепер їх можна легко відчинити за клямку.

Темрява. Тем-ря-ва... -ва, освітлення зникло повністю. Усі прилади відключились, засипаючи морок поодинокими іскрами. Треба взяти себе в руки, нічого страшного не відбувається, просто зупинився основний генератор, зараз повинен ввімкнутися додатковий.

Командор вийшов у хол і сів на крісло, чекаючи на те, що спрацює аварійна система і подасть в мережу струм. Але додатковий генератор не увімкнувся, і через кілька хвилин Шуминський переконався, що жоден з генераторів не працює, бо світло не з’являлось. Більше не працюватимуть комп’ютери, кухонне приладдя, холодильник, кріокамери, кодові замки дверей, зупинилася автоматика, система безпеки. Тепер "Смерековий рай" — просто металева конструкція на кілька поверхів, музей досягнень техніки, які не працюють.

У темряву крізь вікна вливається мерехтливе місячне сяйво. З п’ятьох дверей до кают четверо закриті наглухо, а за трьома з них сплять люди, не знаючи, що їхні кодові замки заклинило і двері стали майбутніми кришками гробниць. Ілюмінатори в каюти практично неможливо розбити вручну, через фільтри вентиляції не проникне навіть бактерія.

Остап встав, підійшов до дверей і посмикав безжиттєві клямки — зачинено. Він відступив вглиб холу, намацуючи руками і спиною м’яке крісло. Дерев’яне бильце вперлось йому в коліно. Він впав на сидіння, сперши врешті напружену спину. Потрібно скинути цю сталеву напругу з м’язів, розслабитись і дочекатись ранку, не боятися нічого, а чекати, відкинувши всі дурниці і передчуття. Він думав, що сон сьогодні вночі більше не повернеться в його розпалену думками голову, але заснув через кілька хвилин після того, як звалився у крісло. Навіть незвичний запах горілих проводів, якого вже не торкались кондиціонери, не заважав йому покидати реальний світ і занурюватись у свої мрії.

Сонце вже високо піднялося над шпилями чорних в його промінні смерек. Металевий труп станції безвільною черепашкою застиг на зеленій галявині.

Остап солодко спить у кріслі, звісивши голову набік. Пасма його темно-каштанового волосся торкаються бильця крісла, з кухні до холу залітають тонкі смужки кавового аромату, кілька білих метеликів лазять по склопластику вікон. Світло дня залило порожню прихожу, день дивний, наче сон мертвого, і цей аромат... Свіжа кава тут? Це ж те саме, що свіжа троянда на північному полюсі.

З кухні вийшла Дороті і сіла на канапу. Остап випростався у своєму кріслі і криво усміхнувся замість привітання. Потім повільним поглядом пройшовся по стіні з дверима до кают, одні з них прочинені, за ними видно жовтогарячі і коричневі квадратики ковдри, столик, розкладне крісло, ліжко акуратно застелене — це кімната Едмінгтон. Вона сама відчинила двері, чи хтось допоміг їй? Кава.., Дороті на канапі... Двері до каюти Бріксті тремтять від ледь помітних ударів, отже Береговий вже прокинувся.

— Як ти відчинила двері, замки ж заклинило?

— Якщо набрати код ззаду наперед, то кодова система відключається механічно, засув вибивається, вакуумні порожнини розходяться.

— А я думав, що ці двері вас вже похоронили.

— Зовсім ні.

— А як інші? Ти не відчинила двері до їхніх кают?

— Замок відкривається тільки зсередини.

— Ми їм не зможемо нічого пояснити, стіни і вікна кают звуконепроникні!

— Напишемо те, що хочемо сказати на склі вікон.

— От, що означає жіноча мудрість, Дороті, ти геній! — Шуминський полегшено зітхнув і заусміхався більш природно.

Зворотній код відчинив перед ними і стулки головного входу. Через кілька хвилин Едмінгтон вже стояла біля ілюмінатора і дивилась всередину. Там творився справжній розгардіяш. Слони з фотографій незворушними усмішками в маленьких очах поглядали на розкидану постіль, на уламки крісла, на Тараса, який з останніх сил гамселив по дверях. Дороті подумала, що з таким старанням і впертістю він так і завмре знесилений біля виходу, так і не подивившись у вікно. Та рано чи пізно Береговий все-одно поверне голову до світла і побачить напис:

"Набери коди ззаду наперед і двері відчиняться. Дороті."

Остап зупинився перед вікном до каюти Даяни, звідси видно сонний спокій, що панує в маленькому приміщенні. Білява красуня спить у спокусливій позі на ліжку. На її вустах пружинить чарівна посмішка, ковдра наполовину сповзла з неї і її край торкається світло-зеленого килиму. Добродушне обличчя у полоні сну. Цікаво, що їй сниться? І раптом Остап подумав, що тепер будь-хто може вночі отак підійти і спостерігати за ними. Досі на вікнах працював захисний екран з ефектом йодованого скла, але з поламкою генераторів він відключився.

Наталка спить, її тіло повне енергії, здоров’я, вона чекає від життя тільки щастя, а щастя тепер полягає лиш в одному — вирватись звідси.

"Набери коди ззаду наперед і відкрий двері. Остап."

Ще кілька секунд чоловік ласкав поглядом магічні обриси грудей Хвойної, а потім пішов до входу. Виходячи на терасу, він подумав, коли Наталка прочитає цей напис, то зрозуміє, що він бачив її сплячою.

Хвойна прокинулася через півгодини. Вона, мружачись до сонячного світла, почала перебирати сьогоднішні сни, які повністю задовольнили її фантазію, тепер — черга за реальністю.

Дівчина швидко одяглася і аж тоді помітила напис на шибці ілюмінатора. Лиш зараз вона зрозуміла, що в мережі немає енергії. Щось сталося, можливо, маленька неполадка в системі? Зникло світло, затихла вентиляція, зник захисний екран, а її ковдра сповзла на підлогу, так-що Остапу сьогодні пощастило. Наталка набрала зворотну комбінацію цифр і двері легко піддались ніжному дотику її руки. Вона швидко увійшла до холу, усміхнувшись в знак привітання. Дороті, Остап і Тарас вже сидять за столом і п’ють каву. Американка спокійна, навіть весела, командор замріяний, а Берегового досі б’є в дрібній лихоманці, мабуть, він сьогодні зашвидко прокинувся і встиг добряче понервувати.

6. Чужа

На кухонному столі стоїть велика миска з тістом. Наталка з відразою втиснула вимиті руки у його пухку масу, намагаючись місити. З її обличчя не сходила гримаса незадоволення, адже це так неприємно вимазувати руки цією в’язкою жижею з муки.

Дороті порається біля маленької печі з приводом від сонячних батарей. Чоловіки запустили живлення від системи вітряків і сонячних агрегатів, але енергії поки що вистачає тільки на лампу в холі, міні-пічку і на кліматостворювач в оранжереї. Час від часу від агрегатів можна заряджати ліхтарики, зубні щітки та іншу дрібноту.

Зранку Остап запевняв всіх, що за рахунок енергії сонця і вітру працюватиме більшість приладів, що вони відремонтують генератори за день, а якщо й не відремонтують, то нічого страшного, адже колись, дуже і дуже давно, люди жили без освітлення, без кухонних машин, без кондиціонерів. Наталка ще могла зрозуміти, що можна жити без світла — це таємниче, інтригуюче, бо темрява ховає в собі безліч секретів, які вдень стають не такими вже й цікавими, — але як можна вижити без кондиціонерів? Коли холодно, ти закутуєш по-тепліше свої змерзлі руки і ноги, а коли спека, то витираєш липкий піт з усього тіла.

Хлопці довго оглядали генератори і зрозуміли лиш одне — вони справді не працюють. Тільки от питання, чому? На цей раз не видно жодних алебард чи списів. Тарас припустив, що електромагнітні котушки відключились під впливом сильного енергетичного поля, які інколи виникають при русі магми у надрах планет.

Вони обіцяють усе налагодити, уже запустили вітряки і батареї, але навряд чи відремонтують генератори, бо мало що тямлять у їхній будові. Жінки це чудово розуміють, але мовчать. Що ж, життя тепер перетвориться на суцільний напильник для мозолів — справжнє повернення до первісної культури, коли треба все робити самим, бо комп’ютери вже не дадуть жодної мудрої поради, нічого замість тебе не прорахують. Але якщо довго повертатися до первісного ладу, то можна потрапити і в першоначальний Рай, звідки вигнали Адаму і Єву.

Зараз хлопці сидять у "котельні", порпаються в перегорілих дротах. Спочатку вони думали, що замкнула обмотка між пластинами, але згодом зрозуміли, що "поїхала" комп’ютерна лінія контролю. Через дію надлишкового енергетичного поля виник ряд замикань у ланцюгах живлення, яких комп’ютер чомусь не зупинив, — так і перегоріла вся система.

Коли булочки з м’ясною начинкою почали втрачати свою невинну блідість, підпікаючи боки у пічці, а Наталка заходилася розчленовувати курячу тушку, на кухні, нарешті, з’явився Остап, вимазаний мастилом і графітним порошком. Його чекало коротке запитання:

— Що там?

Він сів на стілець, сумно розглядаючи напівфабрикати у тарілках. Скільки тепер часу тратиться на звичайний обід, а раніше їжу тільки витягували з машини і переносили на стіл.

— Сам не знаю. Ми не можемо налагодити кляті генератори, для цього бракує запчастин та інструментів. У бортових інструкціях така аварія не була передбачена, інженери "Лінгвіку" вважали її практично неможливою.

— Але це сталося. Які ж причини аварії?

— Причин можна вигадати сотні.

— Тобто ти не знаєш.

— Не знаю. Я йду митися. До речі, відтепер воду щоранку накачуватиме насос від першого вітряка, тому економте її, тепер у нас обмежена кількість води. — і горе-майстер пішов у душ.

Кухню кілька хвилин підряд заповнював систематичний стук ножа об дошку, потім Дороті зсипала розморожену картоплю до казанка і взялась засмажувати курку.

— Наталко, коли тобі зробили трансплантацію?

— Кілька днів тому.

Дороті закрила рот, щоб втримати нижню щелепу на місці, бо та ледь не відвисла від здивування.

— Чому ти зблідла? — Наталка повернулася до неї, крутячи у руках кухонний ніж.

— Просто дивно, що ти так швидко одужала. Тобі кололи якісь нові препарати? Ти нормально себе почуваєш?

— Нормально. Хіба так важливо, чому я здорова? Я ж залишилась такою, якою була до припадку. — ніж у її руці дрібно тремтить, голос раз-по-раз зривається у крик. — Чому всі так дивуються? Чому так насторожено ставляться до мене? Я ж звичайна людина. Таке враження, що всі сумують через те, що я вижила після операції. От якби я померла, то ви б знизали плечима і полегшено зітхнули, бо тоді би все сталося правильно, і нічого дивного ніхто у моїй смерті не побачив би, а от моє життя всіх дратує!

Ніж пролетів через всю кухню, зблиснувши в повітрі дзеркальним лезом, і вп’явся в кант столу. Дороті не зрушила з місця, вона зрозуміла, що Хвойна кидала ніж не в неї, бо інакше б не могла так промахнутись. Але... недавно на цій кухні відбувалось щось схоже.

— Вибач, це все нерви. — Наталка витерла мокрі руки об чистий рушник і вийшла в хол.

Із ванної долинає шум води — Остап, з котельні металевий скрегіт — Тарас, з кухні знову чути стук ножа об дерево — Дороті. Шум, скрегіт, стук — Остап, Тарас, Дороті.

Дівчина вибігла з холу до лабораторій. Вона йшла з однієї кімнати в іншу, навіть не дивлячись навколо. Тепер вона й сама задумалась над своїм одужанням, бо досі в цьому для неї не було нічого дивного: звичайна операція, звичайні герої у білих халатах, звичайне диво. З одного боку, це ж просто чудово, бо могла померти — а вижила, з іншого — надто це дивно. Тарас сказав, що в ній нирка Андрія, та це неможливо, бо його орган не прижився б у ній, в них з Чубом були різні групи крові, до того ж нирку не беруть у трупа, який стільки пролежав без замороження. Андрій був просто пародією на донора. От тепер носиш в собі орган мертвої людини і чудово себе почуваєш. Чому? Бо в тебе сильний організм чи місцевий клімат має чудодійні властивості? Далась взнаки якась місцева аномалія?

Така сама як раніше? Брехня, вона раніше не думала так, як думає тепер, раніше їй не снились розумні добрі очі, погляд яких просто фізично проникає всередину тебе. Повернення до справжньої себе стають дедалі рідшими, вона вже зовсім не така як раніше. І рубець від операції... він зник. За кілька днів розсмоктався грубий шов хірурга-аматора!?

Хвойна обернулась до дзеркала, витягнула сорочку з джинсів і підтягнула її край угору. У дверцятах скляної шафи відбивається чистесенька шкіра, струнка талія і ніякого натяку на шрам.

Чо-о-орт! Вона схопила крісло і пожбурила його у шафу. Шибки дверок тріснули, і з полиць передзвоном посипались пробірки і чашки. Вони падали з сухим стуком на долівку й залишались лежати там нерозбитими. Тріснуло лиш кілька пузатих колб, бо по них пройшлася ніжка крісла.

Шум у лабораторіях почула тільки Едмінгтон, для Тараса й Остапа тріск і дзенькіт скла надто природно влились у грюкіт посуду, шум води, стук ножа, щоб звертати на них увагу.

Едмінгтон вийшла до холу і побачила, що Хвойна стоїть тут, біля столу. Її розгублений погляд крізь сльози просить про співчуття, сорочка недбало звисає з-за поясу.

— З тобою щось сталося?

— Шва немає. — вона підняла сорочку вгору і показала спину.

Дороті підійшла ближче, намагаючись розгледіти хоча б слід від такої страшної рани, і провела пальцями по її боці і спині — тільки гладенька, ніжна шкіра, така шовковиста, як молодий персик. Рука Едмінгтон застигла нижче талії Наталки, немов вона хотіла відчути життя пересадженого органу, його тепло, його енергію. Настала німа мить прислуховування.

— Не хвилюйся, — врешті сказала Дороті, — усе буде добре. — тихий і щирий голос.

Хвойна відчула себе надзвичайно затишно і добре від цього теплого дотику, від слів. Вона взяла пальцями долоню американки і потягнула її руку по своєму животі вгору, під сорочку. Дороті враз відчула під своїми пальцями м’яку пружну сферу, що плавно пульсувала. Для чого це? Що означає рука жінки на грудях молодої дівчини? Вона мимоволі посміхнулася, її вказівний палець торкнувся маленького соска Наталки і ніжно втиснув його у м’якоть грудей.

— Наталко, що ми робимо?

— Добре нам обом. — Хвойна обернулася до неї. У зелених очах білявки тихий, але впертий заклик до... До чого? Їхні губи все ближче і ближче, ось вони зійшлися разом. Едмінгтон відчувала, як її свідомість починає тонути у тумані поцілунку. Власні бажання відступають, колишні принципи мовчать, та й навіщо хвилюватись і піднімати бум навколо дружнього поцілунку. Нетерплячий язик Хвойної проповз між зубами Дороті і пройшовся тріпотливою ніжністю по її піднебінню. Едмінгтон мало не прикусила його, різко відступаючи назад.

— Наталко, не грайся так. Навіщо це нам? Є ж чоловіки.

Білявка облизала свої губи і по-дитячому задоволено посміхнулася, бо зробила те, що хотіла.

Остап обернувся і тихенько пішов назад у ванну, щоб жінки не знали, що він бачив цей незрозумілий поцілунок, який просто приголомшив його. Він ніколи не чув, щоб Наталку жінки цікавили в такому плані, і про Дороті важко було таке подумати. Хто ж зініціював таку ситуацію? Звісно, що Дороті, а Хвойна просто повелась на це, як маленька дитина, що не розуміє свого вчинку. З соромом Шуминський визнав, що заздрить їм обом і почуває себе по-дурному, як підліток, що застав своїх батьків у пікантній ситуації.

Невже аномалії цієї планети просочили абсолютно все, навіть сексуальні потяги? До чого ж котиться життя чотирьох, нібито нормальних людей на станції? У такій божевільні важко буде дочекатися рятівної експедиції.

З кухні потягнуло запахом пригорілого м’яса, і відразу ж залунали перелякані і сердиті вигуки Дороті. Як вони тепер цими ротами будуть хліб їсти? І все-таки, дві жінки, які цілуються, це красиво, хоча і неправильно, у спогляданні такого поцілунку є певний кайф, тому чоловікам і подобається дивитись на амазонські втіхи лесбіянок.

За обідом найбільше говорив Тарас. Остап лиш кивав головою, меланхолійно розжовуючи пересмажене м’ясо, дикий аромат якого заполонив вже цілий поверх. Ніхто не звернув уваги на його мовчанку, бо всі подумали, що він замислився над ремонтом генераторів.

— Як страви? — Дороті веселим поглядом окинула ремонтну бригаду. — Тільки чесно.

Остап відкрив рота, щоб щось сказати, та натомість його затряс сильний кашель, і остання порція пережованих овочів повернулась назад, осівши на долонях. Командор побіг до туалету, звідки ще довго долинав його надірване "кахи-кахи".

— Не туди потрапило. — спробувала виправдати бідолаху Наталка. Едмінгтон лиш тихо зітхнула.

— Я знаю, що обід не вдався. Скоро знову перейдемо на консерви, а поки що потрібно з’їсти якомога більше продуктів, що зіпсуються без холодильника.

— Завтра наша з Остапом черга куховарити. — пожартував Береговий, але його слова сприйняли цілком серйозно, тоді Тарас перестав усміхатися, витер масні губи серветкою, подякував куховаркам і пішов до ванної. У коридорі зіштовхнувся з командором, який вже повертався до кухні.

— Ти як?

— Усе гаразд, просто подих перехопило.

Після обіду чоловіки вже не навідувалися до котельні, бо не уявляли що ще корисного можуть там зробити. До настання темряви усі четверо читали книги, грали в сарматський покер, потім Остап почав ритися в інструкціях, схемах і довідниках, шукаючи вирішення проблем з енергомережею, Наталка відкопала в бібліотеці товстелезний альбом з історії жіночої білизни, а Дороті дивилась крізь книгу по кулінарії і згадувала сьогоднішній поцілунок, і чим більше думала про нього, тим огиднішим він їй здавався. Тепер для неї було абсолютно незрозумілим, як вона могла наважитись на такий крок. Єдине виправдання в тому, що це сталося випадково. Найгірше те, що вона отримала певне задоволення від цього гріхопадіння, їй поцілунок сподобався, незважаючи на огидність самого вчинку, — усе було настільки по-новому, перелом забороненого. До того ж, не вперше відбуваються такі речі, Даяна теж говорила їй компліменти, розглядала її голе тіло.

Тарас бавився в електронні ігри, розплоджуючи на маленькому екрані динозаврів і рятуючи їхні яйця від хижий людей. Коли стало сутеніти, включили одну-єдину лампу. Час від часу кашляв командор, весь час вибачаючись. Врешті він склав усі свої папери в шухляду.

— Я краще піду сьогодні спати раніше, щось голова болить. Не забудьте завісити свої ілюмінатори шторами.

— "Вікна", краще казати "вікна", — поправила його Наталка.

Коли Шуминський зайшов у свою каюту, Тарас відчув, що з носа тече. Він швидко дістав носовичок і видув зловредну краплю. Хоч кондиціонери вже не працюють, протяги залишились.

Вони ще сиділи з півгодини, потім Дороті і Тарас теж пішли спати, відчуваючи, що сьогоднішній день сильно втомив їх, і фізично, і морально, а Наталка продовжувала листати свій каталог, підводячи голову лиш тоді, коли з напівпрочинених дверей каюти Остапа долинав кашель. Коли Хвойна нарешті облишила сотні сторінок чарівності, вимкнула лампу і відправилась до ліжка, старомодний годинник показував пів на першу. Засинаючи вона подумала, що дивно, коли навколо спокійно і жодні лихі передчуття тебе не турбують. Значить, все буде добре.

Здається, що цієї ночі нікому не заважала спати відсутність нічного освітлення, яке вперше за період експлуатації станції взагалі не загорілось.

Нова мертва тиша заволоділа всім корпусом. "Смерековий Рай" причаївся, затих, насторожено спостерігаючи порожніми очицями вікон за шумливим лісом і за горбами кам’янистого плато. Біля нього пораненою птахою лежить космоліт, а на небі надзвичайно чітко сяють зорі, впинаючи своє проміння холодними списами у землю.

Стояла тепла жовтнева ніч посередині бабиного літа.

— Це останній теплий день цього року. Температура тримається біля 22? за Цельсієм, майже спека. — Тарас відклав від себе кліматичні карти, задоволено позираючи за вікна еркеру.

Дороті усміхнулась йому і сіла за стіл навпроти нього.

— Ти вже давно на ногах?

— Хвилин двадцять. Вночі штора сповзла з ілюмінатора, і я прокинувся через яскраве сонце, яке світило мені просто в очі.

— Сонце просто супер. Я думала, що вночі змерзну, а довелось скинути з себе ковдру і спати тільки під покривалом. Решта ще не прокинулась?

— Сплять. Так.

— Зовсім не так! — двері каюти Даяни відчинились і з них вийшла Хвойна, протираючи заспані очі. — Одна з "решти" вже встала. У таку погоду спати неможливо.

— Треба починати готувати сніданок. — пробурмотіла Едмінгтон, чомусь дивлячись на свої руки.

— Навіщо? На ранок краще взяти щось легеньке: розчинне молоко, шербет, печиво. Чудова погода. — Хвойна зупинилась перед вікнами еркеру, з насолодою ловлячи сонячне тепло всім тілом. — Сонце!

— Я піду подивлюсь до Остапа, чому він так довго спить? — Тарас відвів погляд від стрункої фігури Наталки, що просвічувалась крізь її сорочку.

— Не чіпай його, нехай спить. У нього вчора був важкий день, як і у всіх нас. Хоч виспиться у ліжку, а не на кріслі. — Хвойна підійшла до столу, — Дороті, у тебе був кіт на станції?

— Був. Чорний, я звала його Ганібалом. Він теж відносився до нашої контрабанди. Ви знайшли його?

— Так, але він атакував комп’ютер і його вбило током.

Шуминського розбудили, коли на столі в холі вже стояв глечик з водянистим молоком, кілька коробок печива, бляшанки з горіхами і сухофруктами і тарілки з лимонним джемом та маслом. Дороті намазувала собі печиво маслом, задоволено стискаючи губи, від чого на її щоках з’являлись дві дуже симпатичні ямочки. Побачивши командора у дверях, вона махнула ножем в сторону столу:

— Сідай, усе готове і чекає на тебе, тут — рай для ласунів. Я починаю радіти, що кухонна машина нарешті перестала нас тероризувати своїми дієтами: тепер ми їмо, що хочемо і коли хочемо — у всьому є свої плюси.

— І мінуси. — Остап позіхнув, підсунув крісло до столу і сів навпроти глечика, дивлячись на відображення свого заспаного обличчя у його випуклих стінках. — Як я добре нині виспався, таке бувало тільки вдома. Погода прекрасна.

— Це вже підмітили всі, хто тут сидить. — Печиво захрустіло між двома рядами білих зубів, проковтнувши його, Наталка продовжила свою думку: — Правда, нам з цього користі мало, сонце там, а ми тут. Без його ніжного проміння і без свіжого повітря ми, як в тюрмі, скоро станемо такими білими, як ця скатертина. — А скатертина справді вирізнялася в інтер’єрі холу своєю білизною, яку не міг приглушити навіть легкий сірий відтінок.

— Я думаю, що нам ніщо не завадить вибрати на галявині навколо "Раю" тепле місце без вітру і влаштувати там пікнік. — Остап нарешті відірвався від споглядання своєї фізіономії на глечику і глянув на супутників, щоб побачити їхню реакцію на таку щедру пропозицію.

Хвойна захоплено ахнула, Дороті відклала своє печиво, і ямочки на її щоках стали ще симпатичнішими.

— Отже, беріть зараз все це разом із скатертиною. Ти, Тарасе знайди чотири покривала, ви, дівчата, шукайте купальники, а я йду подивлюся назовні.

— Ура! — дівчата кинулися у свої каюти, а чоловіки зібрали їжу на підноси, витягнули з шафи покривала і пішли коридором до виходу.

Надворі стояла справжня літня спека і жодного вітру. Очі засліплювали сонячні бліки на бортах космольоіта. Коли скатертину вже розстелили між заростями ялівцю і поставили все смачне добро на неї, із заваленої тераси зістрибнули Дороті й Наталка, одягнені у короткі шорти і безрукавки. У руках Дороті — маленький фонограф.

Береговий розстелив своє покривало, скинув із себе сорочку, недбало кинувши її на траву, а зверху поклав пістолет. Командор здивовано звів брови вгору, мовляв, навіщо?

— Для непрошених гостей. — пояснив Тарас і ліг засмагати.

Дороті зупинилася біля скатертини, роздягнулася та солодко потягнулася, немов кішка після сну. Остап мимоволі відмітив, що її тіло після повернення з острова починає поступово набувати округлих форм. Зараз вона стоїть на фоні сонця у суцільному білому купальнику, який вигідно підкреслює її фігуру.

— Не дивіться так на мене, мені соромно за свої кістки. — усміхнулася Едмінгтон, помітивши, що командор розглядає її.

Поверх одягу і пістолета Тараса впав одяг Наталки. Чоловіки підвели очі на неї, їхні зіниці засвітилися німим захопленням: яке тіло — кров з молоком! Хвойна одягнена у купальник Даяни, котра відзначалася значно скромнішими розмірами від неї. Маленькі трикутники бікіні ледве стримували претензійні груди, плавки з останніх сил тримались на крутих стегнах, прикриваючи сідниці. Хвойна задоволено посміхнулася і лягла на живіт, поклавши голову на руки.

Сонце ніжно ласкало білі тіла людей, от тільки смуглявість Дороті різко виділялась на фоні інших. Вони лежали, слухали стару добру музику сонячних пляжів, пили молоко і соки, хрумтіли печивом та згадували різні кумедні випадки університетської практики: хто і як проводив її — в Карпатах, в Капському царстві, в штучних біоценозах Місяця.

Тарас підвівся на лікті, думаючи якби зручніше лягти, його погляд пробігся по галявині і завмер в одній точці — Хвойна стояла на колінах, завівши руки за спину, її біляве хвилясте волосся переливчастим потоком лежало на плечах, бікіні впали на траву. Береговий відчув, як його серце здригнулося не в такт звичайному ритму, він знову ліг обличчям донизу, закривши очі, та це не допомогло.

Остап спить, розморений сонцем, Дороті теж поринула в сни, а Тарас і далі спостерігав за Хвойною. Вона лежала спиною догори, повернувши голову в протилежну від нього сторону, отже, можна не боятися, що хтось помітить твою нескромну цікавість до жіночих спокус. І тут Береговий дещо усвідомив — непристойно поводиться він, а не вона. Наталка засмагає так як на цивілізованих пляжах засмагають більшість жінок, і жоден порядний чоловік не буде шукати у такій ситуації випадкове видовище, а якщо побачить, то відведе очі. Але який же він тоді в біса чоловік? Береговий з важким зітханням відвів очі: ці груди, стегна, думки про них виводять з рівноваги.

Проминула вже 12 година, сонце зависло над "Смерековим Раєм", роздивляючись його під оптичним прицілом. На цій галявині, біля цих смерек, під цим сонцем надто зручно і безтурботно як на повсякденну реальність. Такі теплі моменти — велика рідкість у повсякденному житті, а коли вони з’являються, то людина спочатку не вірить у цю теплоту, шукає холодні місця, а не знаходячи їх, стає щасливою хоч на деякий час, на годинку.

Ця "годинка" дуже швидко промайнула, десь із глибин складного моря відчуттів прийшла холодна порожнеча, з’явився клятий дискомфорт, який найгостріше відчув Остап, бо прокинувшись, побачив яскраве сонце, а йому чомусь було холодно. Чоло вкрите крижаним потом, через ніс важко дихати. Мабуть, почалася звичайна простуда, яка часто трапляється через протяги, холодний душ, а проходить через декілька днів. Зараз краще встати і піти поміряти температуру.

— Я на хвилинку. — сказав він, підвівшись. У горлі чомусь хрипить, коли говориш. І тут хрип перервався — Шуминський побачив Наталку, яка являла собою справді магічне видовище. –Я... на хвилинку — повторив він і пішов до входу в "Рай", ледве переставляючи ватними ногами. Через деякий час він зняв з чола клейку смужку і подивився на червоний квадратик посередині неї — 37, 98?. Ого, це вже не просто так, сама по собі така простуда не закінчується, потрібно пити ліки. Малинове варення і запевнення типу "я не хворий", "все мине за годину" вже не допоможуть. З грудей вирвався сухий кашель. Остап підійшов до шафки з аптечкою і почав ритися в її шухлядах. Після кількох таблеток стало значно краще, гарячка перетворилася у холодну слабкість, тепер потрібно лиш добратися до ліжка і трохи полежати.

Через годину в його каюту зайшла Дороті. Вона, ще досі одягнена в купальник, принесла скандинавський коктейль. Шуминський сів на ліжку і взяв склянку, де плавали крижинки з цукровим снігом.

— Ви чудово знали, що Наталчине чудодійне одужання дуже дивне, і нічого не сказали про це мені.

— Рано чи пізно, ти б сама здогадалася.

— Це свідчить про те, що ви обоє мені ще не повністю довіряєте. — Дороті похнюплено перебігала поглядом від однієї картини на стіні до іншої, подумки взиваючи до святих мадонн Рафаеля і просячи їх поглянути вниз на землю, щоб побачити цю несправедливість, але мадонн нічого не цікавило, крім їхніх повненьких немовлят.

— Не повністю. — Остап кивнув головою в знак згоди.

— Так, але я зрозуміла не тільки це. Ваш Андрій Чуб не міг бути донором для Наталки, це зрозуміє кожен, хто хоч трошки знається на медицині. Нирку вирізали тобі або Тарасу, так?

— Ти думаєш, що шов в мене або в Берегового теж так швидко зажив, і ти потрапила в компанію надлюдей? Ні, ти помиляєшся, бо ні я, ні Тарас донорами не були.

— Приходив Бріксті?

— Його ми не бачили.

У пронизуючому погляді Едмінгтон з’явилась тінь недовіри, командор відразу ж помітив це і спробував хоч якось підтвердити свої слова:

— Якщо не віриш, то подивись у медичні бланки. У мене з Хвойною повна несумісність, у Берегового і Бріксті — часткова.

— Хто ж тоді? Даяна? Томас?

— До нас приїхала на коні білява дівчина, схожа на шведку, вона була одягнена як амазонка. Не знаю, як саме і чому, але Береговий вистрелив у неї і вбив. Наталка ж тоді без пересадки була приречена на смерть, тому ми з Тарасом зробили аналізи вбитої — усе сходилось, вона була ідеальним донором. Ця операція зайняла у нас цілу ніч і стала справжнім жахом для нас.

— Отже в Наталки прижився орган позаземної істоти? Вона стала першим експериментом такого роду?

— Можливо, ця амазонка була такою ж людиною як і ми з тобою, вона могла вціліти після аварії якогось космольоту.

— Де її труп?

— Тарас бачив, як вона ожила, пройшла крізь ковпак кріокамери і втекла. Але залишилися її одяг і зброя, дуже старовинні як і алебарда, що стирчить в радіоточці.

— Абсурд.

— Згідний з тобою, але ж весь цей абсурд я сам пережив.

— А зараз з тобою що?

— Легка застуда, нічого серйозного.

— А у мене болить голова, Тарас шморгає носом і теж виглядає не вельми здоровим.

— Думаєш, що моя хвороба заразна?

— На всякий випадок дозволь зробити аналізи.

— Звичайно. Якби я думав головою, а не іншим місцем, то б сам давно перевірив себе.

Вони пішли у медпункт. Коли б енергомережа працювала, усе можна було б зробити за лічені хвилини, а так довелося розглядати проби крові та мазки слизової протягом години під звичайним мікроскопом із сонячними призмами.

— Безперечно, в тебе — грип, звичайний грип. Ліки поставлять тебе на ноги через декілька годин, і все буде гаразд. — Дороті відклала предметне скельце вбік і відвела погляд від тубуса мікроскопа.

Остапа нагодували таблетками і порошками. Ліки, для попередження хвороби, прийняла і решта. За обідом Шуминський жваво розмовляв, пробував жартувати, намагаючись запевнити всіх, що його кашель і температура — дрібниці, проте йому не повірили. Слабкий, але добре помітний сірий відтінок під його очима говорив сам за себе. Деколи покашлював Береговий, незважаючи на солідну дозу ліків, яку він випив годину тому. Цей кашель кригою впинався у свідомість і руйнував надію на щасливий кінець міні-епідемії.

Під вечір командору стало гірше. Він перестав прикидатися здоровим і врешті ліг в ліжко. Кілька разів на нього нападали такі довгі приступи кашлю, що у його супутників закрадався сумнів, що вони коли-небудь закінчаться. І не було жодних приладів для обстеження, адже всі медичні тестери працюють тільки з енергомережею, тому проаналізувати, вивчити і спрогнозувати хворобу неможливо. Саме це і не давало всім спокою.

Скоро дихання Шуминського стало рівнішим і спокійнішим, гарячка дещо спала, і сірість не так різко кидалась у вічі. Його ще годували термопірином, антибіотиками і на ніч "залили" снодійним. Біля дев’ятої він спокійно заснув у своїй спекотній кімнаті. Двері до його каюті відчинили навстіж, щоб з холу хоч трохи надходило свіже повітря. Тарас пообіцяв, що кілька разів навідає вночі свого товариша, а Едмінгтон підмітила, що йому б самому не завадила нічна доглядальниця. Береговий заснув, щойно впавши на ліжко.

На мить жінки залишилися самі в холі, їхні погляди зустрілися. Хвойна винувато посміхнулася. Побачивши цю усмішку, Дороті зупинилася і прихилилася до одвірка.

— Ти щось хотіла сказати?

— Так. — білявка підійшла ближче і знову в її очах зблиснуло подвійне дно невинності і каяття. — Я хочу поговорити про наш поцілунок.

— Я слухаю, але тільки одна ввічливість втримує мене на місці.

— Мені соромно за вчорашній вчинок і дуже незручно. Обіцяю більше такого не робити. Пробач!

Дороті подивилася у темряву в дальньому куті, потім перевела погляд на єдину лампу в холі.

— Так ти мені пробачаєш? — здається цій дівці справді соромно. Так їй і треба!

— Пробачаю і забудемо про те, що сталося.

Білявка від радості ледь не застрибала на місці і пішла спати, неначе дитина, яка наробила збитки, а їй взяли й все вибачили й не покарали.

Крізь гарячу пелену туману в голові проступає важкий біль. Сьогоднішня ніч перетворилася у серію провалів зі сну в лихоманку. Стрибає температура, то морозить, то всередині тебе ніби хтось розпалює справжнє багаття. Голова залита теплою нудотою, яка поволі перетворюється у розплавлений метал, думки плавають в окропі — все це лиш при температурі 38 ? (вночі Дороті спромоглася поміряти собі температуру). От зараз вона розплющить палаючі очі і побачить ранок, новий день. "Ти не настільки хвора, щоб прикидатися мертвою, потрібно встати і щось робити... — переконувала вона себе, — рух розжене туман у голові, тому потрібно рухатися. Ру-ха-ти-ся!" Едмінгтон разом з ковдрою сповзла на підлогу і встала навколішки, втиснувши обличчя у м’який матрац. На мить все навколо закрутилося і перемішалося з чорними смугами, але потім стало легше і з’явилися нові сили. Світ почав прояснятися, і гарячка зі всього тіла сповзлася страшним болем до голови. Вона зі стогоном підвелася і вийшла з каюти.

У холі немає нікого, порожньо, а вже двадцять хвилин по десятій. Усі ще сплять? Дороті ковтнула таблетку, щоб збити температуру, і зайшла до каюти Тараса, — він теж спить. Але сон його незвичний: рот широко відкритий, дихання важке, в кутиках губ застиглі тяжі слини, очі оточені набряклими мішками неприродного металевого кольору, з горла вириваються глухі хрипи. На підлозі до килиму прилипла термічна стрічка — 38,70 ?. Чому не подіяли звичайні ліки? Хочеться відразу знайти логічне пояснення дивному прогресуванню цієї хвороби.

У пам’яті поступово випливають експерименти Селвінга. Де ж його щоденник досліджень? І чи взагалі він його вів? Селвінг колись вивчав хвороби лісових мишей, популяції яких розкидані по всіх листяних узліссях і галявинах. Він намагався виділити вірулентні віруси мишачого грипу, щось говорив про новий тип вірусів НІТ 28а, але на диск своїх досліджень не записав, бо не досягнув у цій галузі достовірних результатів. Але пошук його щоденника потрібно відкласти на потім, а зараз необхідно розбудити і поставити на ноги всіх на станції. Якщо їй і Береговому настільки погано, то що вже казати про Остапа? Не дай Боже..!

— Тарасе, вставай! Ну вставай же!

Ледве чутне буркотіння у відповідь. Він занадто слабкий, щоб одразу прокинутися.

— Вставай! Тобі не можна більше спати.

Повіки Берегового затремтіли і з губ злетіло тихе прохання не турбувати. Так справа не піде, може, холодна вода допоможе?

У ванній Дороті побризкала лице холодною водою і витерлась рушником. Трохи легше, здається і температура впала, хоч біль у голові й залишився. Тут вона побачила себе у дзеркалі. Перше, що впало у вічі, була сіро-металева тінь під очима і потріскані губи. Отже, це не жарти, епідемія і справді підкосила всіх у "Раю".

Пригорща води одразу ж вивела Тараса із сонного заціпеніння. Він затряс головою, витерся ковдрою і сів, спершись спиною до стіни, потім подивився на свою мучительку і знову звалився на ліжко, не зважаючи на мокрі плями на постелі.

— Я хворий. Дуже!

— Усі хворі. Вставай, потрібно зайти до Остапа.

— Тоді стягни мене з ліжка, бо я сам не встану.

— Ще раз поллю!

— Ні, тільки не це. — Тарас звісив ноги вниз, намацав мокрими п’ятами підлогу, підвів голову. — Мене тягне у горизонтальне положення.

— Проковтни. — Едмінгтон запхала йому до рота таблетку термопірину. — Зараз стане легше. Встань і походи, розімни м’язи, буде дуже боліти голова, але млявість втече з рук і ніг.

Залишивши Берегового на ліжку, вона сама пішла у сусідню каюту до Остапа. По дорозі прихопила з шафки аптечку і польовий набір медика.

Командор лежав під грудою ковдр, халатів і одягу. Очевидно, що його вночі сильно морозило, тому він і понатягав на себе стільки одягу. Багато покривал лежить на підлозі, бо він вже не міг їх сам на себе накинути. Його обличчя закрите наволочкою на подушку, з-під якої чути дихання, схоже на булькаючий свист, у кількох місцях наволочка просякнута слиною.

Дороті обережно стягнула наволочку. Його очі в темно-сірих проваллях, вся шкіра вкрита рясними крапельками поту, на скронях надулися вени, які чітко виділяються синіми лініями на восковій шкірі — Дороті аж злякалась цього видовища. Його потрібно обтерти мокрою губкою і обов’язково ввести йому сильну дозу антибіотиків. Тільки від якої хвороби? Якщо це грип, то наскільки мутований штам вірусів, що його викликають? Вкрай необхідні повторні аналізи, бо, якщо результати не будуть відповідати жодній відомій хворобі, то доведеться самій сідати за виготовлення вакцини, робота над якою надовго затягнеться без автоматизованих приладів.

Вона почала скидати одяг з ліжка на підлогу, скоро на Остапі залишилася лиш його піжама. І тут Дороті побачила ще дещо — вище ключиці в основі шиї добре помітно щільний набряк, який тягнеться аж до щитовидки. У його центрі — маленька сіра плямка з металевим відтінком, сама щитовидна залоза збільшена. Якщо цей набряк насправді глибший, ніж видно ззовні, то він може перекрити трахею і зумовити задуху.

У дверях з’явився Тарас. Він зупинився біля Едмінгтон і почав розглядати свого командора:

— Йому ще гірше, ніж нам.

— Поміняй йому подушку, витри обличчя і пошукай антибіотики. Його треба закутати, але не надто туго. — вона дала Береговому в руку аптечку й чистий рушник, а сама вийшла в хол і прочинила двері до кімнати Наталки. Та якраз застеляла ліжко. Отже в неї немає температури! Адже, коли людина в гарячці, вона в кращому випадку розрівняє ковдри на своєму ліжку, а не стане акуратно, з армійською точністю, застеляти його. До того ж, вона дивовижно бадьора.

— Що сталося? — Наталка підійшла ближче до дверей, і Дороті побачила цілком здорову людину, переповнену життєвими силами, проте вона не здивувалася, бо знала, що Хвойна не зовсім звичайна людина.

— Усі хворі, а Остап навіть дуже, я боюся, що це серйозно. Візьми у хлопців кров на аналізи, а я відрегулюю свій мікроскоп...

— Що з вами? Чому ви всі хворі?

— ... і одягни респіратор, можливо, хвороба заразна і передається повітряно-крапельним шляхом.

Американка побрела до лабораторії Селвінга. Там вона відразу ж попрямувала до столу і почала висувати шухляди, перевертати купи анкет і бланків у пошуках щоденника. Під підошвою черевика тріснуло скло. Раз, другий, знову і знову. Дороті обернулася і побачила у кутку лабораторії розбиту дверку шафи і уламки крісла. От що так стукнуло, коли Хвойна вибігла з кухні позавчора. Тут лежать три розбиті колби, з етикетками на уламках скла: "Консервована плазма крові жовтогорлої миші", "Антитіла", "Сироватка вірусу машачого грипу НІТ 28а".

Колись давно Селвінг, на пропозицію внести результати його досліджень мишиних хвороб в пам’ять комп’ютера, казав: "Я не можу далі працювати з цими вірусами, бракує біонтів-господарів, бракує даних, апаратури, тому поки-що немає ніяких результатів, які б серйозно сприймались науковим світом, це все — лиш мої припущення."

За розбитою дверкою шафи лежить на стосі папок кілька блокнотів, на одному з них чорним чорнилом акуратно виведено: "НІТ". У блокноті лиш кілька записів:

"Місцеві миші не розмножуються в неволі, працюю тільки з кількома впійманими екземплярами."

"Вірус НІТ нової модифікації, вірулентний. Смертність інфікованих ним тварин складає 100 %. Час від інфікування до смерті — 25-31 год. Висока частота мутацій, вірус невидоспецифічний, але, навряд чи, хвороба передається людині, швидше за все вражає тільки нижчих ссавців, сильнопатогенна."

"Виділив розчин з вірусними геномами. Судячи за електромікроскопією від 4 до 7 генів, одноланцюговий ДНК, принцип вбудовування в геном господаря, як і в звичайних НІТ-вірусів."

"Чекаю на популяцію жовтогорлих мишей, що поступить з місією групи підтримки, тоді і продовжу ці експерименти, хоча вони не здаються перспективними."

— Навряд чи передаються людині? Ідіот! Їх потрібно було тримати в сейфі, а не у шафі. І чому ця витяжка не скисла!?

На місці розбитої колби з антитілами — лиш висохла пляма і купа битого скла.

У кухні вже метушилася в респіраторі Хвойна, намагаючись зготувати сніданок, але з десяти курячих яєць тільки шестеро потрапили у сковорідку, а решту вона настільки сильно стиснула у руках, що вони потрощились, перетворившись на купу шкарлупок.

Після поганенького сніданку Дороті, Тарас і Наталка залишились сидіти у холі. Остап лежав без тями в ліжку, снідати він зовсім не хотів — лежав і не рухався.

— Як це могло статися? Просто жах! Вчора він виглядав набагато краще! — Хвойна говорила крізь фільтраційну камеру респіратора і її голос звучав доволі кумедно і незвично. — Чому не діють ліки?

— Ти пам’ятаєш шафу у лабораторії Селвінга?

— Навіть так? Ви хочете звинуватити мене у всьому? Та кожна нормальна людина зрозуміє, чому я розбила це скло! У мене був стрес, я зірвалась! Цікаво, якби ви поводились на моєму місці? Ви ж цькували мене як прокажену собаку! І, коли...

— Заткнись і слухай..., будь-ласка. — слова Берегового грубо перервали збуджений монолог його подруги. Дороті очима подякувала йому і продовжувала далі:

— Ти розбила три колби, а в одній з них був вірус мишачого грипу, нова ендемічна хвороба, і наші ліки тут безсилі.

— Тобто?

— Тобто потрібно синтезувати ліки самим, і краще поспішити.

— А це можливо? — голос Наталки став тихішим.

— Не зовсім, є один шанс на мільйон, але, навряд чи, ми встигнемо підшукати щось проти цієї хвороби. Наразі невідома відповідь вірусу на антибіотики, що наявні в нас, невідома його структура і тип дії.

— Одним словом, ми, швидше за все, помремо, а ще точніше — нас врятує одне з тих див, яких не буває. — узагальнив сказане Тарас.

Наталка зблідла. І блідість ця так раптово перекреслила квітуче досі обличчя красуні, що всім здалося, ніби згасло червоне світло і засвітилося біле.

— Помремо? Але ж за нами прилетять і врятують!

— Замало часу, щоб сподіватися на відвідини СКЕУ, правда, я сподіваюсь, що ми самі переможемо вірус. Наш організм...

— Наш організм — купа протухлого лайна! — Хвойна перевела подих і відкинулась на спинку крісла. — Чому ви ніколи не кажете правду? Ваше постійне намагання замаскувати всі серйозні проблеми завжди призводить тільки до виникнення нових серйозних проблем. Вам страшно приймати рішення з нейтральної позиції, і хвороба — тільки ваша заслуга, я тут невинна. Розумієте?

— Не політикуй. Тепер ти нам потрібна, бо виглядаєш цілком здоровою на відміну від нас трьох. Це значить, що твій імунітет успішно бореться з вірусом. Я думаю, що зможу виділити твої антитіла, утворені у відповідь на інфекцію, і ввести їх у наші організми, підсиливши таким чином наш імунітет. Ти нам потрібна!

— А ви мені — зовсім ні! Ви — тягар для мене і мій ворожий табір. От зараз, ви подумали про мене? Анітрохи! Ваші думки крутяться навколо власних повільно вмираючих тіл. Антигени, антитіла, у них ваш порятунок, ваш, а не мій! Для мене відкриття ліків буде корисним тільки в тому випадку, коли виявиться, що я теж інфікована, що малоймовірно. А якщо ваша хвороба смертельна, то, лікуючи себе, ви можете заразити і вбити нею мене! Я проти того, щоб в мене брали аналізи! Не хочу бути учасницею стовідсоткової смертності. До побачення. Зустрінемося на тому світі! — Хвойна спокійно встала і пішла на склад. Через кілька хвилин вона з чотирма великими пакетами продуктів пройшла через хол і зникла в коридорі.

— Наталю, куди ти? — та білявка не відповіла. Її кроки зупинилися біля драбини на другий поверх, яка була аварійним виходом в разі поломки ліфту, і за мить по коридору донеслося порипування щаблів, що припинилось тихим ударом люку об раму.

— Облиш її. — Тарас спер голову на спинку крісла і заплющив очі. Йому ще й досі хотілося спати, упасти й не рухатися, завмерти на деякий час, щоб мишачий грип спалив сам себе у його тілі.

— Ти не розумієш! Дорогоцінна кожна хвилина! Якщо ми сьогодні не візьмемо у Наталки кров і не знайдемо потрібний нам імуноглобулін, то можемо до завтра не дожити.

— Це справді так важливо?

— А до тебе важливість справи ще не дійшла? Вставай! Якщо Хвойна не погодиться на дослідження свого імунітету, то ми зробимо це насильно.

— Ти здуріла!

— Це ти не порозумнішав, вставай!!!

Береговий підвівся і зробив крок вперед. Його відразу ж занесло вправо, потім вліво, та далі кроки стали впевненішими. Він йшов повільно, неохоче, ледве встигаючи за Дороті. Коли вони добрели до тунелю на другий поверх, то побачили над собою закритий люк.

Американка піднялася по щаблях вгору, кілька разів поторсала рукою клямку люку і почала спускатися назад.

— Наталка закрила його згори.

Верхній щабель переносної драбини сперся до карнизу над велосипедним виїздом. Тарас витер піт з чола, поправив склоріз за плечима і поліз вгору. Один за одним, один за одним — все менше щаблів до кінця, ось передостанній. Долоні Берегового вчепилися за карниз, він виліз на дах спортзали і випростався на повен зріст. Внизу стоїть Дороті з аптечкою в руках, вона теж збирається зараз підніматися.

"Чи не простіше було піймати Наталку внизу. Так ні, їй дали без перешкод забарикадуватися на верхніх поверхах, а тепер доводиться пробиватися до неї крізь вікна".

Але щось в глибині свідомості говорило, що Наталку й тоді не вдалося б зупинити, адже вона не просто людина. Береговий витягнув з чохла склоріз і зробив крок у напрямку радіобудки. Йому вже цей шлях знайомий, тільки вперше довелося пройти його зверху-вниз, а тепер — знизу-вверх.

Сонце відбивається у вікнах, перетворюючи їх на плитки розплавленого світла. За однією з шибок ворухнулася тінь, вікно різко прочинилося, з нього висунулося дуло пістолета, і чоловік відразу ж відчув сильний біль у правому плечі, куди влучив лазер. Ноги підкосилися, плечі і голова різко перехилилися назад. Тарас побачив обличчя Хвойної у вікні і впав на карниз, він спробував підвестися, але сила десь зникла, її забрало сонячне проміння, висмоктало через розріз від лазера. Червона пляма розпливається по сорочці, по жилах пробігає холодок. Золоте небо заслав морок, лиш білим колом ще горить сонце. Чому думки снують у голові не так жваво як завжди, і жодна з них не про вбивцю? А хіба вона вбивця? Хвойна знову повелася цілком звичайно: вона ж захищає своє життя, яке він ставив під загрозу... Ставив...

Чоловік зсунувся по карнизу і зірвався вниз. Його тіло глухо вдарилося об поверхню виїзду, і залишилося лежати там. Змійки крові виповзали з-під його грудей і повільно стікали на траву.

Хвороба добряче познущалась над ним. Десять годин тому Дороті востаннє обтерла його обличчя вологою губкою, хоча тоді він цього не відчув. Опісля вона вже не заходила в каюту командора.

Він лежав все-ще міцно закутаний, навіть його рухи під час марення не порушили тугий кокон з теплих покривал, який сплела Едмінгтон.

Остап міг би радіти, що не бачить себе в дзеркалі, бо, якби бачив, йому б стало ще гірше. Очі застигли на дні западин між набряками, уся постіль волога від поту, мокре волосся позлипалося між собою, губи ледь рожеві, з червоними прожилками, на грудях, на шиї великий набряк, зсередини якого просвічується синій колір. Спочатку можна подумати, ніби щось заповзло в його трахею і ворушиться там, але ці рухи зумовлені лиш тяжким диханням — повітря проривається у легені по вузькому каналі між синім слизом, що заповнив дихальні шляхи. Клапті цього мокротиння вже зашкарубли на подушці, шкіра ніг і рук майже безбарвна, під нею чітко проступають кровоносні судини.

— Боже! — Шуминський розплющив очі, з шумом втягуючи повітря через рот. Він хотів зробити повний вдих, але не міг, бо легені чимось захаращені, і повітря не наповнює їх.

Хочеться пити і нічого більше. Немає ніякого болю, навіть головного, тільки слабість розлилась по усьому тілі. Відчуваєш себе скелетом з пергаментною шкірою і металевими кістками, яких сам не в силі підняти. Дряпає у горлі, таке враження, що епітелій трахей, глотки і носоглотки хтось повтикав дрібними голками і розхитує їх зі сторони в сторону. Хочеться взяти жорстку щітку і вичистити себе зсередини.

Мабуть, це — покращення перед смертю. Потрібно розплющити очі і поскладати перед собою в рядочок трупики усіх своїх надій.

— А-а-а... а... — крик вийшов зовсім ніякий, аж соромно за себе. Та від цієї першої спроби залоскотало у горлі, й усе всередині вибухнуло. З рота вирвався потік слизу і відразу ж у легені увірвалось свіже повітря, та все-одно це дихання ще ледь помітне. — А-а-а-а-а-а-а!

Він вивалився з кокону, сповз на підлогу і, побачивши крізь запаморочення свої руки, жахнувся, такими худими вони виглядали.

— А-а-а-а-а--а-аааааааа!

Сила періодично поступає у м’язи. Потрібно вставати.

Хоча Остап тримав очі широко розплющеними, але водночас бачив сон — дві тремтливі зелені смуги, прозора, світла і насичена, зелень коштовного смарагду, у її глибині чорні ядра-тунелі, довгі вії, довгі-довгі. Богиня дивиться на тебе із дзеркала, ілюмінатора, зі стін, з дверок шафи — вона мандрує разом з твоїм поглядом, вона його невід’ємна частина. Закриєш очі, та все-одно бачитимеш цю смішну правду в її зіницях, яку ти сам осягнути не можеш.

Очі усміхненої богині. Хочеться побачити її повністю, плечі, руки, перса, стегна, ноги. Хто вона, що насміхається над твоєю жалюгідністю?

— А?

Командор вийшов у хол. Там на столі лежить Тарас, на грудях якого крізь бинти проступає червона пляма, її краплі ланцюжком засохли на підлозі. Під стіною завмерла Дороті, лежачи на килимі. Вона жива, але без свідомості. Це все наробила та клята хвороба.

— А-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-ааааа...

Ноги Остапа починають самі по собі перебирати землю і він побіг, вилетів зі станції, швидко пересік галявину і заглибився у ліс. Бігти так легко, здається, що тобі допомагають невидимі крила. Головне, що втікаєш від "Смерекового раю", від цих зелених очей... Чи до них?

Проминуло два дні.

Наталка досконало вивчила краєвид із всіх вікон, але найдовше стояла в будці радиста, роздивляючись кілька крапель на даху, кров Берегового. Це було найстрашніше видовище зі всіх, які вона могла собі уявити. Вона — вбивця, хоч як її совість не протестувала проти такого титулу, Наталка саме так себе називала — вбивця! Хоча причина для пострілу була і Тарас встиг зрозуміти її. Вона впевнена, що він усе зрозумів і пробачив їй, адже справа йшла до обміну життям. Донор антитіл отримала б смертельну хворобу, а вони — маленький шанс вижити. Приречені вимагали цього, а вона не захотіла і, обороняючись, вбила одного з візитерів, ось так. Причина стріляти була, але вбивства це не виправдовує.

Вони, мабуть, усі повмирали з прокляттям на вустах.

Харчів ще багато, та соки і пиво закінчились.

Хвойна зупинилась над люком. Чи то страх перед спрагою, чи власна совість тягнули її до цього прямокутника в долівці. Поки що вона не збиралась спускатися, адже, якщо там унизу є ще хтось живий, то він обов’язково спробує причинити їй якесь зло, хоча б заради помсти. Окрім того, немає великого бажання бачити ще живих чи вже мертвих жертв мишачого грипу. Тільки б не довелось їх хоронити, хоча вони вже, напевно, нічого не скажуть і не дивитимуться в очі.

Важко зітхнувши, білявка попростувала до спортзали. Кілька днів тому медичний комп’ютер попереджав, що їй до зими не можна піднімати вантажі більші за вісім кілограм, але це не заважатиме їй піти зараз до штанги і разів з двадцять підняти шістдесят кілограм, впершись тендітними плечима у лежак.

Палиця штанги з однаковим інтервалом піднімається на відстань витягнутих рук і опускається ледь не до підборіддя. От якби руки підкосились, то ця металева трубка втиснула б твої зуби тобі в глотку. Та цього не станеться, бо у м’язах відчувається неабияка сила.

Те, що закінчились соки і пиво, — невелика проблема, адже є ще запас води у баках оранжереї, правда, вона тепла і застояна, але ж придатна до вживання.

Головне — життя і здоровий глузд, решту ж можна перечекати. Те, що ти жива, ще можна зрозуміти, але хто скаже, що ти не божевільна? Ця фея із зеленими очима приходить у снах щоночі. Відколи куля влучила у Берегового, відтоді вся ніч належить цій доброзичливій богині. Вона любить свою маленьку рабиню, говорить на вухо стільки ніжних слів, які зникають з голови з першим сонячним промінням. Тепер уві сні, крім її досконалого обличчя, Наталка бачила ї плавні обриси запаморочливих плечей, маленькі вигини ключиць, решту тіла окутував синяво-чорний морок. Від тіла богині до твого тіла йде хвилями очікуваний спокій і німе задоволення, які обходять страх зі всіх боків, заступають його. Ці хвилі збуджують тебе, вливаються в кров навдивовиж солодким наркотиком і заставляють тремтіти кожен м’яз.

Ночі на матах у спортзалі перетворюються на суцільний екстаз, у тіло насильно закачується щастя, і при цьому такими великими порціями, що організм ледве справляється з ним. Наступного дня знову чекаєш ночі — і так зранку до сутінок чекаєш, боїшся. Страх перед зеленоокими снами настільки сильний, що не хочеться навіть засинати, але щойно зімкнеш повіки, відразу ж проходиш крізь своє боягузтво і мандруєш у країні сновидінь у пошуках богині.

Зараз думки губляться в роботі м’язів. Під шкірою рук переливаються біцепси, які ж вони слабкі, хоча за два дні постійного тренування вже помітні зміни: обриси м’язів стали більш чіткими і на дотик вже не нагадують желе.

Цікаво, скільки часу проходить від інфікування людини мишиним грипом до смерті як наслідку хвороби? Бажано було б знати точну дату, коли можна спуститися вниз. У такому випадку можна хоч якось розділити харчі на денні пайки, бо зараз економиш кожен сухарик і ходиш весь час голодна.

Найприємніше місце верхніх поверхів станції — зимовий сад. Через вимкнення електроструму автополив не працює, і рослини вже почали потрохи в’янути, тому зараз там багато роботи. А робота вбиває час і виганяє з голови заплутані думки, які тепер чомусь спрямовані проти тебе самої. Найбільше Наталці подобаються саговники — замія, цикас, мікроцикас. Змалку вона вважала їх маленькими пальмами, бо ж вони так на них схожі, хоча й відносяться до голонасінних. Стробіла цикасів — основа основ і в еволюційному процесі вона потенційно — шишка сосни, квітка магнолії або та ж сама стробіла. Можна провести деяку паралель між істотами, які були перед людьми, і живуть навіть тепер.

Держак штанги увійшов у пази стояка і перестав тиснути у долоні. Хвойна підвелася та потрусила руками, а, коли втома вийшла з м’язів, відразу ж почала шукати очима ще якусь роботу.

Невже так буде цілий місяць? Прожити стільки часу одній на планеті, де немає жодної людини крім тебе, і не з’їхати з глузду? Це — неможливо. Від таких думок хочеться кинутись вниз, на перший поверх, в надії, що Тарас або Дороті ще живі, і почути хоч слово з їхніх вуст, нехай хоч прокляття чи лайку, та все ж слово живої людини.

Неможливо. По-перше, унизу смертельний вірус, який, мабуть, не може проникнути на другий поверх, а, по-друге, якщо внизу є живі люди, то вони почнуть полювати на неї, бо вона це заслужила, по-третє, зелені очі не хочуть бути на першому поверсі, вони або не люблять його, або бояться, або ненавидять.

Зі снами приходить знання, яке струменить з тунелів зіниць богині і заповнює твою свідомість. Тепер Наталка вже знала, що розбиті нею пробірки не зіграли жодної ролі у появі хвороби, та й сама хвороба — нова забаганка, нове випробування зеленоокої богині. А чарівна дівчина не може інфікуватися, бо відрізняється від решти людей на цій планеті, і вони самі спричинили цю відмінність під час операції. Тільки що ж вони тоді зробили?

Потрібно хоч раз зупинитися і обміркувати, чому саме її переслідують божественні очі, і чи вона боїться, чи захоплюється ними? Вони несуть добро чи зло, чи щось третє, чого люди ще не пізнали. Очі — це те невідоме, що наганяє страх на всіх живих на станції, а, можливо, і на мертвих. Цікаво, що з Андрієм? Може він вже розклався?

Існують певні сили, які мають вплив на психіку людини, і сни теж належать до цих сил як і богиня, що з’являється в них. Дороті, Остап і Тарас вороже ставляться до них, вони вичікують, щоб нанести невідомому смертельний удар, вони збираються вести війну з цією планетою, якщо та погано їх сприйме. От з якого тоді боку барикад буде Наталка Хвойна? Адже вона теж людина і досі переживала те саме, що і її супутники: розгубленість, приреченість, безпомічність — ці почуття керували нею в космольоті, аж поки все не змінилося. Колишні друзі відсторонилися від неї чи, можливо, вона сама спровокувала їхню неприязнь, однак між Наталкою і її супутниками тепер нездоланна прірва, а її принесли з собою прекрасні очі, добро яких небезпечніше за зло.

Незвичайна історія звичайної групи підтримки дослідницької космічної станції. І, як завжди, в навколишніх подіях відсутня конкретність ситуації, неможливо сказати, що сталося ось те і те.

... Унизу маленькі паразитичні люди, які здохнуть там! Як можна про них думати добре, а про себе погано, адже вони хотіли вбити її, натомість помер один з них. А, можливо, там уже всі повмирали, але спускатися ще зарано. Сходження вниз відбудеться через день, післязавтра вранці. А до цього часу доведеться їсти сушені фрукти, халву, солодкі сухарики, горохові і м’ясні консерви, в’ялену рибу, брикети хлорели, суху зелень, запиваючи все це теплою нудотною водою.

Боже, ти де? Навіщо тебе там, якщо ти потрібен мені тут! Але у "Смерековому раю" свої вищі надприродні сили, а може і природні. Вони керують фішками, яких спочатку було вісім, а тепер лиш одна: фішки часто губляться, коли ними граються діти. Але навряд чи у зеленоокої богині є щось дитяче, бо інакше вона — дитина-монстр, яка перетворює молоду дівчину у схожу на себе потвору.

Останнім часом здається, що думки почали втікати з голови. Іноді вони провалюються по спинному мозку до внутрішніх органів і бродять навколо нирки. Ще часто щось робиш, наприклад, стріляєш у людину, наперед про це не подумавши. Потрібно менше думати! Ланцюг думок тягне на своєму кінці звичайне божевілля, тому краще чекати поки чекається, а потім спуститися на перший поверх.

Невідомо скільки часу проминуло з того моменту, коли Остап вибіг із станції. Він лиш пам’ятав, що тоді була ніч, і вже не раз. Вночі важко йти по лісі: натикаєшся на поламані гілки, оббиваєш ноги, дряпаєшся крок за кроком у темряві. Згасає здатність мислити, рухаєшся, мов ситий вовк, не думаєш і не хочеш думати, лиш, коли потрапляєш в смерекові лапи, і тисячі хвоїнок впиваються у твоє голе тіло, свідомість на мить прояснюється.

Зараз день. І лиш тепер Остап вперше подумав про те, що робить, бо впав, боляче вдарившись коліном, кілька хвилин лежав і не рухався, чекаючи, поки біль вщухне. Отже, певно він вже не один день бродить лісом, а точніше, йде в одному напрямку, досі ні про що не думаючи. Йде, мов зомбі, його виснажений і майже мертвий організм бере звідкілясь силу для пересування — це були перші думки, які промайнули в голові за такий великий період часу.

Зомбі! Але зомбі не мають права думати, і Остап підвівся та побрів далі.

Ще трохи, вже не далеко.

За чорно-білими стовбурами з’явилася яскраво-синя зелень верхівок смерек, вона на рівні очей. Крутий схил, який ноги відчули занадто пізно. Чоловік покотився вниз, намагаючись схопитися за що-небудь. Сухі гілки вмить ламалися в руках, а з гладких коренів пальці легко зісковзували. Набравши жмені злежаної хвої, Остап з цікавістю стороннього спостерігача слідкував за своїм падінням, швидкість якого зростала щосекунди. Нога на мить торкнулася поваленого стовбура, але той одразу ж залишився далеко вгорі. Ступня запалала від цього доторку, а обдерті до крові пальці на ній вже не реагують на біль, бо за останні хвилини витримали серію схожих ударів. Кілька пальців, певно, зламані чи вивихнуті.

Схил нарешті втратив свою прямовисність і став більш похилим. Шуминський відразу ж загальмував п’ятами по землі, його ще кілька разів перекинуло, і він на животі з’їхав донизу, закривши зі страху очі, — зупинився.

Перед тим як підняти повіки вгору, командор намацав порожнечу перед собою — нічого немає, тільки повітря, і під грудьми ніякої опори, лиш живіт і ноги впираються в камінь. Остап обережно, не поспішаючи, відсунувся назад і аж тоді розплющив очі.

Далеко-далеко внизу простягається прекрасна долина. Смерекові ліси по крутих схилах спускаються до прохолодних синіх озер, до цілої країни рік і струмків — ще один смерековий рай, і на цей раз, справжній.

Долина так близько, кілька сотень метрів вниз по прямовисному схилі, на краю якого завис чоловік. Як він сюди потрапив? Тут не місце для людей.

Магічний прямокутник люку.

Сьогодні воду з резервуарів зимового саду пити стало неможливо, від неї вже надто сильно тхне. Їжа закінчується швидше, ніж планувалось. Ночі і вечори проводиш у суцільній темряві.

Зелені очі вже не приходять у сни, вони відступили, мабуть, знайшли іншу жертву.

Просто нестерпно сидіти тут самій у добровільному ув’язненні. Ті, хто був унизу, мертві без жодних варіантів, вони не могли вижити, хіба, що хвороба взяла своє і залишила їхні оболонки існувати далі.

Відкрити цей люк легко, але наважитись на це — коштує чималих зусиль. Ця діра в долівці — шлях на волю і вхід для небезпеки. Краще зачекати, посидіти тут і подумати як спуститися. Звичайно, що потрібно взяти зброю. Шкода, що кулі зі снодійним залишились в лабораторіях, доведеться зарядити пістолет бойовими, бо інших немає під рукою. Можливо, щось зі зброї лежить у сейфі бібліотеки? Дивно, що вона швидше не здогадалась зазирнути туди.

18 14 6 1 17. Довга комбінація, але не випадкова. Вказівний палець легко втискує кнопки в щиток і кожен дотик супроводжується легким клацанням. ...і 17 — двері сейфу не відкриваються. Що за чортівня! Невже хтось змінив код? Але ж це заборонено уставом, про заміну коду повинен знати весь персонал станції. Хоча хто в такій ситуації дотримується правил?

Вгадати цей код неможливо, бо тепер невідома навіть кількість цифр. Доведеться спускатися з бойовими кулями. "Діпсі" — смертоносна зброя, тому потрібно готуватись до війни з жертвами, але стріляти лиш в крайньому випадку. А може зброя буде взагалі непотрібна, адже в інфікованих практично не було шансів вижити?

Швидше відчинити цю ляду — і все стане зрозумілим, бо інакше думки зовсім заплутаються.

Наталка однією рукою відсувала засуви, а в іншій тримала пістолет. Дівчина акуратно підняла кришку люка вгору і поклала її на долівку, намагаючись не шуміти. У прямокутній дірі видно блискучі металеві щаблі драбини, які поступово розмиваються у темряві внизу. У тунелі нікого немає. Кілька хвилин Хвойна нерухомо сиділа над відкритим люком, вслухаючись в тишу першого поверху. Жоден звук не засвідчує існування там живих істот — тиша. Вона опустила ногу на перший щабель, драбина від її ваги ледь здригнулася, і це тремтіння відразу ж рознеслось по коридорах станції. Якщо унизу хтось є, то він повинен почути цей звук.

Наталка швидко спустилася вниз і зупинилася, націливши дуло пістолета на вихід з шахти. Її серце злякано калатало, готове завмерти від будь-якого звуку у коридорі, але тиша залишалася незворушною, чути тільки власне дихання і гупання крові у жилах, таке враження, ніби слухаєш удари свого серця по динаміках, які вмонтовано у твої скроні.

Вона присіла і визирнула в коридор. Подивилася вліво, вправо, дуло "Діпсі" синхронно рухалося разом з поглядом. Нікого, коридор порожній. Щоб знати скільки вони прожили, потрібно зайти на кухню і на склад продуктів, тоді можна зрозуміти, коли Дороті востаннє їла. Остап напевно давно помер від мишачого грипу, Тарас — трохи пізніше від поранення лазером, і якщо тут ще є хтось живий, то це тільки Дороті.

Двері в хол. А що, коли там всі сидять за столом і п’ють чай? Чай без аромату, без смаку і п’ють його в цілковитій тиші, наче привиди. Ні, такого не може бути, усі повинні лежати мертвими, і перші тіла потраплять на очі в холі!

Але хол порожній, нікого не видно. На столі і на долівці біля нього — плями засохлої крові. Отже, Дороті втягнула тіло Тараса сюди. Де ж він зараз, адже кріокамери не працюють?

Ледь чутно щось клацнуло позаду і голка вп’ялась в сідницю Наталки. Вона скрикнула, рвучко обернулась, але вистрелити у відповідь не встигла, бо нею оволоділа миттєва слабкість, ще й вдарили ніжкою крісла по голові. Хвойна впала на підлогу і завмерла, "Діпсі" відлетів під стіну.

— Тарасе, виходь. Наша пташка спіймалась.

7. Долина озер

Падіння тривало надто довго. Він летів вниз, вдарявся об піщаний ґрунт, сунувся по ньому, зривався все з нових і нових обривів, чіплявся руками за сухе ломаччя, тягнув його з собою, і воно падало далі разом з ним. Все тіло горіло. Мозок панічно прокручував усі можливі місця, куди можна потрапити після смерті, поки чоловік не налетів на смерекові лапи. Він рефлекторно стиснув у долоні гілки, обдер на них хвою і полетів далі. Гілки били по тілі, залишаючи на місцях ударів червоні смуги. Останні кілька метрів він пролетів у німому заціпенінні — крик загубився далеко вгорі. Раптом ноги провалили вохристий настил хвої та яскраво-зелені шапки моху.

Серце істерично б’ється об легені, а перший вдих супроводжується багатоликим відголосом поламаних ребер. Жар розпливається по нутрощах, з чола по обличчю тече кров — і враз біль стихає, усе зливається у теплу нудоту, а яскраво блакитне небо над головою раз-по-раз гасне і падає на тебе, потім свідомість повертається назад, і ти вже відчуваєш п’янкі аромати лісу навколо, і знову темрява...

Що це було, падіння чи вільний політ? Навіщо він взагалі йшов у цю долину?

Під пологом паркого лісу, який за день прогрівається наскрізь — життєдайна прохолода, освіжаюча вода плюскотить між дрібним камінням десь дуже близько.

Остап посунув руку в сторону і його понівечені пальці торкнулись листка мокрої папороті. Він, незважаючи на біль розбитого тіла, перекотився у холодну цілющу воду, яка ніжно і обережно прийняла в свої обійми стражденну плоть.

Дороті викотила з лабораторії стіл для фіксації небезпечних божевільних, чи припадочних хворих, і для відьом. Яка ж це чудова, майже досконала конструкція: серії затискачів на руки і на ноги, два надміцні пояси на живіт, три — на груди і один — на шию. Плечі заковуються у металеві кола, а на голову одягається спеціальний шолом, який закриває очі, вуха і гальмує телепатичні здібності — тимчасово знерухомлених в такому стані легше і безпечніше лікувати. Ніжки столу пригвинчуються до плінтусів, тому стіл можна поставити в будь-якому місці на станції.

Тарас перевів погляд з тюрми для лежачих на майбутню полонянку, яка ще не відійшла від транквілізатора і удару по голові. Спить або лежить без тями, а коли розплющить очі, то не дуже зрадіє.

Дороті підійшла до неї, взяла непритомну за ноги і потягнула до столу. Від такого транспортування одяг Хвойної позбирався складками, руки безвільно волочилися по підлозі, а волосся хвостом комети розтягнулося слідом за тілом.

— Шкода, що я не можу тобі допомогти. — Тарас показав очима на забинтоване плече.

— Та нічого, я сама впораюся. — Едмінгтон висадила Наталку на стіл, виявивши неабияку силу як на тендітну і знесилену хворобою жінку. Вона акуратно з’єднувала кожен ремінь, затискач, хвилин з п’ятнадцять примощувала на голову Хвойній шолом, кілька разів підряд перевіряла кожну деталь, виключаючи кожну можливість будь-якої випадковості.

Наталка тепер не змогла б ворухнутись навіть, якби володіла силою горили. Стіл пригвинтили до плінтуса глухої стіни так, щоб його не було видно у вікно зі двору.

— Що ми тепер будемо робити з нею?

— Нічого, — американка байдуже знизала плечима, — головне, що вона вже нічого не зможе зробити нам.

— Яка гарна і приваблива. А як вона ходитиме в туалет?

— Я вже під’єднала апаратуру, то ж за це не хвилюйся.

Тарас замилувано дивився на полонянку. Едмінгтон одразу перехопила цей погляд і погрозливо помахала пальцем:

— Якщо вона безпорадна, то це ще нічого не означає.

Ворушишся, ворушишся, перетворюєшся на купку органів, обтягнутих шкірою, і далі ворушишся. Поламані руки, ноги, розбита голова вже не болять, лиш затерпли і ниють, наче старі рани на дощову погоду. У розплющені очі ллється світло, сонячні промені шпортаються об смерекові верхівки, над тобою дерева і заплутане в них сонце.

Остап відвів погляд від смерекового неба і глянув перед собою. Зір погіршився — все, як в тумані, тільки б зовсім не осліпнути. Розрізняєш довге пряме волосся між міцними ногами, дві палиці з’являються з-за цих ніг і зникають під тобою, ти волочишся на них по землі. Це не волосся, а кінський хвіст, який тягне за собою людину.

Спочатку Шуминський подумав, що сунеться по землі, але потім зрозумів, що лежить на переплетених ялинових гілках, які двома палицями прикріплені до збруї коня.

Кінь у тайзі!? На ньому сидить білява дівчина, видно тільки її спину і ноги. Тіло вершниці затягнуте в корсет зі шкіряних ременів і металевих пластин, до поясу прикріплений арбалет і метальна сокирка.

Командора враз залихоманило від страху. Куди вона його везе, напівживого, безпорадного? Що з ним буде далі? Він спробував рукою відштовхнутися від свого повзучого ложа, але поламані кістки не дали жодної опори.

Біловолоса вершниця відчула рух позаду себе і озирнулася. Її смарагдові очі двома променями впилися в бідну побиту голову, і світ знову заслала темрява.

— Жити будеш. — Дороті почала обмотувати бинтами плече свого пацієнта.

— Саме це і є дивним. Жити тут?

— Як би там не було, тут нам недовго сидіти.

— Правильно, бо помремо.

— Я тобі зараз бинти на рот намотаю.

— Мовчу, мовчу.

— До речі, ти за багато часу проводиш біля столу Наталки.

— Просто мені здається, що вона може так само як і її донор раптом встати і піти.

— Я б із задоволенням обстежила її на медтестері. Цікаво, як там почуває себе трансплантована нирка?

— У неї очі від Наталки, мій ніс і твоя фігура.

— Ти паразит. — кілька вузлів стиснули грудну клітку Тараса, і він аж затамував подих.

— Навіщо так туго зав’язувати?

Через кілька хвилин Едмінгтон подала до столу пшеничну кашу з медом і горіхами. Ця страва нагадала Тарасові різдвяні свята, рідний дім: там інше життя, інша атмосфера, інша сторона всесвіту.

Вони обоє сиділи і їли. Дороті розповідала якою щасливою була, коли тільки-но прилетіла на цю планету. "Ще б пак, вигідний контракт, підвищення наукового ступеню, гарні люди навколо. Усі четверо або чули один про одного, або були знайомі, або одружені. Селвінги спочатку дуже сподобались мені: приємне молоде подружжя з романтичними поглядами на життя, з сильними почуттями — тупоголовий дурень і маленька вічно ображена сноба. Їхній шлюб розлетівся б, якби не цей контракт. Обмежена кількість речей, через які можна сваритися, недоторкана краса природи, великі гроші після закінчення контракту, ще й близько сотні контрабандних порнокасет повернули їм на деякий час новизну почуттів. Перший місяць на станції вони прожили в аурі любові, навіть не помічаючи нас. Згодом поганий характер Даяни взяв гору над її почуттями — вона перетворилась на отруйну гадюку. Томас біля неї був схожий на тих добродушних слонів, що висять у кімнаті Бріксті... Я і Бріксті чомусь не зійшлись як пара, хоча він подобався мені, а я подобалася йому, та перший крок до роману чомусь постійно відкладався, ми просто забували зробити його".

Тарас зацікавлено махав головою і замріяно дивився на стіл під стіною. Ці ремні так звабливо охоплюють її тіло. Вона чарівна і без-по-рад-на. Дороті піде спати і тоді... але ні! Безпорадна, але не непритомна. Вона запам’ятає все. І як взагалі йому могло спасти на думку щось подібне?

"...Навіть нещастя, що прийшли до станції невідомо звідки, не об’єднали нас, а, навпаки, повністю зруйнували добротерпимі стосунки між нами. Потрібно якомога швидше тікати звідси" — Дороті важко зітхнула і почала збирати зі столу порожній посуд на піднос.

— Тарасе, ти згадаєш мої слова, коли побачиш цю планету в ілюмінаторі. — вона підбадьорююче посміхнулася і пішла на кухню.

Береговий зсунув брови на перенісся. Які слова? Про що вони стільки часу говорили? Потрібно було хоча б трохи слухати її. З кухні долинає плескіт води і дзенькіт посуду, який Дороті миє вручну.

Він встав і повільно підійшов до столу, на якому лежала Хвойна. Звідси видно тінь Едмінгтон на плямі світла, що падає на підлогу з кухні.

Чому зараз усі думки крутяться навколо Наталки? Потрібно щось робити із собою, рятувати свою душу, яка тоне в непристойності, інакше ця блондинка загубить тебе, проковтне, знищить твоє тіло. Чому вона така приваблива, сексуальна? Феромони, чорна магія? Тут справді, щось відбувається, і необхідно знайти сили, щоб не піддатися спокусі. Але де ж їх шукати?

Тарас наступив ногою на тінь Дороті. Власниця тіні підвела голову і усміхнулася, її руки в піні миючого засобу, вона симпатична жінка, вона — шлях до порятунку. Чоловік ніби засвітився відбитим сонячним промінням, і пішов до неї.

— Дороті, якщо я зараз тебе не поцілую, то збожеволію!

Її усмішка стала ще ширшою, ще яснішою. Вона витерла руки об фартух.

— Ти знаєш, я давно чекала цього. Тільки побачила тебе, одразу знала, що так буде.

— Стоп. — Береговий знову спіймав на своєму чолі тінь від хмарки за вікном. — Ти брешеш. Тобі подобається Шуминський, так не можна.

Усмішка зникла. — Тарасе, він подобається мені, бо врятував мені життя, але зараз поряд ти.

— І...

— Я просто засохну без чоловічої ласки.

— А це вже схоже на правду. — Чоловік здоровою рукою обійняв жінку за талію, вона ж поклала свої вологі теплі долоні йому на плечі і поцілувала в щоку.

— На перший раз досить. — потім в губи і поцілунок продовжувався хвилин десять.

Під важким шоломом очі Наталки пропікали темряву, з рота вилітало тихе гарчання. Він не мав права так чинити, як він міг! А Дороті просто нікчемна злодійка, яка вкрала таку соковиту чоловічу жертву.

Дим заслав усю галявину і перемішався з ранковим туманом. З цього безтілесного місива випинались верхівки кущів, виринали постаті і пропливали повз тебе. Це — жіночі постаті, з довгим волоссям, у шкіряному одязі, із зеленими очима, на них багато металу. Амазонки, феї чи реальні люди? Остап спробував встати, але не зміг. Усе тіло побите, поламане, подерте, але, очевидно, що смертельних пошкоджень немає.

Туман надто сильний, щоб роздивитися все навколо. Схоже, що це тимчасовий табір: он палахкотить велике вогнище, під кронами дерев форкають невидимі коні, на вбитих в землю стовпах висять сідла, вуздечки, зброя, металеві лати, повз них проходять ці жінки.

Як тут прохолодно і свіжо, як добре, хочеться назавжди залишитись у цьому місці. Біль не відчувається, і Остап нарешті насмілився роздивитись своє тіло. Шкіра жовто-синя, вкрита сіткою подряпин, є кілька рваних ран, та вони не страшні. До вух долинає шум сонних хвиль. Остап повернув голову вбік і побачив за туманом світлу смугу — вода, вода! Кожна клітинка його тіла вимучена спрагою і ладна навіть окремо від тіла повзти до води. Командор послухався голосу тіла і повзком, помаленьку, направився до озера.

Скільки часу проминуло? Який сьогодні день? Здається, що він впав з обриву вчора, а вже сьогодні його руки зміцніли. Невже кістки почали зростатись так швидко? А хто їх вправив? О, Боже, тільки не так, як рана Наталки!

Поволі, вперто, хоч і незграбно, Шуминський повз до води, розглядаючи навколо себе казкову природу: таємничі звуки, сизий туман, розсіяне світло, фей...

Підборіддя вткнулося у воду — кришталево чиста, прохолодна, приємна на смак вона освіжила чоловіка. Колись, ще хлопчиком, він тримав вдома вужа, якого годував дрібними жабками, тоді чомусь навіть не приходило в голову, що змії теж п’ють, і, коли малий Остап присів з вужем біля відра з водою, вуж вихопився з рук і звісився у воду, занурившись з головою. Пив, широко розкриваючи рота, і ковтав, ковтав — рідина йшла по його тілу, як по шлангу. А тепер він пив так само, як той вуж, здавалося, що зараз перетворишся на довгий шкіряний мішок з водою.

Нарешті втамував спрагу. У нутрощах хлюпочеться справжнє море випитої води. Остап поклав руки у воду, спер на них голову і задоволено примружився на світло, яке відбивалось плесом озера.

Як тут спокійно, затишно, зовсім не так як на станції, тут немає ніякого страху, ніякої напруженості. Долина мрій. Це не смерековий, це озерний рай. Тут закохуєшся у все, що є навколо: любиш воду, очерет, туман, сонце над ним, багаття, траву.

Плюскіт. Метрів за десять від берега вода розбігається косими хвильками, хтось пливе. Дівчина встала біля берегу з води, і Остап побачив її обличчя, шию, плечі, біляве волосся. Які в неї глибокі і красиві очі, такі добрі й щирі. У серці щось солодко залоскотало. Шуминський зачаровано спостерігав, як красуня викручує свої довгі коси, робить крок вперед, виходячи на берег. З води виринають схили грудей, на мармурові шкірі яких застигли великі краплинки води, а зараз вони з’являться повністю... Лоскіт в серці переріс в електророзряд.

Тільки-но груди білявки вирвались з водяного полону, як голова Шуминського впала у мокрий пісок берега — знепритомнів бідолаха.

Слони добрими оченятами дивляться зі стін на Дороті і Тараса. Жінка лежить із заплющеними очима — вона задоволена. Її голова схилилась на коліна Берегового, рука якого під вирізом її сорочки ніжно погладжує жіноче тіло.

— Якби ти не стала науковцем, то прославилась б як модель, у тебе гарна фігура, чарівна посмішка і миле обличчя.

— А як порномодель?

— Для порно ти занадто пристойно виглядаєш.

— Ми вже три години тут байдикуємо.

— А у нас немає жодної термінової справи, крім чекання.

— Допоможи мені одягнутись і поцілуй.

— Чому ми швидше до цього не додумались?

— До чого? Одягнутись?

— Отак проводити час. Коли в тебе під рукою шовковиста шкіра жіночих грудей, то небезпека стає неактуальною. А як щодо сексу?

— Без кохання? Ні, у цьому я дуже консервативна. Секс і кохання разом приносять справжню насолоду, а порізно — прісніють, міліють.

— Тоді почекаємо.

— Знаєш, я така голодна. Давай доїмо кашу з кленовим соусом?

— Чудова ідея. У нас, на Україні, є схожа страва — кутя. Її готують тільки на зимові свята. Вони повільно встали з ліжка, раз-по-раз зиркаючи один на одного, винувато, засоромлено, але з гордістю.

Коли вийшли в хол, синхронно повернули голови в сторону стола з Хвойною: усе як було — кайдани, шолом, паски.

Тарас сів за стіл, відчуваючи як задоволення вивітрюється з його тіла і хвилями просочується в долівку. Задоволення? Чим? Він же зрадив свої справжні почуття. А може і не почуття, може зрадив тільки фізичний потяг. Чому ж зараз почуваєш себе винним, адже кілька хвилин тому було добре і ти ні про що не думав, ні про що не шкодував?

З кухні повернулась Дороті, поставила на стіл дві тарілки, горщик з кашею і пляшку з соусом. Ця худенька майже тридцятилітня жінка виглядає якщо не щасливою, то, принаймні, безтурботною.

— Тобі щось не сподобалось? — запитав він її.

— Хіба те, що ми неодружені. — жартує Дороті.

Можливо, говорить вона всерйоз, бо це все насправді неправильно. Якщо так, то дійсно, негарно придумувати собі кохання до однієї жінки, щоб втекти від непридуманого до іншої.

Червоні клякси соусу розповзлися по каші, Дороті занурила ложку в страву, набрала рідкого молочка з пшениці. Поверх розварених зерен — кілька солодких крапель.

— Тарасе, як ти дивишся зараз на коктейль?

— Я не проти. Що тобі для цього потрібно?

— Пляшку вермуту, фрукти і лід.

— Зараз принесу. — Береговий побіг на склад.

Дороті зітхнула і примружила очі, сфокусувавши погляд на вікні. Добре це, чи погано? Тарас симпатичний і чуйний, але дуже молодий і сам ще не знає, чого хоче. А Остап? По-перше, він врятував її, по-друге, він їй просто подобається. Тарас же ж пропадає за Наталкою, бо вона спокуслива і зваблива — його мрія; а біда тої лише в тому, що віднедавна вона стала паранормальним явищем, і бравий кавалер боїться, що його почуття обернеться проти нього, тому вирішив перекинутися зараз до Дороті, значно старшої, худої, не настільки принадної. Отже, не варто затягувати ці стосунки, а слід швидше розставити всі крапки над "і". Тараса ж потрібно постійно контролювати, інакше, він може пересилити свій страх і звільнити Наталку, а тоді їй, Дороті, стане непереливки.

Едмінгтон губами стягнула пшеницю з ложки, кілька секунд перемішувала зернятка по роті, сильно збліднувши, а потім відкинула від себе ложку і виплюнула все назад в тарілку.

Крик огиди і переляку заставив Берегового відразу ж кинутися до холу:

— Дороті, що сталося?

— Це не кленовий соус, — вона витерла губи салфеткою і встала з-за столу,— це свіжа кров!

— Як так?

— Ти..?

— Я цього не робив!

— Коли я брала банку зі складу, то скуштувала цей соус, він був нормальним, звичайним кленовим соусом, отже, хтось підмінив його тут.

— Це неможливо. Я швидше повірю, що соус міг перетворитись у кров.

— Схоже на диво.

— Навряд, чи диво, швидше Наталка.

Вони обоє обернулись в сторону фіксаційного столу. Пальці на ногах Хвойної смішно посмикуються. Дороті підійшла до неї і відкрила звуковий фільтр шолому — кают-компанія наповнилась глумливим істеричним сміхом.

— Сука! — Едмінгтон закрила фільтр назад, але жорстокий сміх ще довго лунав у вухах.

Туман не розвіюється. Здається, що він вічний страж долини снів. Остап сперся на гладенький стовбур бука і всміхнувся. Ще б пак, тепер можна вважати себе повністю щасливим, немає жодної причини, яка б завадила щастю, тобто вони є, але на них не варто зважати.

Цей туман насичений певно якимось мрійливим наркотиком, бо в ньому почуваєш себе чудово: ніхто тебе не чіпає, тікати ти не збираєшся, бо й сам не знаєш, куди і навіщо, просто сидиш і дивишся на фей-воїнів, які то розчиняються в тумані, то з’являються з нього. За ними доволі приємно спостерігати, адже шкіряні ремені і лати не ідеальні охоронці жіночих секретів. Потрібно звикнути до міцних талій, довгих ніг, пронизливих очей, щоб тепер вже втриматись на ногах, коли одна з фей піде купатися в озеро.

Руки вже почали згинатися в ліктях, а от ногами пересувати ще важко.

За стільки часу жодна з фей навіть не спробувала заговорити з ним, вони лиш дивляться і усміхаються. В принципі, називати їх феями не зовсім правильно, вони швидше схожі на амазонок, просто їх можливості співпадають з описами фей О’Лара.

Одна з них сіла на землю в кількох метрах від бука. Командор ковзнув поглядом по стегні, яке визирнуло з-під вовчої шкури, по міцних грудях, що ледве ховалися під металевими пластинами. Йому згадався Наталчин донор, у тої не було одягу вище поясу, а ці красуні всі одягнені в нагрудники.

— Ей! — Остап привітно помахав діві рукою. — Привіт.

Та на нього не звернули ні найменшої уваги, тоді чоловік повільно підійшов до неї і сів поряд. Вона здивовано глянула на нього, в яскраво-смарагдових очах зблиснула цікавість.

— Я — Остап, а хто ти?

Фея засміялась і опустила очі донизу, зшиваючи міцними нитками шкіряний пояс.

— Ти розумієш мене? ... Ні, не розумієш. — якщо слова не сприймаються, то може використати жести, доторкнутися до неї. Шуминський підніс руку до переливчастого волосся і погладив його. Вона жива і реальна! Чому ж вони всі такі красиві і без чоловіків?

Командор легенько провів пальцем по її шиї до плеча. Фея не закричала, не почала битися, а просто знову подивилася на нього, і в зіницях — та ж цікавість, що й при погляді на нове дерево, на коня, хоча ні... Вечірній вогонь цих зелених очей ставав дедалі яскравішим і повнився магічною силою. Остапа залихоманило від хвилювання, страшно визнати, але перед тобою не інопланетянка, а неймовірно красива дівчина — серце спалахує від одного погляду на неї, його напіввідкриті губи замерехтіли теплом. Майже не усвідомлюючи своїх дій, Шуминський потягнувся губами до її обличчя, ще мить — і він поцілує фею, вона не відхиляє голови, не ухиляється, а чекає. Краще їх цілувати, ніж стріляти в них. Коли між губами чоловіка і діви не залишалося майже нічого, Остап відчув на своїх вустах холодний палець, який легенько притиснув його губи, забороняючи поцілунок. Вона встала і просто пішла геть.

Солодкий полон, фантастичні діви в одязі амазонок, наркотизуючий туман — що це?

— Біокамера, де можна виростити кохання. — сказав сам до себе командор.

Копита вибивають з-під себе жмути злежаної хвої, ламають дрібні гілки і чавлять шапки грибів. Семеро коней скачуть розгорнутою лінією по вечірньому лісі. Вершниці підганяють їх гострими шпорами, світловолосі, з притороченими до сідел арбалетами, сотнями металевих браслетів на руках і ногах. Пасма їхнього волосся і голі груди піднімаються верх-вниз в такт рухам коней. Діви схвильовані, спантеличені: вони загубили свого втікача і зайшли на чужу територію.

— Це не вона! Шолом ізолює біовипромінювання.

— Якщо не вона, то хто?

— Ті, хто і завжди.

— Але вона знала, що сталося, вона ж сміялася..! Ми не витримаємо так довго. Я вже думала, що все припинилось. — Дороті витерла рукою очі, і на долоні залишилася мокра смуга.

— Серед нас ти пережила найбільше, але вистояла, не зламалася, тому я впевнений, що витримаєш ще трохи. Потім ми полетимо на Землю. Не здавайся! Інакше, що я робитиму без тебе?— він легенько поцілував її в плече і погладив по щоці. Та ця ніжність вийшла занадто вимушеною, Тарас відчув, що погано грає роль закоханого чоловіка, і Дороті не може не помічати цього. Вона все чудово розуміє, але мовчить.

— Я б хотіла поговорити з цією шльондрою. Мені цікаво, що вона скаже нам.

Дороті стояла над Наталкою, розглядаючи її нерухоме тіло.

— Не називай її так. До останнього рейду вона була звичайною дівчиною.

— Тоді облишмо цю тему. Вона намертво зафіксована, і не зможе заподіяти шкоди, давай поговоримо про щось інше.

— Про що? Надворі вже темно. Треба лягати спати.

— В одній спальні?

— І на одне ліжко.

— Я згодна, але, якщо ти будеш занадто нахабно лізти до мене, то я вижену тебе на підлогу.

— Буду дуже чемним.

Вони обоє відразу ж заснули, бо сон — надійний захист від неспокою. Сон і тепле тіло біля тебе заспокоюють дуже гарно.

На нічному небосхилі розпливчасті світлі хвилі хмар. Міріади зірок визирають з-за їх кучерів, місяць кутається у димчасту шаль, самотній і сумний. Під цим небом можна в одному місці плакати і кричати, вити від горя, в іншому — сидіти і гладити щасливим поглядом зірки і верхівки дерев.

Станція повільно перетворюється на примару. Ніхто не сказав би, що в ній хтось живе. Давно некошені трави наповзають на плити доріжок, душать собою маленькі кущики ялівцю.

У всіх приміщеннях станції ніч рахує секунди, дістає їх з однієї вази і кидає в іншу, кожна секунда при падінні голосно стукає, і стук цей бігає за годинниковими стрілками. У холі механічні удари великого годинника глушать злий стогін. Ніжні пальці потріскують, стискаючись у кулаки, зап’ястя викручуються під затискачами, шолом дрібно тремтить — не можна надовго фіксувати людину, бо це їй може не сподобатись.

Через власну дволикість стаєш огидним самому собі. Лицемір! Навіть кохання перетворюєш на втечу. Наталка сильніша за тебе. Ти кохаєш її і водночас боїшся, тому заставляєш страждати, мучиш цю красуню, мстиш їй за свою слабкість.

Тарас зіщулився на ліжку. Так сталося, що він кохає одну, а лежить в обіймах іншої, та все це ще можна змінити. Дороті спить, їй затишно і зручно поряд з ним.

Потрібно підвестись і піти до Наталки, звільнити її. Вона не може бути потворою, бо занадто симпатична для цього. Береговий обережно зняв руку Дороті зі свого плеча і безшумно встав з ліжка. У холі горить світло, невже його забули вимкнути на ніч? Двері каюти напівпрочинені.

Він пройшов у хол і зупинився біля столу з Наталкою, рука сама потягнулась до звукофільтру, клацнув перемикач.

— Тарасе, ти належиш мені!

Чоловік з переляку зробив крок назад, відчуваючи, як у нутрощах інеєм осідає холодок.

— Ти сумніваєшся? Ти — мій, а я — твоя, так має бути!

Її обличчя не видно, тому слова звучать, наче з потойбіччя, слова привида. Тіло Хвойної пульсує під фіксаційними пасами, її одяг то збирається у складки, то розпрямляється, немов по ньому котяться хвилі.

Враз з-під шолома вистрибує ряд живих вогників, які відразу ж починають пожирати тканину спортивної блузки. Тараса від такого видовища кинуло у холодний піт, але загасити цей вогонь він чомусь не міг, сила покинула його перед цим дивом напризволяще. Полум’я поїдало блузку, але за ним не залишалося ні попелу, ні опіків, навпаки, шкіра Наталки ставала від цього ще ніжнішою. Ось вогонь вже біжить по впадині її живота, по руках, а оголене тіло тремтить під закляклим поглядом чоловіка.

— Слідкуй за вогнем і ти побачиш те, про що мріяв.

Тарас зрозумів, що його спіймали на гачок, з якого він вже не зірветься. Як швидко оголюються її стегна... Береговий нахилився до неї і вперся головою у щось м’яке і пружне — подушка. Сон з диким реготом втік з кімнати.

Дороті розплющила очі і здивовано подивилась на чоловіка, який важко дихав і ледь не плакав від незрозумілого їй безсилля.

— Щось сталося?

— Нічого. — Тарас ліг на спину і втупив погляд в стелю. Роздивляння сірої темряви трохи заспокоїло його. Це був лиш сон, моторошний, прив’язливий, але сон, ілюзія, мара. Під боком тепле жіноче тіло, усе буде добре.

— Дякую, що розбудив мене. — Едмінгтон пригорнулась до чоловіка, переплітаючись з ним ногами. — Мені снились страшні речі.

"Невже? Цікаво, які жахи бувають в інших людей. Можливо, також вогненний стриптиз?"

Уголос Тарас лиш запитав:

— І що тобі снилось?

— Що я бачила Томаса.

Яке щастя, коли людям сняться різні сни, це так нормально.

Цієї ночі їм більше нічого не снилось, лиш червоні і сині сузір’я на чорному фоні закритих повік.

Він зупинився на схилі морського берегу, щасливо дивлячись на ряди хвиль унизу.

Море! Невже це сталося?! Після стількох днів гонитви і блукання по лісі виявляється, що інтуїція не підвела. Переслідувачки залишилися десь позаду, вони вже не на своїй території, тому дії їхні загальмовані, скуті обережністю.

Тепер потрібно йти на захід, бо "Смерековий Рай" розташований десь там. Якщо йти по береговій лінії, то заблукати неможливо, можна хіба що переплутати захід і схід.

Цікаво, чи на станції є ще хтось живий? Судячи по снах, там сталися великі зміни.

Йому хотілося кричати від щастя, але крик міг привернути їхню увагу. А щастя це зумовлене не так власною втечею, як усвідомленням невсесильності своїх ворогів. Вони не досконалі, якщо від них втекла звичайна людина.

Остап вже міг досить добре ходити без палиці, обережно і повільно. Синці на тілі з синьо-зелених стали жовтими, а з подряпин почали облітати струпи, оголюючи під собою молоду шкіру. З власним одужанням ставлення командора до феномену Хвойної швидко змінювалось. Якщо при швидкому загоєнні ти сам не перетворився на потвору, то безглуздо підозрювати в цьому інших.

З твоїм тілом майже все гаразд. Ти вижив після неймовірного падіння і вже не втрачаєш тями, коли феї ходять голі. Тут ти не просто полонений, а головне, ти не розумієш навіщо тебе тут тримають. Можливо, ти для них кумедна мавпочка або потенційний раб. Ти будеш хіба що гадати, бо ніколи не знатимеш цього напевно, і ніколи сам не потрапиш до людей. Та красуня, яку він намагався поцілувати, тепер при кожній зустрічі щиро посміхається, і її очі палахкотять радістю — у серці поселилася надія, що стосунки з нею поглибляться.

Хоч він провів у цій долині стільки часу, та нічого ще не дізнався про фей, в таборі яких сидів. Феї всі блондинки і зеленоокі, вони надзвичайно гарні, носять майже однаковий одяг, основною деталлю якого є вовча шкура. Якби тут опинився якийсь шоумен, він знайшов би в цій долині золоту жилу — плем’я екзотичних амазонок.

На полоненого діви уваги майже не звертали. Йому дозволяли брати м’ясо, яке залишалось в казанку, дозволяли дивитись на них, усміхатись і підморгувати їм, але суворо забороняли торкатися їхньої зброї і їх самих.

Враз усі думки повернули в інше русло — в таборі дещо змінилось, і феї поводяться дивно. Вони змінили своє спокійне розмірене життя: ті діви, які щось робили, покидали цю роботу, ті, що відпочивали, позривались на ноги — стоять і вдивляються в туман, насторожені і збентежені, дивляться і вслухаються.

Що відбувається, і чому такий переполох? Адже усе як завжди: озеро, до якого крізь примарний туман добивається сонце, вогнище, на якому смажиться туша молоденького кабанчика. Що ж тоді сталося?

Раптом десь у кущах тріснула гілка. Остап кинувся до озера, бігти важко, але страх додає сили. Швидше сховатися в очеретах, залізти по шию у воду і чекати, поки все це мине. Діви хапали свої мечі, перекрикуючись між собою, кидались у захист під деревами, кілька з них впали на траву пронизані стрілами чи заколоті метальними сокирками — туман ховав їхні страждання. На галявину з дикими бойовими кличами вибігали нападниці, стрімкі і спритні, сильні і швидкі, схожі на донора Наталки. Захоплені зненацька господарі табору відступали під тиском ворогів, їх оточили зі всіх боків і тіснили до води. З туману вилітали нові стріли, шукаючи жертви.

Остап відчув, як розпач пробуравлює його голову, він чудово розумів, що нічим не може їм допомогти, і лиш дивився на цей свавільний бій, наче на сон. Його погляд відразу ж вихопив з-поміж решти "знайому" білявку. Вона відбивається від нападниці однією рукою, інша вкрита кров’ю, що тече з пораненого плеча. Її ворог наносить удари страшної сили, наперед впевнена у своїй перемозі. Вони обоє б’ються на березі озера, навпроти тих очеретів, де сидить полонений.

Через туман командор не міг зрозуміти, на чиєму боці перевага і хто чисельніший, бо одні діви дзвеніли мечами за кілька метрів від нього, а інші бились далеко в лісі, до того ж, жодна не стояла на місці, рухаючись, мов блискавки.

Це битва не звичайних ворогуючих племен, де бездумно проливається кров дикунів, це — справжня війна у всій своїй красі і жорстокості: досконало володіти зброєю, своїм тілом, своєю свідомістю — справжнє мистецтво. Діви так швидко наносять і відбивають удари, що Остап не встигає прослідковувати їхні рухи. Такого він ще не бачив і навіть уявити не міг.

"Знайома" знову пропустила удар, і тепер червона смуга розповзалася по її стегні. Нападниця, знущаючись з неї, потрохи ріже свою жертву, виснажуючи її, а не вбиваючи, але та не здається. В її очах пломеніють лють, жаль, страх, відчайдушність і... добро. Обидві зупинилися на піску біля води. Кров з рани "знайомої" стікає у воду, її обличчя перекошене гримасою болю, та все-одно прекрасне. Нападниця стоїть за кілька метрів від командора і, схоже, не бачить його. Може, відволікти її увагу, і тоді вона пропустить удар в свою сторону? Потрібно легко і нечутно кинутися візитерці на спину або схопити її за руку, головне — не плескати по воді. Остап зірвався з місця, виставивши вперед кулаки, і побіг до неї. У якусь мить навіть повірив, що встигне самотужки звалити її з ніг, перед тим як впаде мертвим, звідкись з’явилась така впевненість. Легко бути сміливим і бігти на ворога, озброєного мечем, ніби йдеш у сні на бій з потворою, — сміливий, бо проснешся.

Та раптом нападниця вдарила мечем господиню, а її мокасин пройшовся по щоці чоловіка — сон перетворився в дійсність. Шуминський відлетів назад в очерети і їхні стебла боляче шмигнули по спині. Голова тремтить, по шкірі розливається вогонь. Та часу на лежання немає, дарма, що язик перевертає в роті вибиті зуби, а губи перетворилися на порвану рану — треба вставати.

Він підвів голову і завмер. Нападниця стоїть над ним із занесеним вгору мечем. За її ногами видно на березі нерухоме тіло "знайомої". Невже вона..? Очі Остапа заливає кров, котиться краплями по щоках, по шиї, висить на віях. Чоловік протер очі і знову побачив перед собою амазонку з мечем, занесеним над ним. Вона повільно розхитується на ногах, її очі дивляться кудись вдалечінь, а між грудьми стирчить лезо меча, якого хтось метнув з-за дерев. Врятований! Ніби злякавшись, що ця відьма може заподіяти ще якусь шкоду, командор зірвався на ноги і зі всієї сили вдарив її кулаком в обличчя. Діва замертво повалилася на мілководдя з переламаним носом, мнучи під собою стебла очерету, і вода невблаганними хвилями прийняла її тіло у свій саван. Отже, і вони помирають, тільки чи надовго?

— У мене таке враження, що цей ранок почався зашвидко. — Дороті відкотилася до стіни і виставила ногу з-під теплої ковдри.

— А в мене взагалі немає жодних вражень.

— І ще я думаю, що тільки-но чоловік і жінка залишаються самі на кілька днів як відразу ж починають ходити колами навколо ліжка, і, врешті-решт, лягають в нього навіть без почуттів, від нудьги чи через природні інстинкти.

— Зрозумів. Коханці з нас неправильні.

— З психологічної точки зору так, а з фізіологічної...

— Ну, з цієї ми підходимо один одному як гвинтик і гайка.

— Б-р-р. Яка ж ти все-таки сволота! Встаємо.

Вони неохоче посповзали з ліжка, одяглися і вийшли в хол. Наталка і далі лежить зафіксована на столі, і одяг на ній нікуди не зник. Отже, все гаразд.

— Я приготую сніданок, а потім перев’яжу твою рану. — Едмінгтон пішла на кухню, а Тарас сів розглядати Хвойну. Приємно, коли можеш отак дивитися на іншу людину, а вона цього не помічає. А може помічає?

Крик з кухні мало не звалив Берегового з крісла. Кричала Дороті, слідом за криком почувся стук чогось об підлогу. Чоловік зірвався з місця і побіг туди. Дороті жива, але непритомна, лежить на долівці з фартухом в руках. До кухонного вікна з двору припертий обличчям до скла чоловік, він ніби заглядає всередину. Його ніс приплюснувся об скло, щоки обвисли, губи завмерли у розчавленому поцілунку і перерізане, просто пошматоване горло.

Тарас бачив весь персонал "Смерекового раю" на світлинах інформаційного проспекту, тому відразу ж впізнав цього чоловіка. Це — Томас Селвінг, його притиснено до вікна сухою ломакою і він стояв тут цілу ніч, бо кров уже засохла.

З табору не долинає жодного звука, здається, що там вже нікого живого не залишилось. Лиш тепер Остап наважився підвестися з-за стіни очерету і подивитись на берег. За крок від нього, напівзанурений у воду, лежить труп дикунки, біля неї у воді виблискує її меч, далі видно лиш поодинокі стебла очерету, що губляться в тумані.

Бій закінчився, тільки хто кого переміг? А де переможці?

У грудях закипає запізніла злість на самого себе: що ти за чоловік, коли ховаєшся під час бою, дарма, що билися жінки? Коли переляк минув, голова починає прокручувати цей бій і з’являються питання: "Чи все я правильно робив? Чи задоволений своїми діями?", а відповідь одна — "Ні!". Така поведінка не достойна людини, тим паче, чоловіка. Він і сам не сподівався, що в ньому живе такий боягуз.

Остап вийшов на берег і зупинився серед понівечених трупів: розбиті голови, пронизані стрілами груди, порізані, порубані тіла. Від крові навіть туман наситився рожевим відтінком. Невже в цій різанині ніхто не вцілів?

Між двома старими горбатими вербами, на межі води і піску, стоїть на колінах одна з фей цього табору. Отже, вони відбили напад, але вціліла тільки одна? За час перебування в таборі туманного озера Остап нарахував їх дев’ять. Він кілька хвилин ходив по берегу і розглядав мертві тіла, нарахувавши вісім вбитих з племені, що підібрало його під обривом, і семеро нападниць. Справді, вціліла тільки одна.

Вона дивиться на озеро, схрестивши руки на грудях. В її очах немає гніву, бажання помсти чи болю, просто сумна правда — мовчазна молитва до озера за душі померлих подруг. Нарешті фея підвелася з колін, підняла з піску мокрий меч. До неї підбіг великий кінь із золотою гривою, і вона застрибнула на нього. Шуминський враз зрозумів, що залишається сам наодинці з цим чаруючим туманом, наодинці з мертвими дівами.

— Стій! А я? — чоловік зробив кілька кроків за конем, що йшов у напрямку лісу. Вершниця озирнулась і подивилась на нього. Звичайно ж, вона не може взяти його із собою. Він повинен бути тут, на нього покладено якусь місію — і кінь з вершницею зникли за розтріпаними клаптями туману.

Що тепер робити? Закопувати трупи? І тут Остап згадав про "знайому" і пішов шукати її вздовж берега.

Вона лежить в метрі від рухливої води, її очі закриті, довгі вії опущені на щоки, між губами проблискує білизна зубів — вона посміхалася, коли вмирала. А такою посмішкою можна навіть заворожити смерть. Командор подумав, що запам’ятає її такою назавжди.

Розтяте плече, рана дуже глибока, кров ще тече. Рана на стегні довга, але поверхнева, м’язи та сухожилля не пошкоджені, остання рана під грудьми від меча, який прорубав металевий нагрудник.

— Боже, чому вони теж гинуть? — але Бога не видно, бо небо заслав вічний туман, що злітає з поверхні води.

Згадалася операційна "Смерекового раю", де Наталка лежала під білим покривалом, а на сусідньому столі — холодне тіло феї, потім в думках повстав розлючений Тарас, який вирішив, що його командор грається із мертвою Хвойною. Та тепер Остап не бачив нічого аморального в тому, щоб поцілувати мертві губи. Тут смерть і життя не тільки є нероздільними, а й не мають чіткої межі між собою. Він став навколішки, сперся руками на вологий мох і схилився над дівою, його губи наблизилися до її посмішки, вони ось-ось торкнуться застиглих малинових пелюсток...

Що ж це? Вітер... Командор випростався — вона жива і дихає. Потрібно швидко перев’язати рани. За кілька секунд Шуминський відкинув нагрудник вбік і відгорнув шовкову хустку з її живота — на лівому боці видніється акуратний розріз і кілька синяків, крові витекло зовсім мало, бо шовк закупорив рану.

— Тримайся, тримайся! — якби він подивився до неї швидше, то вона не втратила б стільки крові і мала б більше шансів вижити. — Я не вибачу собі твоє смерті.

Коли хтось вмирає через помилку іншого, то як цьому іншому жити далі?

Рана на плечі найстрашніша, і, якщо діва виживе, то навряд чи зможе володіти скаліченою рукою. Потрібно зшити краї рани, але як це тут зробити? Єдина можливість зашити рану — це медпункт "Смерекового раю", але він не пам’ятає дороги. Остап випрямився, почувши тихий тріск гілок за спиною. Тепле вологе дихання торкнулося плечей — він обернувся і побачив великі коричневі очі.

Кінь! Срібногривий!

Нова порція вологої землі впала на свіжу могилу і скотилася на зелену траву.

Яма вийшла неакуратна і Томас міг би образитись, побачивши, де його збираються поховати, та у Дороті немає сили копати далі: м’язи судомить, руки здерев’яніли. Тарас зціпивши зуби тягне до ями чорний поліетиленовий мішок з тілом Селвінга.

— Вибач, що заставила тебе з простреленим плечем тягти його.

— Нічого, я розумію, що тобі страшно до нього торкатися.

— А як тобі яма?

— Нормально. Скоро копання могил на цій планеті стане нашою другою спеціалізацією.

Мішок перехилився через край ями і сповз на дно.

— Дарма ми не зробили розтину тіла. — Дороті почала засипати мішок землею.

— Навіщо? Причина смерті очевидна — перерізане горло і три рубані рани на спині. Не розумію, навіщо його вбили тут?

— Щоб налякати нас. Я... Ти просто не уявляєш собі, як я перелякалась.

— Уявляю. Я чув твій крик.

— Це перша смерть, яку я побачила живцем на цій планеті.

— А на Землі ти бачила багато смертей?

— Достатньо. Рік я пропрацювала в лабораторіях Далласького інституту, одного разу там поламався електростимулятор в кімнаті, де утримувався піддослідний шимпанзе. Мій співробітник, Річард Бургард, пішов його полагодити. Вимкнув прилад з мережі, знайшов перегорілі дротики і вирішив з’єднати їх вручну. Мавпа спробувала допомогти йому і натиснула на вмикач. Я лиш побачила, як Річард сповзає на підлогу.

— А звідки ти знаєш, що це мавпа ввімкнула стимулятор?

— Бачила сама.

— Я таким досвідом похвалитись не можу. — Тарас ногами зсував землю з країв ями вниз, кривлячись від шелесту мішка, на якого сипався ґрунт.

— Смерть Томаса перевершила усю жорстокість, яку я можу собі уявити. Це мене найбільше злякало. Дивно, що я не вмерла від переляку, побачивши його обличчя, і дивно, що зараз, у мене немає істерики.

— Твої нерви адаптувались до стресу.

— Його вбивця може зробити таке ж з нами. Чому вони так не люблять людей? Що вони хочуть довести цим вбивством?

— Я помітив, що вони особливо не люблять чоловіків.

Дороті зрівняла землю на могилці, відкинула лопату і почала втрамбовувати могилу зверху. Підошви її чобіт гепали по вологому ґрунту, залишаючи чіткі відбитки.

— Таке враження, що я топчуся по його обличчю. — вона здригнулася і відійшла на траву, злякавшись власних слів.

— Не вигадуй страшилок про могилу.

— Це не могила... це засипана яма з трупом на дні. За ним навіть ніхто не плакав.

— Люба, перестань!

Чому він сказав люба? Але нещирості в його звертанні Дороті не помітила, а, можливо, її й не було.

— Тарасе, я зрозуміла! — вона вхопила чоловіка за здорове плече. — Зрозуміла! Ми не виживемо на станції, вони знову почали знущатись над нашою психікою. І це вже не жарти, це смерть людини, яку я добре знала. Давай втечемо звідси! Небезпека живе на станції.

— Піти із "Смерекового раю"? Це безглуздо. У лісі чи на узбережжі ми зовсім беззахисні, там — їхня територія, а тут — наш дім.

— Не наш, бо ми на чужій планеті. Але ти правий, нещастя краще чекати тут. А, можливо, в лісі вони нас не знайдуть?

— Не знаю, та зі станції я збираюся потрапити не в місцеві хащі, а у фешенебельний готель на Землі. Ходи звідси, вип’ємо чогось прохолодного.

Цю затоку він вже бачив. Вона за сім кілометрів від гаражу катера, отже, за кілька годин втікач побачить "Смерековий рай", і тих, хто вижив там. Хочеться бігти, щоб швидше побачити їх, звичайних нормальних людей, щоб побачити і обійняти Дороті. За весь час своєї відсутності на станції він часто думав про неї, згадував, яка вона весела, усміхнена, які в неї гарні очі. Карі, сині чи може зелені? Як так, любити жінку і не пам’ятати колір її очей? Потрібно якомога швидше дійти до "Раю", обійняти Дороті і подивитись їй в очі.

Рухаєшся по лісі, переставляєш ноги, не падаючи тільки завдяки власній волі, незважаючи на своє бажання. Ти втомлений, бо звичайна людина, у твоїй душі — половина ненависті, половина доброзичливості. У будь-яку мить ти волею можеш підняти зі свого нутра силу, щоб випустити її назовні, вона є в кожній живій істоті, але лиш найдосконаліші з них можуть нею володіти. Це все він зрозумів у полоні. На жаль Томас не встиг увібрати в себе мудрість жорстоких фей, не встиг вижити вдруге.

— Боже, чому я повинна жити у цьому пеклі ще до смерті? — вологою ганіркою американка стирала кров зі скла.

Тарас мовчки сидів на кухні і дивився на жінку крізь шибку. Він бачив, що вона щось говорить, і показав рукою на свої вуха, мовляв нічого не чую.

Нарешті вікно сяє чистотою. Через кілька секунд Дороті ввійшла до кухні і витерла руки об рушник. Береговий дивиться на неї і посміхається, він завжди посміхається, коли відчуває, що треба щось сказати, але не знає, що саме.

— Знаєш, про що я мрію? — зараз запитає: "Про що?".

— Про що?

— Натрапити на знесилену фею і бити її, дубасити, гамселити!

— Ти б ніколи цього не зробила, навіть, якби мала таку нагоду.

— Все одно хочеться когось вбити, помститися за Томаса, за мої нерви, за твоє прострелене плече.

— Уяви собі, що їм в голову можуть прийти такі ж думки.

— Було б добре написати на стіні дні, які залишились до прибуття комісії СКЕУ, і по одному закреслювати їх. От тільки я не знаю точної дати їх прибуття.

— Мені здається, що ми схожі на подружжя американських піонерів-першопрохідців, які живуть в країні диких лісів, диких індіанців, диких звичаїв.

— Нам залишається посадити картоплю і кукурудзу.

— Я одягну ковбойського капелюха і почеплю на плече "вінчестер", замість овець і корів, заведемо козуль і оленів, і не захочемо нікуди звідси летіти.

— А як же напади ворожих племен?

— Це теж плюс. Між дикунками є симпатичні блондинки, і я зможу ходити "наліво".

— А мені в такому випадку доведеться займатися помстою з місцевим шаманом на брудних шкурах у закуреному вігвамі.

— Як приємно деколи отак помріяти про майбутнє. Ця розмова заспокоїла мене. А що ти скажеш про перегляд крутого вестерна з попкорном?

— Тарасе, це не можливо, немає енергії.

— Сьогодні сильний вітер. Акумулятор зарядився від вітряків, я зведу всі фази у бібліотеку, і побачиш, монітор запрацює.

— Тоді я побігла за кукурудзою.

— Зачекай, я хочу дещо сказати. Коли ми в космольоті читали бортовий журнал, то всі дуже хотіли побачити тебе. Ти відразу ж нам сподобалась.

— Можливо, нам продовжити записи, і цим самим впорядкувати події?

— Ідея непогана, але спочатку вестерн. У відеотеці є розкішний фільм з участю Джуліуса Монтейри і Шерлі Хоуп, обожнюю цю парочку.

— Неправда, це я їх обожнюю, а ще "Тарзани Чортової Сарматії" і "Станція-666".

— Так довго генератора не вистачить.

Наталка на фіксаційному столі заскрипіла від злості зубами, але ніхто цього не почув. Її взагалі перестали помічати, але вона постійно стежить за ними і вишукує свій шанс, і в цьому їй допоможуть сни.

Кінь швидко йшов поміж деревами, опустивши голову донизу, щоб зривати по дорозі стеблинки рідких трав. Ця мудра тварина впевнено простувала, байдуже глипаючи по сторонах. Вона простувала поміж деревами, переходила невеликі ріки, долала яри, пагорби. Остап в її русі бачив лиш одну закономірність — йти прямо, тільки прямо, без поворотів.

Аурі сиділа перед ним, і чоловік руками тримав вуздечку, заодно підтримуючи діву, яка без його допомоги впала б з коня. Вона то опритомнює, то знову втрачає свідомість, рани на нозі і на грудях присохли і вже не кровоточать, вони вже не загрожують її здоров’ю, а от розріз на руці запалився і підпух, почервоніння від нього поширюється по всій руці.

Остап весь час згадує медпункт "Смерекового раю", широкий вибір антисептиків у тамтешній аптечці, які б зараз стали у пригоді. Якщо діва помре, то з її смертю щось обірветься в житті командора. Він відчував, що тепер зв’язаний з нею, а вона з ним, можливо, це просто навіювання, але хочеться перетворити його в дійсність.

Аурі спиною і плечима спирається на груди Шуминського, а той радий, що вона поруч.

В її ранах інфекція, і не допомагають ні трави, ні навіть припалювання країв розрізу — рана гноїться. Дивно, що білява красуня ще й досі жива.

Їдеш, тримаєш її однією рукою за талію і думаєш, мрієш. Зрозуміло, що феї можуть вбивати одна одну, а люди вбити фей — ні. Саме тому білявка, застрелена Тарасом, ожила, а Аурі зараз вмирає. Діва весь час мовчить, і в таборі він ніколи не чув їхніх розмов, тому сам назвав її Аурі.

Кінь зірвав губами верхні листки воронячого ока і, йдучи далі флегматично пережовував свій трофей...

— Ти боїшся Наталки?

— Що? — Тарас відвів погляд від екрану і здивовано подивився на свою подругу. — Чому ти про це запитала?

— Бо часто помічаю це. І до мене ти втік по цій же причині — боявся, що поцілуєш її, тому поцілував мене.

— Неправда...

— Кого ти обманюєш, себе? Мене? Чи Хвойну?

— Дороті, все надто заплуталось, щоб розібратись в цьому. Я не кохаю Наталку, просто мене притягує її тіло, навколо неї все перенасичене феромонами, це не кохання, а інстинкт, спрага, потяг. Розумієш?

— Так.

...Джипи дикунів заполонили маленьке селище метеорологів. Гострі бампери машин нищили стіни будиночків, різали палатки, перевертали апаратуру. Сон науковців перетворився в пекло. Вони вистрибували зі своїх ліжок, хапали імпульсні рушниці, але не встигали вистрілити, як самі падали застреленими. Поки у селищі ріками текла кров і лунали постріли, по вузькій ущелині від нього тікала простоволоса жінка у химерній піжамі, притискаючи до грудей містичний камінь Моазон. Її ноги раз-по-раз занурювались у крижаний струмок з багнюки, за її спиною чути рокіт двигунів — дикуни йдуть по її сліду...

— Бачиш, у нас вже й не так страшно. — Дороті солодко усміхнулась.

— Але це кіно, тобто усе те, що може вигадати тільки людина, а в "Смерековому раю" — невигадана дійсність, тому метеорологам набагато легше, ніж нам.

— Чому?

— Вони знають, з ким ведуть війну, і знають за що, а ми сидимо тут, як в пастці для мишей, і нічогісінько не розуміємо. З восьми людей двоє мертвих, троє зникли. Хто керує подіями?

— А та білявка, донор Хвойної? Можливо, це все вона творить?

— Мені не віриться, що вона одна може мати таку силу.

— Тарасе, стиш звук. Здається, внизу тече вода.

— Стіни звуконепроникні.

— Але ж я чую!

— Ти закрутила крани?

— Звісно.

— Тоді, напевно, десь прорвало трубу, або розійшлися шви в одному з колін. Піду подивлюсь. — Тарас вийшов у кругову галерею і пішов до тунелю з драбиною. Він уже навчився лазити по драбині, користуючись однієї рукою. Ось люк, перед яким недавно стояла Наталка Хвойна і збиралась спускатись вниз, не знаючи, що там на неї чекає нерухомий полон. Люк легко піднімається, це просто відкидна кришка, замаскована під плити долівки.

Чоловік обхопив ляду пальцями і потягнув її на себе.

— Дороті! — він відстрибнув від люку, немов ошпарений. — Дороті!

Вона відразу ж прибігла на поклик. Побачивши Тараса, який стояв під стіною із стиснутими побілілими губами, перелякалась:

— Що сталося? Чому ти кричав?

— Люк закритий знизу! Тепер ми з нею помінялись місцями.

— Але Наталка знерухомлена!

— Хтось же нас закрив тут!

— Необов’язково, щоб це була вона.

— А хто, фея?

— Можливо. — Дороті сіла на підвіконник і схрестила руки на грудях. — Нічого страшного, можемо відкрити вікно і спуститися вниз, або вийти надвір через виїзд із спортзали.

— Думаю, що слід деякий час почекати. Стільки, скільки ми витримаємо без їжі. Зараз я піду в радіорубку.

— Навіщо?

— Потрібно перерізати всі кабелі від вітряків і сонячних генераторів, щоб те, що є внизу, сиділо там без енергії.

— Слушна думка.

— Отже, я нагору, а ти піди в бібліотеку й візьми із сейфу лазерні пістолети, вони лежать там в коробці. Ми з Остапом змінили код, тепер це — 18151201.

— 18151201. Запам’ятала.

Через хвилинку Тарас виліз з тунелю другого рівня і звівся на ноги перед радіорубкою, в яку сходились всі енергетичні кабелі. Там можна перекрити струм.

Весь коридор переливається сонячними відблисками, ніби тунель у розплавленому золоті, і чоловік занурився в нього. У радіорубці нічого не змінилося, навіть алебарда, яка все-ще стирчить з пульту управління, вже не кидається в очі своєю невідповідністю. Он в кутку — коробка з’єднання кабелів, потрібно лиш розкрутити її.

Звідси відкривається чудовий краєвид: облиті сонячним сяйвом синьо-зелені ліси, безмежний простір, небесна блакить — дивна краса, яку завжди помічаєш випадково. На карнизі над спортзалом у промінні темніє постать. Коли очі звикли до яскравого світла, Тарас зрозумів, що це дівоча постать. На ній лиш вовча шкура, яку на стегнах втримує шкіряний пояс, жодних прикрас, ніякої зброї — фея повернулась.

Береговий роз’єднав коробку з плетивом кабелів і вода на першому поверсі перестала текти. Фея обернулась і зістрибнула з даху на виїзд.

Позаду почулись легкі кроки, хтось іде по коридору. Тарас озирнувся і побачив бліду і схвильовану Дороті.

— Тарасе, сейф порожній, там не має ні зброї, ні речей вашої амазонки.

— Я бачив її.

— Кого?

— Фею. Щойно на карнизі, вона стояла там, де Хвойна продірявила мені плече.

— Мені страшно...

— Не бійся, зараз ми сядемо на велосипеди і виїдемо на доріжку навколо станції, а звідти зайдемо на перший поверх і подивимось, що там сталося.

— А чому на велосипедах?

— Щоб швидко виїхати. Тоді ми з’явимось там несподівано.

— Ти не зможеш керувати велосипедом.

— Однією рукою зможу, головне швидко увірватися на перший поверх, а там можна і впасти. Заставши зненацька візитерку, спробуємо поговорити з нею.

— Роби, як хочеш. А я з тобою не піду.

— Що??? — Тарас нарешті відвів погляд від осяяного сонцем карнизу.

— Не піду, а якщо ти вважаєш доцільним, то йди, а я боюсь. Там істота, яка спотворила Наталку, істота, яка воскресла і пройшла крізь стіни, істота, що поглядом ледь тебе не вбила. Я боюсь її.

— Ти відпустиш мене самого, каліку? Ось як ти мене любиш.

— Ми вже говорили про нашу любов.

— Тоді до побачення. Подумай про те, як тут доживатимеш свого віку сама. — він чмокнув її у щоку і пішов до драбини.

Незрозуміло, що означають його слова — сарказм, жарт, образу, злість? Невже щойно розійшлися останніх двоє людей на цій станції?

— Тарасе, зачекай, не йди. — Дороті не хочеться залишатись на самоті. Але він не почув, або не звернув уваги на її прохання.

Підйомник працює в механічному режимі, за мить двері виїзду піднімуться настільки, що можна просковзнути під ними. Краще не брати велосипед, бо з нього дійсно можна впасти, як казала Дороті. Береговий прокотився по виїзду вниз і схопився на ноги. Він по траві побіг під вікнами, пригинаючись, щоб залишитись непоміченим. Ось і тераса. Стулки дверей розсунуті — ще швидше, бо фея може заподіяти Хвойній якесь зло, швидше.

Тарас прикусив нижню губу і подумав, що його криві зуби пластична дентологія так і не виправила. Та, незважаючи на те, що він намагався заспокоїти себе сторонніми думками, все-одно було страшно йти без зброї до невідомого, хоча, крім страху, в ньому відразу просиналася гордість за свою сміливість.

Зараз усе повинне стати на свої місця, і кожна крапка знайде своє "і". За мить фея дасть відповіді на всі запитання, або... згадає про постріл у голову.

Тарас зайшов у хол і зупинився, розгублений і переляканий — нікого. На столі лежить арбалет, з кухні долинає шурхіт, почувши який, чоловік відразу ж сховався за спинкою дивану.

Вона вийшла з кухні легкими пружними кроками, неначе хижак на прогулянці, і сіла у велике м’яке крісло.

Потрібно терміново щось придумати, навіщо було взагалі сюди йти — захотілося вкоротити собі віку? Краще зробити хід першому, щоб не стати пасивним гравцем, який тільки відповідає на ходи противника, тим більше, що фея повинна відчувати тут присутність людини. Так чому ж вона досі ніяк не відреагувала? Береговий висунув голову з-за боковини дивана і подивився на м’яке крісло. Її видно збоку: стегна ховаються за бильцями крісла, на яких відпочивають руки, плечі опущені вниз, голова лежить на спинці крісла — вона повністю розслабилась.

Фіксаторний стіл стоїть під стіною по-рож-ній, паси порвані, затискачі поламані, а Наталки немає. Це ж вона сидить у кріслі, і не помічає погляду на собі! Чи тільки вдає, що не помічає? Яка вона красива з розпущеним волоссям і вовча шкура їй до лиця, первозданна, чиста у своєму спокої, з чарівною задоволеною усмішкою на вустах. Сидить із заплющеними очима і чекає, екзотична своєю оголеністю, дівчина, яку всмоктав в себе Океан, перетворивши її на інший людський штам.

Отже, феї тут немає, це Наталка, яка вивільнилась із фіксації, що було не під силу жодній звичайній людині.

Іржання коня, яке долинає зі сторони головного входу, заставило Тараса сховати голову назад. Більше того — кінь іде по коридору, ось він зупинився у дверях холу, тихо пофоркуючи. Хтось зістрибнув з нього. Все це коїться перед диваном, тому Береговий нічого не бачить, зате чудово чує.

Проминуло кілька хвилин, а чоловік ніяк не міг збагнути, що коїться. Він стискався в клубок від тих страшних картин, які вимальовувались в його уяві. Збігав час, а його ніхто не помічав. Вкотре Береговий почав збиратись з духом, щоб визирнути з-за спинки дивану і подивитись на істоту, що приїхала. Страх — велика сила, але він ніщо перед цікавістю, яка і заставила Тараса висунути голову з-за дивану. Те, що він побачив, заставило його забути і про обережність, і про небезпеку — про все на світі.

Вони надто красиві, щоб, дивлячись на них, про щось думати. Наталка лежить на обідньому столі, а на ній — фея. Їхні губи переплелись між собою, пальці ніжно гладять підборіддя, щоки — вони пристрасно цілуються. Чоловік не міг в німому здивуванні відвести погляду від цього захоплюючого видовища, не відчуваючи гніву за те, що зневажили його чоловічу суть. Він інтуїтивно відчув, що це не кохання, і не інстинктивна пристрасть, ласки двох оголених дів — дивний ритуал, це — осягнення істини, усвідомлення власних бажань і можливостей.

Фея ковзає губами по тілу Хвойної, обплітаючи хитромудрими візерунками поцілунків груди дівчини, пальці ласкають тремтливими доторками всі вигини тіла, повзуть під вовчу шкуру — Наталка напружується, як струна, млосно завмираючи, її очі сяють вдячним благословенням.

Кінь байдуже спостерігає за своєю господинею, яка поволі знімає пояс з дівчини і скидає вовчу шкуру, оголюючи її стегна. Вона схожа на мандрівника в пустелі, який довго шукав життєдайну воду і, знайшовши її, жадаючими вустами тягнеться до неї...

— Наталко! — Тарас різко звівся на повен зріст. — Зупинись! Хто ця жінка?

Поламані дерева, горби, яри, Остапові здавалось, що він пам’ятає цю дорогу, але звідки? Пам’ять чомусь ніяк не бажає поділитись хоча б одним спогадом, тільки раз-у-раз в підсвідомості змигує покручене дерево, струхлявілий стовбур, який через кілька кроків бачиш перед собою. Здається, цим лісом він йшов зі станції в долину.

Озеро, туман, феї залишились далеко позаду. Через кілька годин прийде вечір, і ти потрапиш в лабіринт тіней лісу.

Аурі ще жива, але вона вже не рухається. Лиш тихе дихання і ледь чутне серцебиття свідчить про її життя. Мудрий кінь біжить вперед, жодного разу не звернувши вбік, не зупинившись, щоб вибрати напрямок. Складається враження, що він зараз пронесеться під смереками і полетить над їхніми верхівками, наче птах. Дивно тримати перед собою напівживу мешканку чужої планети, відчуваючи її тепло, ніжну шкіру, аромат тіла і нічого не знати про неї, про її плем’я. Те, що вони схожі одна на одну навіює думку про клонування, та одразу ж в пам’яті постають зелені очі, красиві обличчя, спортивні фігури — насправді, вони всі різні. Вже стало зрозумілим, що існують ворогуючі племена, вони воюють не тільки з прибульцями, а й між собою.

У що вони вірять, і чим відрізняються від людей? Які в них звичаї і традиції? Цікаво, на цій планеті живуть лиш воїни, чи десь є осілі землероби і ремісники? Взагалі, як пов’язане походження фей із паралелізмом Землі й Океану? Можливо, вони — невдалі копії людей, ні, швидше, люди їх невдалі копії. Еволюція, мабуть, була запрограмована однаково на цих різних планетах, але якийсь фактор зіграв у двох історіях по різному.

Що ж робити? Це не просто не по-дружньому, це — нелюдяно відпустити його самого, зрадити. Хоча між ними не було ніяких домовленостей чи зобов’язань, та все-одно, він пішов туди самотній, ображений, без підтримки. Ще є час виправити свою помилку, бо проминуло лише десять-п’ятнадцять хвилин.

Дороті стиснула пальцями бильце крісла, зараз вона встане і піде на перший поверх.

Прохолодна рука торкнулась її шиї, і в наступну мить, американку витягнули з крісла, тримаючи металевим захватом. Кричати вона не могла та й, хто б почув. Її мовчки волочили за шию по підлозі, не даючи часу оговтатися. Вона не бачила, хто тримав її ззаду. Чомусь згадалося обличчя Томаса, припертого до скла, і Дороті мертвою хваткою вхопилася за край дверей. Нападник легко відірвав жінку і поволочив її далі, прямуючи до відкритого люку.

Ось реальна загроза твоєму життю! Планета нарешті насмілилася на це.

Едмінгтон з силою відштовхнулася від підлоги ногами, намагаючись плечима звалити невідомого ворога, але їй це не вдалося. Натомість він штовхнув її у відкритий люк, розімкнувши свої сталеві обійми. Щаблі драбини забили по спині, і ноги доторкнулися долівки. Падіння принесло кілька синців і шум в голові.

— Не чіпайте мене! — вона закрила обличчя руками і виповзла в коридор, але звестися на ноги їй не дали. Нападник вже був внизу і знову схопив американку. Та шарпнулась і відчула, що звільняється, сорочка Едмінгтон залишилась у чиїхось руках. Дороті обернулася і панічне бажання бігти, тікати куди-небудь зникло. Хвойна відкинула клапті сорочки і усміхнулася, їй справді личить вовча шкура.

— Наталко, що ж ти робиш? Ти ж така сама як ми!

— Але це не завадило тобі прикувати мене до столу.

— Ти сама спровокувала ув’язнення. — Дороті зробила крок до Хвойної, помилково сприйнявши загадковість у її очах за сумнів у своїх діях, і отримала надто сильний удар кулаком під праве око, щоб втриматись на ногах.

Ні, Хвойна у своїх діях не сумнівається. Вона діє впевнено. Дороті примружила очі, застогнала і звелася на коліна. Колишня подруга підстрибнула до неї і вдарила ногою у живіт. По коридорі пройшовся виляск, американка влетіла в хол і розпростерлась на килимі. З її носа потекла кров. Хвойна підійшла до столу в холі й взяла з його нижньої полиці меч. Вона ніжно провела пальцями по його лезі, по заглибині для стікання крові і націлила вістря на Тараса. Той лиш криво усміхнувся:

— Божевільна.

— Я єдина знаю, що тут відбувається.

— Отже, вища істина — переспати з відьмою?

— У красі мого тіла ти шукаєш вульгарність.

— А що шукаєш в ньому ти?

— Божественну природу, еталон насолоди. Лінії людського тіла є ключем до розуміння, але ти цього до кінця не збагнеш, бо не встигнеш — я принесу тебе в жертву. І як жертва ти станеш вище навіть за мене, тому через це я тобі трошки заздрю.

Тарас скосив очі на лезо меча і побачив на його блискучій поверхні циферблат годинника — час настав. Він кинувся назад і впав разом з кріслом на долівку, у наступну мить хол вибухнув пострілами. Кулі перерізали ніжки стола, пооббивали стіни, зрешетили спинки крісел і вкрили вікна еркеру сіткою вм’ятин і тріщин. Металевий град стих так само раптово як і почався, залишивши за собою розтріпаний хол.

Дороті підвела голову і побачила в кутку під дірявими уламками тумбочки корпус відеоробота, окуляри якого були в бойовій готовності, а два кулемети висунуті з бокових щілин. Він стріляв вище тридцяти сантиметрів над землею, не зачіпаючи тих, хто лежав на долівці, і випустив по одній кулі на кожні два квадратні дециметри. Жахлива зброя.

Кінь перегородив своїм тілом коридор. Його шкіра нагадує сито, з якого б’ють фонтани крові, зліплюючи конячу гриву в криваве пасмо.

Наталка все-ще стискає в руках меч — її голова пробита навиліт, куля пройшла крізь потилицю, вийшовши вище лівої брови, у спині чотири дірки, на шиї, на руках, на стегнах довгі криваві подряпини — дівчина тоне у власній крові, яка тече крізь стулені губи й рани на килим, фарбуючи його кремову пухнасту поверхню. Безперечно, вона мертва, мертва вже вдруге.

— Тарасе, ти геній. — Едмінгтон сіла на килимі, не знаючи чи сміятися, чи плакати. Її погляд ковзнув по тілі Наталки, по вм’ятинах на стіні і зупинився на морді коня. — Як ти запрограмував відеоробота?

— Все дуже просто, він стояв у тумбочці, а пульт від нього лежав у шухляді журнального столика біля крісла, на якому мені наказали сидіти. Коли Наталка пішла за тобою, а фея гладила свого коня, я встиг за кілька секунд виставити таймер і тип стрільби. Тепер шкодую про це.

— Бо вбив Хвойну?

— Бо вбив коня.

— Це не ти, а робот. Так і запам’ятай. А де фея?

Вони обоє підвелися, розглядаючи понівечений хол. Тарас присів біля Наталки і погладив її спину, на його долоні залишилися червоні смуги. Кров стікає по улоговинках між ребрами вниз, збирається у рівчак на спині і наповнює маленьку впадину вище сідниць — цим її спина схожа на меч.

— Моя напарниця ще тепла.

— Ходи сюди. — Едмінгтон підняла дерев’яну плиту "Лісового раю" Еснея, яка впала зі стіни від пострілів. Фея лежала під нею, скрутившись калачиком, її біле волосся сховало під собою плечі, руки і коліна. Яка ж вона перелякана і безпомічна, неначе маленька дитина, її шкіра така ніжна! Серце стискається від болю, коли подумаєш, що через секунду тіло цього невинного ангела пробере холод смерті.

Дороті відкинула рукою волосся діви їй на спину і побачила маленьку цівку крові на її животі — одна єдина рана. Решта куль проминула досконале тіло. Очевидно, фея стояла боком до відеоробота.

— Відійди від неї. — Тарас зігнувся, щоб підібрати меч Хвойної. Враз хол пронизав істеричний крик, Дороті налетіла на стіну й перестала кричати, звалившись замертво. Чоловік схопив меч і озирнувся — фея голіруч йшла на нього.

Меч у руці гарна зброя, але вона безсила перед цією дівою, яка може все: пройти крізь ковпак кріокамери, вбити поглядом, померти і жити далі. Її сила необмежена. Вона щойно вбила Едмінгтон і вже немає сили придумати порятунок для себе, немає сили для надії.

Тарас заплющив очі, відчуваючи, що досягнув межі, за якою боротьба вже не має сенсу. Безсилля...

Держак меча втиснувся в долоні, і ніжні слабкі руки лягли на його плечі. Вона щось беззвучно шепоче. Чоловік відчув, як по його пальцях, по ліктях тече теплий струмок. Він відпустив держак меча, і той залишився висіти у повітрі. Тихий стогін вилетів з-поміж вишневих вуст білявки. Береговий розплющив очі й відразу ж полинув у зелені тунелі феї, де електорструмом бився біль. Сльози текли по її шовковистих щоках, вона висіла на чоловікові, вчепившись руками за його плечі, вологі очі благали про порятунок. Сльози жінки, їй боляче. Щойно ця відьма йшла до нього, метаючи блискавки, і ... Може вона не збиралася вбивати його? Може в її очах світилася не жага крові, а щось інше? Чому фея нанизалася на меч, це ж не випадковість?

Держак стирчить з її живота між дірочкою від кулі і вовчою шкурою. Тарас відчув холодний слід сльози в себе на щоці й, скрикнувши, відступив назад. Руки феї зісковзнули з його плечей, але вона втрималася на ногах і тепер легенько похитувалася, затуляючи долонями рану.

Позаду неї хтось стоїть. Почувся новий звук — гострий метал пройшовся холодом по її серці й випнувся вістрям з грудей, Тарас ніби відчув, як її серце зупинилося. Фея повалилася на бік.

Хол нагадує бійню. Від червоної барви повсюди на очі набігають плями, навіть сонце за потрісканими вікнами здається червоним. Мертва дівчина, пробита двома мечами, лежить на килимі, віддаючи йому своє тепло, а над нею стоять два чоловіки, один — худий, подряпаний, інший — заплаканий і блідий.

8. Загибель "Раю"

— Обережно, не стягуй занадто сильно, — Бріксті послабив пов’язку на голові Дороті, наче боявся перетиснути їй мозок. — Я занадто довго мріяв побачити її.

Тарас передав йому розірваний кінець бинту і відступив вбік. Слова цього брудного і засмаглого чоловіка йому не сподобались. "Мріяв побачити". Напевно, що не тільки побачити. Його очі зараз виблискують так, наче лицезріють не худу жінку з перемотаною головою, а сплячу Венеру.

— Вона непритомна.

— Але однаково гарна.

Видно, що Бріксті просто закоханий в неї, а це вже починає не подобатись Тарасу, хоча ревнощі тут недоречні.

— Отже, ти прилетів з групою підтримки? — Ендрюс підвів голову і подивився на Берегового пронизуючим поглядом, в якому і справді було щось божевільне.

— Так, на тому космольоті, що лежить на космодромі.

— Він зазнав серйозних пошкоджень?

— Дуже серйозних. Його ремонт на цій планеті неможливий.

— А радіостанція?

— Розбита.

— Де ж решта ваших? Чи тепер групи підтримки складаються лиш з однієї людини?

— Нас було четверо: один загинув під колоною тераси, яка чомусь обвалилась в день нашої посадки, другий втік у ліс під час приступу мишачого грипу, третя — лежить продірявлена кулями в холі, а я — четвертий.

— Невже вона із Землі? Я думав, що це одна з них.

— Ми їх називаємо феями і вона не одна з них. Вона — моя наречена. — Наречена!? Він сам не знав, чому так назвав Наталку.

— Феї? Вони що, казкові?

— З часом сам все зрозумієш. А зараз моя черга ставити запитання. Розкажи, де ти був весь цей час.

— Дороті сказала тобі, чому я пішов?

— Я читав бортовий журнал. Мене цікавить, не чому ти пішов, а куди.

— Твій тон несхожий на тон людини, яка вдячна своєму рятівнику.

— Вибач, просто я втомлений.

— Я був у фей, в полоні.

— Де, де?

— На схилі якогось вулкану чи то якогось пагорбу з гейзерами.

— Невже? Розповідай, хто вони, як живуть, що робили з тобою?

— Може там нічого і не було пам’ятного. Не знаю... Чекай, здається, там був ... так, був Томас. Він потрапив туди раніше за мене, а потім щось сталося... і ми втекли... Потім загубили один одного...

— Ти його знайшов, він вже тут, під землею. Ми знайшли його припертим до кухонного вікна і закопали, бо кріокамери не працюють. Взагалі нічого не працює. Генератори вийшли з ладу через блок комп’ютерного контролю.

— Це якесь божевілля. — Бріксті сів на землю і на мить забув про свою кохану Дороті.

Тарас залишив його розмірковувати над долею Селвінга й пішов в хол. Фея так і лежить на боці, мертва красуня-воїн. А Наталка схожа на покарану смертю повію. Потрібно обмити її і поховати. Береговий зігнувся, взяв її руку в свої долоні, ледве стримуючись від сліз.

— Я вбив тебе, але ти ж розумієш, чому? Життя — коротке і жорстоке свавілля. А як же я, моє кохання до тебе? Дороті тепер буде з Бріксті, а я навіть не встиг пояснити тобі все...

Отже, Бріксті закоханий в Дороті й, судячи за її розповідями, вона захоче залишитися з ним, стати коханою справжнього чоловіка, а не однорукого молодика. Правда, занадто жорстоко так принижувати себе у власних очах, але частина істини тут є. Американка цінує Бріксті більше, ніж Берегового, й тут немає нічого образливого, Тарас знав, що це справедливо: закінчення його короткого роману з Дороті — виправдана кара за нещирість з його боку. Він втратив Наталку через власну слабодухість, а тепер... Один, самотній. Доведеться жити тут, спостерігаючи за щастям інших.

Хоч би Остап знайшовся! Де він, куди зник? Його викрали, чи він сам побрів через помутніння розуму від хвороби?

— Тарасе, вона опритомнює. — Бріксті махнув рукою в сторону медпункту, і Береговий відпустив холодну руку Хвойної. Як ввічливо і тактовно з його боку поділитися щастям опритомнення коханої з іншим чоловіком!

Коли Едмінгтон розплющила очі й подивилася на Ендрюса, то Береговий гостро відчув, що сумує за Наталкою, що її смерть справжній удар для нього, як і зникнення Остапа. Вони свої, а Дороті з Ендрюсом чужі.

Люди є різні, і феї це чудово відчувають. Серед прибульців є схожі на них і їх, в першу чергу, феї і намагаються використати. Вони діють не власноруч, а з посередництвом обраних, до того ж, людина на цій планеті може конкурувати з феями за їхній дім. Тому ті й протистоять візитерам, що цілком природно. Така ворожість зумовлена не вродженим злом, а прагненням до збереження себе і своєї домівки, дарма, що методи протистояння не завжди гуманні, — так відбувається боротьба за виживання. Тут перевага на боці фей, бо вони господарі, тому для людей було б краще забратися з їхньої землі, планети.

Остап нахилився вперед і нерухомими губами торкнувся соленої шкіри пораненої, та здригнулася, як від доторку криги. Вона не твій ворог, але далеко не подруга. З вершини лісистого пагорба видно десь на заході схили кам’янистого плато.

— Тримайся, красуне, вже недалеко.

У нутрощах генератора порпається Бріксті, розкручує блоки мікросхем, тикає всюди пальцем. Крім того, що він трохи божевільний і справжній чоловік, він ще й чудовий механік.

Тарас стоїть біля вікна медпункту і дивиться на смерекові крони за склом. Вітер розхитує дерева, носить на своїх крилах вечір і штовхається з хмарами — ідеальний еталон раю для СКЕУ, але не для людей, яких він сюди послав.

— Тарасе, не ображайся. — Дороті розплющила очі хвилин десять тому, а вже встигла все осмислити і зрозуміти. — Ти не ображаєшся?

— Звісно, що ні.

— Ендрюс кохає мене і я давно чекала на цей блиск у його очах.

— Я не стоятиму на перешкоді вашого кохання. — Береговий вийшов з медпункту і пішов у котельню, навіть не попрощавшись із співрозмовницею.

Бріксті сидить із закоченими до плечей рукавами, весь вимазаний змазкою, а голова сперта на брудні долоні. Він облишив розкручені панелі генераторів і тепер посилено думає про щось, сконцентрований і... ненормальний.

— Стоп. Не говори нічого, я повинен згадати. Від цього залежить наше життя і наше майбутнє... Піду поїм, я страшно голодний.

Півгодини тому він поглинув пакет спагеті з соусом, три консерви, гору сухарів, і от знову зголоднів!

З медпункту чути шелест простирадл. Дороті вирішила встати, з нею все гаразд, лишилась лише велика гематома, яка швидко повинна зникнути. Дивно, що Ендрюс зараз не біля неї, а живиться на кухні. Мабуть, він і справді хоче щось згадати, бо все інше на світі перестало для нього існувати.

Тарас позбирав розкидані по долівці інструменти, позакривав панелі мікросхем, щоб ніхто випадково не пошкодив їх. Ще кілька днів тому він сидів тут з Остапом і намагався розблокувати комп’ютерну систему генератора, на кухні в цей час поралися Дороті і Наталка — все було гаразд. А тепер? Невже подальше існування перетвориться у суцільну ностальгію, і навіть не стільки по земному життю, яке вже здається нереальним і примарним, як по перших днях на планеті Океан.

З кухні долинає чавкання. Почувши його, Тарас зітхнув і пішов подивитися, що за свиня там з’явилася. Бріксті сидить за столом спиною до дверей, поряд з ним стоять законсервовані помідори. Він бере їх один за одним і запихає до рота, поклавши в рот, розчавлює і жує з тваринною пожадливістю. Тарас почув кислий аромат у повітрі, а підійшовши до Ендрюса зрозумів, звідки він. Він з жахом дивився, як Бріксті по-свинячому їв підгнилі, запліснявілі помідори, розбризкуючи їх коричневий сік по підборідді, по чистій білій сорочці, яку поміняв лише годину тому.

— Я згадав! — він схопився на ноги. Він і справді виглядає як не при своєму розумі. — Треба їм сказати! — Бріксті пішов у хол, мало не штовхнувши Дороті, яка секунду тому з’явилася в дверях. Тарас вийшов слідом за ним, шепнувши ошелешеній жінці:

— Я справді шокований ним. Тобі доведеться їсти з ним помідорну плісень.

— Я згадав! — Бріксті кричить, всівшись у велике м’яке крісло. — Я справді згадав!.

Дороті з Тарасом сіли на диван, збоку від нього.

— Можливо, ви думаєте, що я божевільний, можливо, це й дійсно так. Але я згадав те, чого боявся. Ми в небезпеці!. "Смерековий рай" зникне, феї прийдуть сюди і знищать його своєю силою, силою вогню. Треба втікати звідси якомога швидше. Катастрофа може статися будь-якої миті: за хвилину, за годину, за добу... Тепер, якщо хочете, вірте мені, якщо ні, смійтеся з мене. Але не ризикуйте! Ви вірите? — Бріксті відвів погляд від годинника, до якого був спрямований його монолог, і подивився, нарешті, на людей. Тарас криво посміхнувся і відповів йому:

— Розумієш, Ендрюсе, от якби ти не їв гнилих помідорів...

Дороті і Ендрюс вже вийшли на завалену терасу, а Береговий ще й досі стоїть в коридорі і дивиться в хол через труп коня, від якого вже почав поширюватися неприємний аромат. Фею теж ніхто не чіпав, і вона лежить в тій же позі, що й померла.

Жити на станції було важко, але все таки це був їх дім — бляшанка з людьми, які вперто ворушились, тягнулись до життя, не здавались. Цей металевий корпус був захистом від чужих думок, від дощів, від радощів сонячного проміння, від вітру, від інших природніх і неприродних явищ.

А тепер кидай все це і йди за божевільним. Його історія про помсту фей доволі дивна, але спробуй не повір в неї, тоді завтра вже можеш не прокинутись. Піти, кинути останній притулок, залишити Наталку на столі у медпункті.

Вони вирішили деякий час пожити на вершині одного з пагорбів плато, де є невелика печера, вірніше карниз з дірами під ним. Звідти станцію буде видно, як на долоні. Кожен понесе на собі наплічники з їжею, медикаментами і зброю.

Коли на безмежний край ялинових шпичаків опустилась густа ніч, троє людей якраз заповзли у глибоку нішу під кам’яним карнизом, втікаючи від нових бід.

Галявина заворушилась від вітру світлими плямами. Світить яскравий місяць, він виділив, окреслив у своєму світлі кожну травинку, кожен листочок і пуп’янок. Вітер, який продував усі лісові яри й ущелини плато, дотягався з морських просторів до металевих боків станції, зазирав у її згаслі очі і, зрозумівши, що ця велетенська блискуча комашка давно струхнявіла зсередини, вганявся поміж стовбури дерев і розчісувався поміж ними на окремі віхті доти, поки й зовсім не зникав.

Остап ніколи не задумувався, навіщо станцію створили такою помітною. Блиск її бортів вдень можна побачити з великої відстані. Вона не тільки блискуча, а й доволі висока, шпиль метеорологічної вежі, наче прапор, випинається з навколишніх лісів. Таке враження, що конструктори СКЕУ хотіли, щоб цей корпус навмисне притягав до себе увагу. Звісно, що це дуже продуманий і зручний дім для вчених, але він абсолютно ніяк не замаскований, а швидше, навпаки. Те, що на станції існує потужна система захисту, ще не причина для такої крикливості, адже набагато легше вивчати істот, які тебе не бачать, не помічають і не бояться. Не дивно, що ліси навколо "Смерекового раю" такі порожні, один лиш спалах сонця у чисельних вікнах може сполохати будь-якого оленя чи іншого звіра.

Чому раніше ніхто не звертав на це уваги? Лиш тепер Остап вперше подумав про повне демаскування станції, бо наближався зараз до неї на правах небажаного гостя. Можливо, Центру Досліджень було вигідно, щоб їхня станція так виділялась з навколишнього?

Та головне зараз — медпункт з його запасами ліків, з антибіотиками, зі стерильними інструментами. Швидше, Срібногривий!

Кінь декілька секунд стояв на узліссі, його задні ноги у неспокійно м’яли молоду поросль крушини, він хвилювався, насторожено втягуючи м’ясистими ніздрями повітря, бо над травою линув аромат смерті. Щось заставляло його йти до цієї будівлі, це потрібно його господині, і, нарешті, він наважився вийти з темряви підліску і пересікти освітлену місяцем галявину, хвилі трави залоскотали його живіт.

Наближаєшся до станції, де за час твоєї відсутності сталося невідомо що. Командор пам’ятав, що усі захворіли на дивну мишачу хворобу, що добре почувала себе одна Наталка, пам’ятав поцілунок між нею і Дороті, пам’ятав усе до того моменту, коли покинув станцію. Далі його спогади починались з мандрівки на ялинових гілках. Хочеться вірити, що на станції всі живі, здорові, що зараз його кохану знімуть з коня, потурбуються про неї, про нього, і більше не буде проблем.

Перед поваленою терасою кінь зупинився так, щоб нога Остапа торкнулася її гладкої поверхні. Ноги затерпли, задерев’яніли. Остап трохи порозтирав їх, щоб кров винесла з м’язів тисячі маленьких голочок. Потім він обережно поклав на терасу фею і сам сповз із сідла. Швидше, швидше! Його пальці забігали по щитку, набираючи код. Фея гаряча, обм’якла. Срібногривий схилився над нею і в його очах читається німе здивування. Йому зрозуміло, що з господинею не все гаразд, але невже вона може померти, така молода, сильна, спритна?

Тут Шуминський помітив, що дверки залишені розсунутими. Швидше! За мить Шуминський вніс діву у темний коридор. Несвіжий запах всередині так контрастує з медовими ароматами лісу. У коридорі — труп коня, об який командор мало не спіткнувся.

Липке солене тіло Аурі лягло на відсиріле покривало. Світло чомусь не вмикається. Але Остап добре пам’ятав, що енергії акумуляторів повинно вистачати принаймні для кількох ламп. Мережа сонячних батарей і вітряних агрегатів чомусь не працює.

Звідки тут труп коня? Невже тут були феї, а якщо так, то з якого племені? Що ж сталося в холі? Крізь відкриті двері видно потріскані вікна еркеру і потрощені речі, які виділяє з темряви місячне світло. Де люди?

Ось аптека, та багатьох ліків немає, хтось забрав їх. Чому ж не працює акумулятор? Повинні бути хоча б ліхтарики. Через кілька хвилин Остап знайшов чотири ліхтарі з доволі потужними лампами, які працювали. При такому світлі можна хоч промити й обробити рани.

Вони про щось перешіптувались в глибині діри. Позалазили туди, немов дві лисиці, і тулились одне до одного в суцільній темряві. Останні кілька годин Бріксті поводиться як нормальна людина. Він пригнічений, заляканий, весь час тримається коло Дороті. Всім трьом вже набридло спостерігати за безжиттєвим корпусом станції. Тарас, незважаючи на нічний холод, сидить під карнизом, закутавшись у плед, і, стуливши важкі повіки, дивиться сни, які хаотичним нагромадженням лізуть невідомо звідки, повністю заполонивши думки, раз-по-раз обриваються, дзвенять в голові знайомими голосами і зникають... "Наталка лежить на столі у медпункті під білим покривалом, на тому ж столі, де проходила операція, — повернулась назад. Страшно знати, що вона так і лежатиме там весь час, а ще страшніше було її закопати. Тарас навіть думати про таке не міг, не те що зробити. Перед "Смерековим раєм" вже міг би бути невеликий цвинтар..."

Холодно, замерз, як лисий вовк. Тільки зараз, можливо вперше в житті, відчуваєш себе не інтелектуальним генієм природи, а диким звіром, якого холод пробирає до кісток. Через холод сни розмерзаються в голові й розпадаються.

У свідомості росте, наче сніговий вал, бажання покинути цю парочку в їхній дірі і піти кудись інакше. Але от, куди? На станцію краще не повертатися. Раптом, в голові сяйнула чудова ідея щодо електромережі — переставити комп’ютерний контроль з космольота на станцію. Чому ніхто раніше до цього не додумався, та байдуже — тепер це вже дрібниця.

Не вірити Бріксті надто ризиковано. Хоча його історія суперечить деяким записам бортового журналу, та в ній, певно, є добра частка правди, адже він приніс із собою меч, схожий на той, з яким приїхала фея.

Холодно. Холод струменить з неба у твоє тіло разом з відблиском холодних зірок. Схоже, завтра буде дощ.

Дві дівчини на двох столах. Лиш тепер командор помітив інше тіло, досі воно не впадало у вічі, бо накрите простирадлом. Кров прилинула до голови, і знову десятки голочок заворушилися в ногах. Хто це? Потрібно подивитися, але страшно. З часом починаєш помічати, що звикаєш до стресів, але при цьому деградує твоя психіка.

Чим довше зволікаєш, тим сильнішим стає страх, і Остап автоматично підняв простирадло. Світло ліхтаря вирізнило на обличчі Наталки глибокі чорні тіні, у голові Хвойної дірка. Що ж тут сталося? Кінь... Боже! А якщо вже нікого живого не залишилося? Якщо він останній землянин на цій планеті?

Наталка мертва. Командор згадав, що недавно думав, ніби закоханий в неї, у веселу, з грайливим і водночас серйозним поглядом, незалежну й чарівну, а подекуди таку незрозумілу. Та тепер збагнув, що це була лиш омана, Хвойна відзначалась вродою і спокусливістю, яка й притягувала до неї чоловіків. Не так давно, вона лежала тут, і вони з Тарасом робили неймовірну операцію, після якої дівчина незрозумілим чином вижила, переживши при цьому клінічну смерть, тоді сталось диво, але сталось намарне, і ось вона знову мертва.

"Так, спокійно, Наталці вже нічим не допоможеш, тому треба зосередитись на живій і допомогти їй, бо інакше доживатимеш свій вік у товаристві нерухомих тіл".

Остап взяв тампони, знеболююче, антибіотики для того, щоб почистити рану на плечі амазонки і зшити її краї. Фея не рухається, вона непритомна, що дуже добре, тому що важко уявити, як би вона сприйняла ці дивні для неї маніпуляції людини з її тілом.

Цікаво, вона відчуває біль, а якщо відчуває, то наскільки сильно?

Він почав оглядати рану: сухожилля ціле, але рана дуже глибока, майже до кістки, задавнена, запалена інфекцією. Знижений артеріальний тиск, серце ледь-ледь працює. Якщо вона виживе, то за кілька тижнів відновляться формені елементи крові, а плазма відновить свої фізико-хімічні властивості через кілька годин за рахунок відтоку рідини з міжклітинної речовини у судини. Але ж вона фея, а не людина.

Без спеціалізації по медицині, Остап, взявши голку, довго намагався зрозуміти, як зашивати, які використати препарати, як накласти на розріз біомуфту.

Понижений артеріальний тиск, тахікардія, поки препарати не почнуть діяти, запалення не пройде. У неї гарячка, шкіра набуває червоного відтінку, автономний датчик показує в крові наявність ендотоксинів грампозитивних бактерій, що свідчить про початок загальної інтоксикації. Останню надію Шуминський покладає тільки на антибіотики. Потрібно швидко робити переливання крові, але холодильник вже давно не працює. Де ж взяти кровозамінник?

Тут командор відчув, як його спину пробуравлює між лопатками чийсь погляд. Це відчуття надто реально, хтось є позаду. Але там була лиш Наталка! Він різко обернувся, і йому здалось, що його серце на мить зупинилось, а потім запрацювало швидше звичайного, ніби намагаючись від когось втекти, — нікого, крім Хвойної. Її скляний застиглий погляд спрямований в стелю, і командор зрозумів, чому мерцям завжди закривають очі, — щоб сили протилежного світу не дивились на живих їхніми очима. Остап накрив голову напарниці простирадлом і повернувся до феї, та відчуття холодного погляду не зникло. Він зрозумів, що не може довіряти навіть мертвій Наталці, тому вивіз її на столі в коридор, щоб було спокійніше.

Нічна паморозь швидко вилітала з каміння під гарячим промінням ранкового сонця. Тарас солодко усміхнувся, коли небесне світило торкнулось його обличчя, залоскотало по шкірі. Заклякле тіло наливається теплом. Дивно, але під ранок він навіть зміг заснути, а може закляк від холоду. Чоловік розплющив очі і побачив, що сонце виглядає у своє віконечко між важкими хмарами. Воно посвітило ще мить і зникло, сховалось під сіру перину хмар, втягуючи за собою своє іскристе волосся.

На землю набігла тінь дощу. Скоро усе зарясніє водяними штрихами і стане вогким, по-мокрому липким і неприємним на дотик, а в станції буде сухо і тепло.

"Смерековий рай" принишк, потьмяніли його боки, згасли відблиски у переляканих вікнах. Вітер сумно треться об метеорологічну вежу, приречена станція тихо молиться своєму металевому богу.

Цієї ночі нічого не сталося, споруда "Лінгвіку" — на тому ж місці, де вчора її залишили люди, тільки зараз вона по-особливому самотня.

Погляд Берегового застрибав по дірах під скелястим карнизом, вони порожні, там повзають лиш павуки і сороконіжки. Він встав, відчуваючи, як насилу розгинаються ноги і поперек, як здерев’янілі кінцівки пропускають крізь себе сотні мурашок. Коли до ніг прилинула кров, Тарас почав спускатися схилом пагорба, прямуючи до моря. Ось і воно, велике, нездоланне навіть для думки, непривітне і сіре. На світлій прибережній смузі піску дві крапки, які бігають по хвилях, розхлюпують холодну воду і сміються. Їхній сміх долинає аж сюди, на плато, він лунає у вузьких ущелинах, відбивається від морської води, залітає в ліс і там затихає. Цей звук не належить цьому світові.

Крапки враз зупинилися — Дороті й Ендрюс дивляться на море. "Мить найвищої таїни чи пауза між плотськими втіхами? Нехай роблять, що хочуть, мене це вже не стосується",— подумав Тарас і обернувся в другу сторону, глянувши на галявину перед плато. Дивно, у "Смерековому раю" йому завжди здавалось, що за ним стежать, і тепер це відчуття не зникло, а стало ще гострішим. Сама земля грає роль спостерігача, усе навколо слідкує за тобою потаємними очима: пісок, каміння, павуки і багатоніжки — усі вони мають очі, головна їхня ціль — бачити тебе, не дозволити зробити тобі чогось забороненого, чогось невигідного для духів цієї прибережної країни. Тому доводиться зводити лопатки разом, щоб чужі погляди не ранили між ними.

Невже це життя, коли кожна секунда може розтоптати тебе у своєму скаженому галопі?

Хоча за вікном поміж смереками бавляться у піжмурки блакитні відсвіти ранку, в медпункті все-ще панує напівморок. Він ховає в собі світле розсипчасте волосся, білу муфту з вишневими вкрапленнями, біле простирадло, що вкриває тіло діви і розкидані навколо бинти, коробки з-під ліків, інструменти.

Остап скрутився на підлозі калачиком і спить, хоча переконує себе, що це не сон, просто він заплющив очі на п’ять хвилин, щоб вони відпочили у блаженній темряві. Та п’ять хвилин розтягнулись на півночі. Чоловік думає про те, як себе зараз почуває Аурі, перебирає в голові препарати, які вводив їй, намагається передбачити реакцію організму на них, але всі ці думки надто мляво прокочуються на фоні чорного екрану закритих повік. Деколи розмірковування переходять у сни, сниться якась плутанина з тривоги, з кохання, очікування і небезпеки, потім все це змінює літо, вишневий сад, радісні люди в скафандрах — схоже на уривок з підручника історії Венери, і жовті хмари на зеленуватому небі. Сновидіння крутяться в голові порваним серпантином. Холоднувато, тепла осіння пора залишилась позаду.

Шуминський розплющив очі і подивився на годинник — шоста ранку. Слабке світло з вікна раз-по-раз змінюється на тінь, це надворі бігає кінь. Він відчуває, що його господиня тут, і чатує її.

Остап підвівся і торкнувся руки феї — ледь тепла, отже, температура впала. Він виміряв їй тиск і температуру — 60 на 90 і 35,28. Можливо, для неї це нормально. Чому ж вона лежить і не рухається, спить?

Яке щастя, що вона жива, тепер він не один.

За вікном далі незадоволено гарцює кінь, бо на нього падають великі холодні краплі, які зриваються з хмар і падають вниз, забуваючи на небесах свої парашути.

— Чи ви обоє подуріли, чи хочете померти від запалення легень? — Тарас незадоволено поморщився, змахуючи з носа жирні краплі дощу, і знову заліз під карниз. Крізь дощ вже не видно ні станції, ні лісу, ні неба, видно лиш Дороті та Ендрюса, що танцюють під водяним обстрілом з хмар. За сірою масою води проступають обриси навколишніх пагорбів, горизонт давно загубився.

Солоні горішки непогано скрашують самотнє існування під карнизом, до того ж вони гордо називаються сніданком, Тарас їсть їх один за одним і дивиться на двох вар’ятів, що вже йдуть до своєї діри, мокрі й усміхнені.

— Востаннє я танцювала під дощем на шкільному випускному!

— А я вперше робив таке! — вони обоє заповзли під карниз і посідали на плаский камінь.

— А я вперше таке бачив. — пробурмотів Береговий, жмакаючи у долоні порожній пакетик з-під горішків. Він уявив собі, як зараз кине це сміття униз — перейде через заборону і насмітить!

Пакетик полетів у яр, і по дорозі його наздоганяли мокрі краплинки.

Блузка Дороті заспокоїлась на камені, а сама жінка лежала напівгола на камінні, рукою відпираючи Бріксті, який цілував її плечі і груди, косячись очима на Тараса, що сидів за кілька метрів від них і тупо дивився на мокрий світ.

Тривоги зменшились у розмірах і дрібними горошинками закотилися у темні шпарки, тепер Остап вже не хвилювався за життя феї, він був впевнений, що вона житиме і буде такою ж чарівною як і раніше.

— Аурі, якщо ти чуєш мене, то знай, що я ніколи в світі ні про кого так не турбувався. Ти для мене щось особливе, щось, що я не маю права втратити.

Кінь ніби приріс до вікна, він ні на мить від нього не відходить, стоїть і січе вухами повітря. Його боки, його велика голова виблискують від дощової води, грива зліпилася космами, а очі такі перелякані, такі беззахисні. Враз кінь став на диби і забив копитами по склі, від несподіванки Остап відкинувся до дверей. Така демонстрація дикої величі вразила його, а тварина знову і знову навалювалася на скло, яке помітно тремтіло від цих ударів.

Діва розплющила очі і повернула голову в сторону вікна. Вона одразу ж спробувала встати, мало не впавши зі столу. Шуминський ледве встиг її підхопити; по зелених очах, він зрозумів, що красуня боїться тут залишатися:

— Добре, все буде, як ти хочеш. — командор поклав її руку собі на шию і, обхопивши її за талію, перекинув через своє плече. Тепер і в його свідомості постукало погане передчуття, а на Океані він навчився довіряти своїм відчуттям. Шуминський виніс фею в коридор і зупинився на мить перед Хвойною: заклякле нерухоме тіло, наче скульптура, з-під білого покривала висунулась така ж біла рука і звісилась зі столу. Остап пересилив свій страх і боком пройшов біля тіла Хвойної. Не потрібно боятися, це сила тяжіння потягнула цю руку вниз.

Срібногривий вже бігав перед терасою, мотав головою в різні боки, хвицав повітря, немов би виганяв з себе демонів. Здається, що його іржання перетвориться зараз на людські крики. Фея майже без допомоги Остапа залізла в сідло і схопила вуздечку здоровою рукою. Остап застрибнув позаду неї, і кінь одразу ж помчав у ліс.

Щось наближалося велике і смертоносне, нездоланне і жорстоке, таке як ти, воно твоє, воно не належить Океану, бо належить тобі. Нарешті страх стає для тебе єдиним законом і єдиним бажанням, ти припадаєш до спини слабкої амазонки, яку на ноги підняв той самий страх, що смажить на повільному вогні твою душу. Кінь біжить наосліп, колінами відчуваєш, як по його тілу віддається відлунням биття великого серця.

Чим ближче воно, тим відчайдушнішою стає твоє паніка. Звідки взялося це пришестя, що стискає свідомість розпеченим вінцем?

Це — ЗАГИБЕЛЬ РАЮ.

Тарас втискався в свою діру поміж холодне каміння, виколупував з неї пісок, щоб глибше заповзти у схил пагорба, глибше залізти у свою нішу під карнизом. Зникли мрії про Землю, спогади про Наталку, злість на Дороті і огида до Бріксті — тваринний і безконтрольний жах заполонив різким присмаком внутрішню порожнечу. Не пам’ятаєш, що саме можеш втратити, бо втрачаєш все.

Бріксті навалився плечима на Дороті, сподіваючись залізти десь під неї, він весь вкрився з переляку потом, став слизьким і теплим. Їй було боляче, кістки тріщали під вагою Ендрюса, сперло дихання, але вона мовчала, бо відчувала себе хоч трошки захищеною цим слизьким тілом, захищеною від паніки, яка насичувала повітря отруйними струменями, збуджена плоть тріпотіла й далі, але не від задоволення, а від щемливого, відвертого, всюдисущого жаху.

Воно наближалося, воно пливло з неба, воно знову тут, і невже ти теж колись був ним. Тепер і Дороті, і Тарас розуміли, чому Бріксті вивів їх зі станції — відлуння майбутньої катастрофи докотилося до нього першого. Феї знищать "Рай". Колись, дуже давно, рай знищили люди, втратили його, бо розгнівали Бога, а тепер вони розгнівали фей.

Остап підвів очі вгору і побачив й о г о. Поки-що це лиш плямка за хмарами, яка рухається і несе в собі загрозу всьому живому.

Кінь кинувся всім тілом вперед, осліпнувши від страху. Він пробив передніми ногами кущ ліщини, впав на коліна і завалився на бік. Аурі і командор покотилися з нього на дно яру. Небеса розпалися на дві половини, пропускаючи через свій сірий фон сліпучий промінь. Поламаний космоліт групи підтримки тисячами палаючих уламків піднявся у свій останній політ. На місці космодрому, немов у сповільненому кіно, розпливалися вогненні клуби, в усі сторони галявини побігли тіні спаленої трави. Жар промайнув по смерековій країні, хвоя покотилася по лісі ударною хвилею, тріщали поламані гілки, зі схилів плато в ущелини потекли струмки піску, надміцне скло у вікнах станції вкрилося сіткою тріщин, а метеорологічна вежа задзвеніла, і цей дзвін передався усьому корпусу.

У коридорі біля трупа коня — перекинутий стіл, одне коліщатко якого швидко крутиться, ніби кудись дуже поспішає, тіло Наталки лежить посередині коридору разом з простирадлом, яке тепер накриває лише її голову.

Крізь наполовину розсунуті стулки входу затікає жар. Запах озону і диму невеликими порціями надходить в легені.

— Ні-і-і-і-і-і-і ... — великі зелені очі розплющуються, щоб побачити той світ, який так важко покинути. Немає сили встати, підвестися, а залишилося лиш кілька секунд. Розпалене повітря обпікає шкіру, обвуглює волосся, брови, вії. Дівчина чіпляється рукою за стіл, підтягується до нього і тут помічає на собі сліди від куль. Вона виповзла з коридору на палаючу терасу, а на місці космодрому — стовпи вогню, горить трава, кущі, дим закриває небо.

Перелякана земля заступалась хмарами від смерті, яка летіла по небу, і знову горизонт прокреслив скажений промінь і вперся вогняним списом у дах спортзалу.

"Рай" розлітався в різні боки, смереки ловили у свої шпичасті крони палаючі уламки металу, і самі ж охоплювалися червоними язиками — уся галявина окреслилась поясом вогню, який ламав під собою дерева і тріскотів гілками. Титанітові колони і розтрощена тераса перерили собою найближчі схили плато, вносячи безлад у його мікросвіт, земля і міріади уламків піднімалися до небес назустріч дощу, навіть море швидко забирало свої хвилі від берега, щоб не обпектися. Вічні смереки зникали одна за одною у стіні пожежі, Океан бушував...

Воно лилося по обличчю, стікало на підборіддя, ставало теплим і збиралося у ложбинку на грудях, воно капало на все тіло, змішувалося з потом, кров’ю, з попелом і болотом, омивало своїми чисельними ударами кожну хвоїнку, текло по ранах дерев, закриваючи їхні обпалені очі — справжня злива.

Остап відчував як краплі котяться по його шкірі, деякі з них з прозорих ставали рожевими, бо при падінні з коня подряпав плече і шию, а так все добре, крім одного — "Смерековий рай" знищено потужним лазером.

Але він встиг втекти з-під світлої смерті і та люта паніка, яка заполонила його повністю, вже поступово зникає. Невже, переживши таке, можна ще чогось боятися? Тепер сама смерть не страшна.

У кількох метрах від нього на землі сидить Аурі і намагається спинити кров, яка тече з рани на плечі. Унизу, відмочуючи копита у маленькому струмку, тремтить Срібногривий.

Все навколо намагались знищити, а ти залишився живий. Живий! І вона вижила!

Дороті боялася розплющити очі і побачити тепло, що розливається по животі. Щось сидить під ребрами, чути паленим м’ясом, обвугленим волоссям і теплою кров’ю. А Бріксті з переляку так і застиг на ній, мало не роздавивши її своїми широкими плечима.

Над галявиною стоїть хмара з диму і пари, вогню вже немає.

Вона легенько штовхнула Ендрюса і відчула, що з її шкіри щось вистромлюється. Чоловік впав на живіт, з його спини стирчить металевий плінтус. Тепло на ній — його кров. Бріксті зупинив собою цей смертоносний метал, але плінтус, пройшовши його тіло наскрізь, продірявив живіт Едмінгтон. Рана маленька і неглибока, але через опіки виглядає загрозливо.

Бріксті мертвий і цікавість до нього змінилась байдужістю, легко і невимушено. У даній ситуації головне, що ти вижила, а йому, на жаль, не пощастило. Ти так довго чекала на кохання, а доля знову залишає тебе самотньою, та Ендрюс був загадковою людиною, і деякі його дивацтва перевершували його.

Галявина чорна, вкрита сіткою диму від згарища, але вільна. Там немає блискучого металевого паразита — станції, яка розкидана у радіусі кількох кілометрів навколо.

Ґрунт зсунувся під чиїмось ногами, та хтось все таки намагається йти тихо і швидко. Це Тарас підійшов до ніші і скривився, побачивши мертвого Ендрюса. Він затинаючись прошепотів:

— Там, там... прилетіли.

— Хто?

— Ходи подивишся.

— Скажи! — але Береговий мовчки обернувся, і вона пішла слідом за ним, витираючи мокрою блузкою червоні розводи зі свого тіла, яке було брудне ще й від попелу.

Де-не-де зі схилу стирчать металеві уламки станції, деякі з них ще димлять, незважаючи на щедрі потоки води з небес.

Дим — туман, уламки — небо, кров — дощ, страх — радість, майбутнє — "Смерековий рай".

Біля вершини пагорба вони зупинились. Тарас показав рукою на білу смугу пляжу.

— Боже, він же вибухнув. — Дороті присіла за кам’яною глибою, з-за якої визирали тільки очі.

— Це не наш, це взагалі не та модель. Це — військовий космоліт СКЕУ!

— Отже, "Смерековий Рай" знищили не феї?

— Не знаю, усе може бути дуже заплутаним.

— Але чому?

— Чому, чому! Що чому?

— Чому вони підірвали нашу станцію, адже цим вони могли нас вбити?

— А вони й хотіли це зробити і дивно, що це їм не вдалося.

— Нас вже нема. — Остап не знав чи плакати, чи махнути рукою на все і повернутись в казкову долину до берегів туманного озера. Він не міг зрозуміти, як станція могла бути знищена лазером? Хто її знищив? А якщо все так, як здається, то промінь з неба може означати початок полювання. Він мовчки роздумував, намагаючись осягнути зміст і причини цієї катастрофи. Бог не стріляє лазером, у нього є блискавки.

Часом не розумієш, що коїться у Всесвіті, хочеться вірити, що там все правильно і збалансовано, але з’являються речі, які породжують хаос у твоїх уявленнях.

Кров перестала текти, та Аурі знепритомніла, вона занадто ослабла після втечі. Краса феї — єдине неспотворене, що залишилося в світі, єдине, на що хочеться зараз дивитися, торкнутися і відчути — тоді забудуться всі ті вибухи, які зруйнували частинку твого життя.

Вона заборонила перший поцілунок на березі чарівного озера і вчора здригнулась від дотику його губ, а тепер? Остап збагнув, що може померти в наступну мить, якщо не звідає забороненого. Ця мрія настільки сильна, що їй не може перешкодити ні її непритомність, ні власний острах.

Злива перетворилась у спокійний і розмірений дощ, що остуджував гарячу землю. Остап ковтав краплі, які текли по його губах, спрагло ковтав. Її спокусливе засмагле тіло лежить серед моху й болота, потрібно надихнути в нього життя, і ніхто тобі в цьому не завадить. Командор торкнувся мокрими губами її щоки, відчувши дощ; його губи повільно посунулись до кутика її рота і завмерли там. Спляча красуня від поцілунку не прокинулась, лиш тихо і повільно дихала, притиснена зверху вагою чоловіка.

Він цілував її спрагло, жадібно, немов пив дорогоцінне вино, чарівний нектар, хвилюючись за кожну краплинку. Тіло Аурі смикнулось, тікаючи від непроханого гостя, який претендував на її тіло. Однак спрагла плоть вимагала більшого, тому чистота й незайманість дівчини не зупинили його, і він просувався в глибину її лона. Діва розплющила очі і закричала. Так кричать тільки самотні чайки, літаючи над спаплюженим гніздом...

Четверо кремезних стояли на стежці в ущелині плато.

— Це вони! Нам потрібно забиратись звідси, швидше повертаємось в космоліт. — найвищий з них швидким кроком попрямував у сторону моря. Решта залишилась на місці, втягнувши голови в плечі, немов черепахи, для них цей крик означав, що дияволиці Океану поряд, істоти про яких достеменно нічого невідомо, але які стали перешкодою землянам на шляху до загарбання планети.

Це ж не крик, це надприродне волання, жалісливе і жахливе!

— Стіве Дженікер, ти забуваєшся! Не смій наказувати! Ти капітан корабля, а я — головний у підрозділі і я наказую перевірити, чи ніхто з них не залишився живим — це наш прямий обов’язок. — один з військових зробив кілька кроків за першим, але не слідуючи за ним, а для того, щоб крикнути навздогін. — Обов’язок!

— Вишли відеоробота. — сказав капітан, обернувшись до решти.

— В інструкції сказано, що це повинні робити люди, бо вони завжди кращі за машини.

— Я тебе попередив, і моя совість чиста. Якщо ви не повернетесь через півгодини, то я полечу без вас, бо це вже — мій обов’язок.

...Остап скотився з феї у воду і схопився за голову, відчуваючи, як до горла підступає тремтячий клубок.

Фея руками відштовхувалася від землі, намагаючись встати, але сили покинули її. Нарешті вона звелася на ноги, і погляд зелених очей зупинився на обличчі чоловіка. Навіщо? Її здорова рука заповзла під вовчу шкуру на стегнах, і за мить Аурі витягнула руку перед собою, розглядаючи червоні крапельки на пальцях, і другий крик розрізав напоєне водою повітря.

Шуминський шморгнув носом і, бурмочучи щось собі під ніс, пішов по схилу вгору. Його ноги ковзали по розмоклому килимі хвої, витираючи сльози з очей, і тут теж де-не-де лежали кусочки "Раю", деякі з них глибоко ввігналися в стовбури дерев, де й залишаться навічно.

Люди? Троє чоловіків лежить поміж деревами. Їхня шкіра біла, як молоко, очі сліпо втупились в нікуди. І на них форма внутрішніх військ СКЕУ. Прилетіли! Цього стільки чекали, і ось воно, нарешті, сталося. На Землі згадали про кількох загублених на далекій планеті людей і прилетіли за ними. Чому ж військові, а не психологи? Те, що вони мертві, не дивно, адже і персонал станції і група підтримки впливали на навколишнє смерекове царство повільно і обережно, так само як воно на них — повільно насилаючи божевілля. А ці троє націлили сюди лазер, і кара за такий великий гріх настигла їх відразу. Їм ще пощастило, бо смерть їх була миттєва. Вони навіть не встигли зрозуміти, що вже ніколи нічого не зрозуміють. Смерть без божевілля, без довгих днів очікування — просто порятунок. Він обернувся і подивився вниз — фея лежить непритомна у воді струмка.

— Стіве, ми помилилися. — сивий чоловік сперся ліктями на край столу, його сірі старі очі здивовано забігали поглядом по екрані сканера.

— Як помилилися? — капітан сів поряд з ним і теж глянув на екран.

— На висоті тисячі метрів сканер показав, що на станції є всі, хто нам потрібен: шестеро — в самому корпусі, з них двоє мертві, ще один мрець закопаний на галявині, а ще один — у холодильнику космольоту групи підтримки, але повторні покази дають зовсім іншу картину: під час обстрілу на галявині було лиш четверо або троє людей, тобто мерців.

— І чим ти пояснюєш таку помилку?

— З поверхні планети йшли сильні радіоперешкоди, їх зафіксували наші локатори, хвилі були дуже низьких частот дивної модуляції.

— Яке ж їхнє джерело?

— Сама планета, її природній акустичний фон, тому сканер і подав викривлену картину.

— Отже, хтось з персоналу станції або групи підтримки може бути ще живий?

— Виходить , що так.

— Тоді потрібно забиратися звідси, тут надто небезпечно.

— Ми маємо зброю, у нас все запрограмовано.

— Разом зі сканером, яке подає неправдиве зображення. Ми програємо на цій планеті. Краще подай сигнальну ракету, нехай повертаються військові.

У похмуре післядощове небо полетіла червона ракета, зробивши в небі кілька кіл, вона зникла в берегових хвилях. Хвилини пробігали одна за одною, не поспішаючи, щоразу повільніше. Сивий блукав поглядом по чорних екранах моніторів біосонарів, шукаючи в них хоч якесь зображення. Залишилось вісім хвилин до запуску двигунів, і майор Шерлі із своїми солдатами ще мають час повернутись на корабель. Простежити біосонарами їхнє місцезнаходження неможливо, бо система датчиків безпричинно відмовилась працювати.

Він випадково подивився в ілюмінатор і побачив пляж, пісок, хвилі, здивувавшись наявності в настільки жахливому місці настільки звичайних речей. На піску лежить якась істота. Сивий встав з крісла і вийшов з кабіни. Капітан в цей час втупився в монітор, нервово стукаючи пальцями по клавішах, і не помітив, що штурман зник. Той йшов по піску до неї, посміхаючись, наче маленька дитина, яка побачила незнайомого гарненького песика. Нарешті зупинився перед нею, розглядаючи: невисока, худенька, маленькі груди, драбинка ребер, вперті кучері — дівчинка років чотирнадцяти лежить, згорнувшись калачиком. Її обличчя майже не видно, чола торкаються коліна, тонкі руки притискають ноги до живота, блідо-золотиста шкіра обліплена суцільним шаром піщинок.

— Хто ти? — штурман став біля неї на коліна. — Здається, я десь тебе бачив. Де саме?

З трапу на пляж зістрибнув Дженікер, його нижня щелепа тряслась в такт з дулом "Берти 147". Сивий крикнув йому:

— Я впізнав її! Це ж Даяна Селвінг. — його посмішка стала ще ширша. — Вона жива, спить.

— Відійди від неї. — капітан націлив пістолет на лінію хребта між тоненькими лопатками. — Відійди.

Даяна почала поволі розпростовуватись і піщинки по одній злітали з її шкіри. Сивий заворожено спостерігав за рухом цих плечей, колін, спини, немов за великим таїнством небаченого чаклунства, а вона враз викинула руку вперед — зблиснув скальпель і ввійшов у живіт штурмана, наче в масло. Капітан натиснув на гашетку, і ліва рука Даяни безвольно повисла вздовж тулуба.

Штурман лежав на боці, хапаючи ротом пісок. Ще кілька куль розшматувало тіло Селвінг, і вона впала перед пораненим чоловіком, заплющивши очі.

Капітан підбіг до свого підлеглого і схилився над ним:

— Дурний! Як ти міг так вчинити? Вони перемогли тебе, але ти не бійся — будеш жити. Зараз я віднесу тебе в космоліт і перев’яжу рану. Не хвилюйся!

Грюкнув вхідний люк, а коли Дженікер обернувся, то побачив, як той загвинчується всередину. У наступну мить на бортах відкрились поперечні панелі з чорними бійницями кругового обстрілу. Кулі вилетіли тільки з одного дула і всі увійшли в груди капітана. На пляжі було чутно лиш крики чайок і стогони пораненого штурмана, який затикав руками рану в животі в надії зупинити кров.

— Дороті! — Тарас відштовхнув жінку від пульту управління системою захисту. — Навіщо, навіщо ти вбила його?

— Бо він хотів вбити нас, — її голос надто спокійний, а хід думок абсолютно логічний.

— Даяна також намагалась позбавити тебе життя, тому ти знаєш, що відчуває жертва, але все одно вбила людину.

— Вбила, — вона повільно почала наступати на Берегового. — І вб’ю ще, коли це буде потрібно. Взагалі-то, захищатись повинен чоловік, а не жінка. Та куди тобі до вбивства! Ти схожий на великого й огидного слимака, тому не заважай мені, бо зараз я пристрелю і того нещасного, що спливає кров’ю.

— Ні. Ти не зробиш цього. Одна справа вбити озброєного, а інша — пораненого. Його потрібно взяти з собою.

— Що?... — У люк постукали. Хтось стояв на трапі і грюкав ногою в люк. Повернулись солдати? Нестрашно, вони за межами своєї фортеці повністю безсилі.

Тарас побачив, що пальці Дороті знову торкаються небезпечних кнопок, і схопив її за руки.

— Ти більше не стрілятимеш. Ми просто покинемо їх тут, а це буде гірша кара, ніж смерть, нехай пройдуть через те пекло, що й ми.

— Жорстокий ти, а не я. Ну добре, забираймося звідси, адже ми стільки часу про це мріяли!

На моніторі з’явилось зображення трапу і Береговий відразу ж кинувся до люку, Дороті побігла за ним, щоб завадити йому впустити візитерів.

— Ідіот! Ти не маєш права нами ризикувати!

— Але ж там Остап, який врятував твоє життя!

— Остап? Остап помер, а там — хтозна що! За цим люком — країна фей, які ненавидять нас, це — пастка. І якщо навіть тут живий Остап, то в нього на руках жива фея.

— Мене не цікавить твоя думка. Через тебе я не бажаю залишати свого командора і товариша на цій божевільній планеті.

— Феї можуть бути в його мозку, керувати ним як Наталкою!

— Ніхто нею не керував, — він спробував розгерметизувати вхід, але Дороті хапала його за руки, штовхала і кричала:

— Боягуз, ти не чоловік, ти — ніщо. — вона замовкла тільки після того, як Тарас звалив її на долівку ударом кулака, де вона і залишилась лежати.

Береговий відкинув люк і лиш тепер зрозумів, що, можливо, Дороті була права, адже дівчина, яку тримав на руках обдертий командор, так схожа на Наталчиного донора, що аж дух перехоплює.

— Тарасе, не дивись на мене, як на примару, краще допоможи внести її всередину, їй потрібна допомога.

— Хто вона?

— Це Аурі, вона — фея, але мені зла не заподіяла.

— Облиш її, вона вб’є нас!

— Не вб’є, хоча було б варто це зробити. Нас ні, хоча солдат вбила. Я знайшов трьох мертвих військових. Ти нарешті наважишся мене впустити?! Чи грюкнеш люком перед моїм носом?

— Заходь.

— Я б повбивала вас за це, ви берете змію в ліжко. — прошипіла Дороті, піднімаючись з підлоги і потираючи вдарену щоку.

— Дороті, а чим ти краща за Хвойну? — таке порівняння заставило Едмінгтон здригнутись і замовкнути.

Чоловіки занесли непритомну фею в медичну лабораторію космольоту і поклали на покривало у сонній капсулі. Американка зайшла слідом за ними, з недовірою і водночас з цікавістю розглядаючи Аурі через прозорий плексигаз ковпака капсули.

— Ти закрила люк? — Тарас підвів голову і глянув на неї.

— Ні, бо надіюсь, що ви ще наберетесь розуму і викинете цю відьму за борт.

Командор стояв над феєю, тримаючи її руку у своїх долонях. Його губи майже безвучно прошепотіли: — Я кохаю її.

— Добре, нехай вони залишаться. — Дороті скривилась і вдихнула крізь стиснуті зуби. — Я не хочу сваритися з вами в таку відповідальну мить — мить відльоту. Думаю, що ви чудово розумієте усю важливість своєї помилки, адже під загрозу ставиться ледь не все людство. Не можна привозити на планети людей непротестовані організми.

— Вона не організм! Вона — жінка, яку я кохаю!

— І з якою ти переспав? — на це запитання Шуминський не відповів, лиш залився рум’янцем і опустив очі. Едмінгтон лиш розвела руками:

— Що ж, це великий крок для людства. Нехай... Проти вас обох я не піду, але просто прошу, щоб вона до кінця польоту була заблокована у капсулі. Зрозумійте, що я не просто боюся, я ненавиджу цю біляву красуню, бо істоти її раси перетворили моє життя у божевільне пекло, вбили моїх друзів.

Чоловіки мовчки закрили ковпак сонної капсули. Остап жодної миті не вагався, залишаючи фею у космольоті, а Береговий відчував себе вкрай незручно, бо взяв на свої плечі надто велику відповідальність: саме він впустив цю дівчину на борт, дозволив їй сюди потрапити, вдарив Дороті, яка протистояла цьому. Ще кілька слів і він, можливо б, передумав, але американка вже пішла до прочиненого вхідного люку і встала на першу сходинку трапу. Стогони пораненого вже затихли, сивий не рухався — що ж, не буде в кого запитати, чому люди СКЕУ знищили "Смерековий рай", і звідки тут взялася Даяна. Але немає часу думати про все це, і Едмінгтон зайшла всередину, загерметизувавши за собою люк.

9. По той бік Раю

Дороті прийняла душ і нарешті одягнулася в чистий сухий одяг. Тепер вона сиділа в кріслі перед ілюмінатором, змазувала свої руки і обличчя зволожувальним кремом і дивилась на зірки, які були і внизу, і вгорі, і зліва, і справа — всюди. Серед них з одного боку висить велетенський диск Сонця-2, з іншої — маленька горошинка Океану. Зараз у душі миється Тарас, а Остап чекає своєї черги, розвалившись у кріслі першого пілота перед пультом управління. Він із заздрістю дивиться на ідеально чисту піжаму, яка мішкувато сидить на чистенькому худенькому тілі, вона пахне ромашкою, а він брудний і смердить кінським потом.

— Ти подумав про те, що зроблять з твоєю феєю на Землі? — Дороті відставила баночку з кремом і обернулась до командора.

— Я не міг залишити її.

— Вона відразу ж потрапить до лабораторії, звідки її не випустять до смерті.

— Ти ж нічого не знаєш про неї, не знаєш, що вона вийде звідки завгодно.

— Тоді ми не долетимо до Землі.

— Аурі поранена і бореться за своє життя. Їй не потрібна наша смерть, вона ніколи й не хотіла цього.

— Коли ти встиг так досконало вивчити її характер, її психіку і її наміри? Вона сама розповідала про себе? І ти впевнений у своїх словах? — саркастично запитала Дороті.

У кабіну зайшов Береговий, витираючи рушником мокре волосся. Його поява дала змогу Шуминському не відповідати на запитання Едмінгтон, та він і не знав, що їй відповісти — усе надто переплелося. Коли командор зник за дверима душової кабінки, а Тарас зайняв його місце, американка відразу ж забурмотіла до нього:

— Я вважала тебе мудрою людиною, Тарасе. Розумію, що ця фея зачарувала тебе так само, як і командора. Але мене все-одно дивує твоя поведінка: ти ж зміг протистояти Хвойній, але не встояв перед цією амазонкою.

— Я шкодую, що так повівся з Хвойною. Замість допомогти — зрадив її, покинув у біді, дозволив тобі знущатись над нею.

— Знущатись? Я не знущалась, я захищала нас обох.

— Ти була колись такою доброю і веселою, а ця планета змінила тебе в гіршу сторону.

— Звідки ти знаєш, якою я була колись і якою я є зараз.

— Давай більше не згадувати про Наталку, її вже не існує, існує тільки моя вина перед нею.

— Ти винний, бо не дав їй себе вбити, а це справді велика провина, яку не можна вибачити тобі.

— Не іронізуй. Може краще поговоримо про Даяну? Це ж вона вдарила ножем цього сивого чоловіка, а ми покинули її напризволяще.

— У тебе якась манія підбирати різних монстрів! Але ми покинули не Даяну, а її труп, вона загинула. Правда, зовсім не розумію, звідки Селвінг взялась на цьому пляжі. Справді, не розумію...

— Ти запитувала в Остапа, де він був стільки часу? — вирішив перевести мову Тарас.

— Ще ні, але одним запитанням я не обмежусь. Як мені кортить викинути цю біялву стерву у відкритий космос!

— Ти дуже зла. Ду-же. Може голодна? Ми обоє вже чисті, але ще голодні, тому давай зараз підемо на склад і подивимось, чим харчуються військові СКЕУ.

— Думаю, що їхній раціон включає набагато більше справжнього м’яса, ніж раціон персоналу дослідних станцій.

— Може знайдемо там спиртне? Нашу втечу з Океану потрібно відсвяткувати гарним вином або коктейлем. Я бачу, як від цього слова, у твоїх очах запалюються вогники. О, ти вже стаєш добрішою.

— Гаразд, я приготую для усієї компанії один з моїх коронних напоїв, який сподобається всім — "Вечірній Самурай", бо вермут, віскі, лимони і журавлинний морс на військовому складі повинні бути обов’язково.

Едмінгтон втягнула носом чистий ромашковий аромат своїх долонь і посміхнулась, бо запах крему перебив собою всі запахи планети Океан, навіть аромат хвойної живиці. Можливо, течія її життя нарешті увійде в спокійне тихе русло з похилими берегами.

— Отож, коктейль. — вона підвелася і попрямувала в коридорчик, куди виходили двері й люки з кабіни, з медпункту, складу харчів і з вхідної герметизаційної камери.

Склад космольоту "Сівей-XI" схожий на величезний холодильник. Дороті пам’ятала це ще з часів студентської практики, коли літала на старій модифікації до Місяця. Вона натиснула на сіру клавішу щитка і дверцята холодильника вмить розсунулися. У коридорчику запахло м’ясом, гострим соусом і... свіжою кров’ю. Дороті заплющила очі та зусиллям волі стримала нудотні спазми шлунку. Кров кудись швидко втікала з рук і ніг, вони ставали ватними і неслухняними. Повільно, майже не згинаючи ноги в колінах і тримаючись руками за стіни, Едмінгтон пішла назад до кабіни.

— Тарасе...

— Боже, що з тобою?

— Подивись у холодильник... Вона випала мені до ніг.

Чоловік двома стрибками пересік кабіну, вискочивши в коридор.

Даяна Селвінг, сильно пошарпана кулями, лежала наполовину в холодильнику, наполовину вивалившись у коридор. Її ноги зариті в груді бляшанок, очевидно, що вона була приперта зсередини до дверей холодильника, а коли їх відчинили — випала. Її тіло настільки понівечене, що моторошно дивитись, а на стінці холодильника кров’ю написано: "Дороті відьма". Букви підтекли, з них тягнуться вниз сліди окремих крапель. Через хвилину над пошматованим трупом стояв і Остап, боязко роззираючись по сторонах, ніби шукаючи ту істоту, яка занесла сюди тіло і написала кров’ю це безглузде звинувачення.

— Думаю, що везти Даяну на Землю немає сенсу.

— Ти командор, тобі і вирішувати.

— Викинемо її через сміттєпровід у відкритий космос

— Скажи, щоб Дороті принесла мішок, ми ж не понесемо Селвінг у руках.

— Дороті зараз у ванній, її нудить. Мене й самого зараз знудить. — Остап висипав з паперового мішка сухофрукти і перекотив на нього труп. Так Даяну відтранспортували до люку для сміття і вкинули його всередину. Через кілька секунд, неприродно зігнуте, тіло Селвінг, блискуче від фольги, вже крутилось за кілька метрів від ілюмінаторів. Фольга роз’їсть його через сорок п’ять хвилин і у космосі з’явиться ще одна маленька купка атомів.

— Спокійно, спокійно, Даяни вже немає, не хвилюйся. — Тарас намагався обійняти Дороті за плечі, але вона відсувалась від нього далі і далі, аж поки не забилась у кутик кабіни за навігаторну панель. На Остапа вона дивилась тепер великими переляканими очима, а до медичної лабораторії боялася навіть наближатись, час від часу просила чоловіків викинути з корабля або фею, або її, і ніякі запевнення вже на неї не діяли. Тарасу було дуже шкода цю змарнілу жінку, через яку він чомусь почав переживати набагато більше, ніж за себе, та десь глибоко в серці жила пам’ять про те, що Дороті ненавиділа Хвойну і бажала їй смерті, і та справді померла. Її загибель, наче вихор, закрутила чоловіком, і він тепер не знав в якій стороні залишилась його любов, де ненависть, де зрадливі надії, не знав, чи любить, чи ненавидить заплакану маленьку Дороті.

Він сів за метр від неї і почав тихо говорити:

— Я знаю, що ти була колись на Алясці, що ти плавала на кораблі біля берегів Ліберії і Єгипту і відчувала тоді те саме, що і я відчував у схожих подорожах: весь світ, наша Земля — сито. Місця, де живуть люди, оточені примарними вигадками, туманом вигадок, туманом фальші. Вони стають такими, як люди про них думають, ніхто навіть не намагається побачити справжній світ. Коли пливеш ріками Аляски — бачиш навколо холодні фантастичні громади гір, дикі ліси, ти залишаєшся наодинці з ними, губишся серед вічної природи, та все-одно відчуваєш, що все це вже бачили інші, бачили і вкрили їх мішурою своїх поглядів, своїх думок, це заховало під собою таємниці вершин, цією пеленою вкрите майже все, навіть кожна хвоїнка на деревах. Та в окремі моменти дещо змінюється: коли пролітаєш на байдарці по перекатах ріки, коли спускаєшся на лижах з крутого схилу, то давні інстинкти обривають твоє звичайне сприйняття, і ти краєм ока помічаєш інший світ, який схожий на наш, як дві краплі води, але водночас і відмінний. Цей світ бачиш і тоді, коли зависаєш на скелях без страховки, коли бачиш полярне сяйво, і в такі моменти перестаєш думати чужими думками, перестаєш називати речі чужими для них іменами, з’являється твій власний погляд, ти не тільки дивишся на світ, а й бачиш його.

— Є місця реальні, — вона заговорила тихо, але спокійно, — а є погана підробка під реальність. Весь Океан — справжній світ, який переміг нас, бо ми не змогли осягнути його земним способом мислення.

— У справжньому світі Океану ми думали і жили, як запрограмовані нашою цивілізацією машини, що не можуть вийти за межі своїх недосконалих програм.

— Такими нас створило суспільство, і важко від цього кудись втекти, ми перетворились на єдиний організм, на мурашник, і кожен окремо все більше губиться між іншими.

— Ти вже заспокоїлася?

— Ні. Мені ще й більше хочеться залізти у якусь шпарку, де б не зміг пролізти слідом за мною мій страх. І тепер це вже через твої слова.

— Чому?

— Бо ти спробував сказати те, що кожен відчуває, але це була невдала спроба, ми ніколи не знайдемо правди у словах, і мені стає страшно, коли я думаю, що ніхто ніколи так і не скаже її, бо не зможе її пояснити. Ніхто ніколи не зрозуміє, що відбувалось на "Смерековому раю", не зрозуміє цю прокляту для нас планету.

Остап слухав цю розмову краєм вуха, виловлюючи з неї окремі думки, і коли почув останню фразу американки, то таємниче посміхнувся і подумав у відповідь на ці слова: "Я зрозумію, і в цьому мені допоможе моя Аурі."

Коли доступ до файлів віконцем завис на екрані центрального бортового комп’ютера, кеомандор вивів пакет плану дій команди "Сівею-XI". Зараз його найбільше цікавило, чому був знищений "Смерековий рай". Лазерний удар — зовсім не випадковість. "План дій" підтвердив це, бо основний наголос ставився на повній ліквідації персоналу станції і членів групи підтримки. З архівних даних Шуминський також дізнався про ще одну неймовірну річ — Земля вмить перестала бути для нього чашею Грааля, проте потрібно туди повернутись, щоб подивитись в очі людям, які так легко наказали вбити тебе.

— Дороті, ви всі знали, що "Смерековий Рай" не перша дослідницька станція на Океані?

Ще один мрець чи відьма на мітлі за ілюмінатором не вплинули б на Едмінгтон і Берегового так сильно, як це просте запитання.

— Що??

— Я знайшов в архіві цікаву інформацію: першою станцією на планеті Океан був "Очеретяний Рай", який знаходився на відстані 1821 кілометрів від "Смерекового".

— Але... — Дороті враз забула і про Даяну в холодильнику, і про Аурі в сонній капсулі. — Але це — неможливо! Ми були першими на цій планеті, ніхто ніколи не згадував про іншу станцію, це помилка.

— Ні, це не помилка, а достовірна інформація з "X-файлів", доступ до якої був тільки у військових і у вищого керівництва СКЕУ, а тепер і в нас.

— Не можу в це повірити, вони чудово знали, на що нас посилають!

— Гарматне м’ясо. Шестеро працівників "Очеретяного Раю" загинули на цій планеті за рік до того, як на ній з’явилась ваша група, проте вони встигли переслати на Землю серію дивних повідомлень, в яких йшлося про незвичайних істот, реальність яких ставилася під сумнів. Саме ці люди вперше зіткнулись з феями і не змогли існувати поряд з ними. Нас вб’ють, СКЕУ не допустить, щоб ми вижили.

— Благородне СКЕУ, добродійне СКЕУ, святе СКЕУ.

— Вони вважають, що заради цілого людства можна йти на будь-які жертви.

— Але жертвами чомусь ніхто не хоче бути. Остапе, поясни ще раз, чому нас переслідує наше ж керівництво?

— Вчені "Очеретяного" відкрили на Океані істот набагато розвинутіших у порівнянні з людьми, вони відкрили фей. Їм ніхто не допоміг врятуватись, бо це був своєрідний експеримент. Ніхто й досі не знає, що сталося тоді на цій станції. СКЕУ просто вирішило повторити невдалу спробу і прибуксувало другу станцію, де поселили вас чотирьох. І знову обривається зв’язок між Землею і "Раєм", так само події розвивались і першого разу. "Рятувальна" експедиція, що прилетіла через місяць після зникнення зв’язку на "Очеретяний Рай", знайшла там лиш шість трупів. Вдруге, при неполадках зв’язку на вашій станції, туди відразу ж висилають нашу групу підтримки. По ідеї ми повинні з’ясувати ситуацію на станції і зв’язатись з Центром Досліджень через передавач у нашому космольоті, так було дешевше, ніж посилати військову експедицію. Та ми теж не повертаємось з Океану вчасно, не шлемо жодних повідомлень про вас, зникаємо так само як і персонал станції, що підтверджує небезпеку фей. Ось тоді СКЕУ і висилає за нами спецслужбу.

СКЕУ виявило на Океані щось незрозуміле для себе, і це щось заважає освоїти їм цю планету, воно не піддається контролю. Саме час оголосити Океан заповідником, знищити докази минулих невдач, щоб підтримати бездоганне минуле. Ось і все.

— Яке болото, і ми в ньому сидимо по шию.

— Та ні, це чиста і стерильна операція. Науковці знають те, що їм дозволено знати, преса хапає ті повідомлення, що надходять з офіційних джерел Конгресу Екологічного Управління, і не збирається ритися в брудній білизні правлячої організації, усі статті з інформацією про секретні проекти відносяться до наукової фантастики і СКЕУ набирає сили. Загалом це мудра і відповідальна організація, яка приносить землянам багато користі, от нас і вб’ють заради користі усього людства, ми тепер не тільки проти СКЕУ, ми тепер проти сорока мільярдів людей.

— Кули ж нам тепер летіти?

— Не знаю. — командор відкинувся на спинку крісла і потер долонею давно неголене підборіддя, виявивши, що вже встиг зарости бородою, яка скрипить під пальцями. На Землі на нас в кращому випадку чекатиме ув’язнення, а на Сарматії ми зможемо загубитись від спецслужб. Потрібно найнятись на якесь промислове підприємство і там все обміркувати.

— А може запустити кілька ракет по центральному офісі СКЕУ? — Дороті нарешті усміхнулася, її очі на мить перестали перелякано бігати по ілюмінаторах, зате настав час лякатись Тарасу, бо він не зразу усвідомив, що ця пропозиція — жарт.

— Зараз найкраще лягти у капсули і проспати одну добу, за яку ми перенесемось через межу систем Сонця-1 і Сонця-2. Нас розбудить сигналізація, яку я виставлю на двадцять чотири години.

Він ходив по спальному відсіку і мовчки дивився на блискучі боки сонних капсул, їхня подвійна природа, дзеркальна і прозора, давала змогу побачити свої очі на вустах Аурі й навіть від цього по тілу починала розпливатись болюча, тріпотлива насолода.

Три капсули зайняті: Аурі спить вже давно і зараз вона напевно перенеслась уві сні в свою казкову долину, Тарас час від часу перевертається з боку на бік, його дихання зовсім не схоже на розмірене і спокійне, його губи зрідка вигинаються у гіркій посмішці або кривляться, а долоні раз-по-раз стискаються в кулаки, Дороті щойно відключилась і поринула в глибокий сон, наркотична витяжка з трав, що зараз розпилюється у капсулах, швидко подіяла на неї. Трохи дивно, що вона дозволила собі заснути першою, адже, навряд чи, можна спати зі спокійним серцем серед людей, яким не довіряєш, а після таких подій взагалі важко комусь довіряти, можна хіба що все пустити на самоплин, бо стомлюєшся весь час чогось остерігатися, когось підозрювати.

Едмінгтон сильно змінилася після зіткнення з мертвою Даяною. Це було останньою краплею, яка переповнила море. Американка здалась за одну мить, зламалась і тепер стала схожа на дитину, що пережила надто дорослі проблеми і тепер не може їх забути.

Командор чекав, поки Береговий теж засне, хоча він заважати не буде, але медичне тестування краще проводити без свідків.

На узголів’ях капсул світяться червоні лампочки і вони світитимуться доти, поки люди, що лежать в них, живі. Коли стан сплячих погіршиться, то світло замигає, і ввімкнеться сигналізація, а потім лампочки можуть згаснути до прибуття наступного охочого поспати.

Кришка капсули відійшла на бік, Шуминський підняв діву на руки, вона ледь тепла, і тепло це таке легке і ніжне, як вогник маленької свічки посеред вітряної ночі.

Медтестер не показав жодних анатомічних відхилень, сприйнявши Аурі як звичайну людину. Дещо видозмінені енцефалограми, але в цілому все гаразд. Інфекція ран згасає, параметри крові наближаються до норми. І ще, Аурі мала всі шанси завагітніти, так воно, мабуть, і сталося.

А в цей час в коридорі обпалений погляд ловив промені ламп. Єдине живе відчуття, яке можна помітити в цьому погляді називається страхом, страх, який люди несуть додому з чужого світу.

Йому снилось старе європейське місто, провулки з бруківкою і вигадливі ліхтарі, дивовижні чавунні решітки, безліч кам’яних левів. Вулички збігаються на велику площу, посередині якої плюскоче фонтан. Сонячно, духмяно, лоскітно.

Йому снилась вона. Тарас ніколи не бачив її в цьому місті. Вона була живою, веселою, і ще в ній з’явилось щось таке, чого він ніколи не помічав раніше. Наталка любила його, хотіла бути весь час поряд, говорила про свої почуття і бажання, обіцяла ніколи його не покидати. Усе настільки прекрасно, що вірити в це не слід, та немає такої сили, яка може заставити його забути колись цей сон.

Сонячно, духмяно, лоскітно...

Тиша. За весь сон не пролунало ні звуку. Як же говорить Наталка? Вона лиш ворушить губами, а він сам вигадує її слова.

Незважаючи на бажаність цього сну, на тихе щастя Тараса насувається щось німіше за навколишню тишу. Воно йде, його не видно і не чути, але воно невблаганне і скоро буде тут, а поки-що навколо беззвучна розмова, беззвучні сплески води у фонтані, німі очі кам’яних левів. Німе кіно, в якому показують твоє майбутнє, а ти сидиш в залі й не можеш щось змінити в фільмі, хіба встати й піти, не додивившись сюжет до кінця, бо знаєш наперед, що кінець буде нещасливим, на те він і кінець, тому Наталка не може довго балансувати на бортику фонтану й сміятись в унісон з беззвучним падінням води у кам’яну чашу. Не може.

Усе добре коли-небудь закінчується, а от зло немає меж, бо добра багато і воно різноманітне, а зло одне й однакове...

Очі левів залишились такими ж незворушними як і досі, зате очі Тараса розширились, наче небо, і в їхній глибині закрутився сірий смерч, що розростався і захоплював усе, що було на його шляху.

Хвойна впала у фонтан, вона послизнулась на слизькому мармурі і впала. Перед падінням Тарас побачив її очі, на одну мить, на єдиний момент, який відразу ж закам’янів у його мозку. Дівчина скрикнула, скрикнула очима, й зникла під водою. У цьому криці пролунав крижаний жах людини, яка зрозуміла, що зірвалась і падає у безодню, але це не безодня, це — лиш старий фонтан у центрі міста і води в ньому по пояс.

Тарас чекав секунду, другу, хвилину. Його починало лихоманити, серце гупало так, ніби билось не об ребра, а об литаври.

Вода розходиться колами по поверхні й лагідно треться до мармурових боків. Весела, холодна, жива вода, безмежно добра. Усе навколо й далі залишається таким же сонячним, таким же милим і красивим, але Наталка чомусь не підводиться з води. Чоловік перехилився через борт фонтану й відразу побачив свою кохану: вона лежить під кількаметровою товщею грайливої, прозорої води, просякнутої сонячним пилом, лежить, заплющивши очі, й усміхається. Її біле волосся щупальцями ворушиться навколо неї.

Тарас знав, що повинен кинутись у воду, пірнути і врятувати свою любов, врятувати Хвойну, але страх за власне життя незбагненими залізними руками втримав його на місці.

Синьо-кришталева вода біля Наталки заповнюється рожевими віхтями, які наповзають на тіло дівчини з усіх боків. Їх стає все більше і більше, вони крутяться у воді, наче змії, заповзають між Наталчине волосся, торкаються її одягу, зливаються разом і насичуються червоним кольором. Через кілька хвилин Тарас вже не бачив гранітне дно фонтану і свою кохану, бо перед його обличчям плюскотіли лиш густі червоні хвильки.

Береговий збагнув, що площа порожня, на ній немає жодної людини; порожні і вулички, і магазинчики, і кав’ярні навколо, навіть у будинках немає жодної живої душі, у місті — нікого, крім нього. Один у великому, старовинному місті!

Серед кривавої маси внизу зблиснула тінь. Вона стрімко випорснула з води перед очима Тараса, і її холодні руки з довгими пальцями зімкнулись на його шиї. Він бачив, що в цієї істоти обличчя Наталки, але в погляді світиться зелена ненависть. Це Наталка, але водночас — хтось інший. Удари власного серця сповільнюються, скоро воно зупиниться і затихне, наче маленький механічний годинник, якого забули накрутити.

Вона — потвора, але її прекрасні губи так ніжно повзуть по щоках до твоїх очей. І серце зупинилось...

Він лежав і довго вслуховувався у дзвінку тишу ночі, намагаючись вловити хоча б один удар власного серця, та тиша залишалась монотонною і суцільною, серце не могло розірвати її своїм стуком, бо сон закінчився.

Червона лампочка кілька разів змигнула й знову засвітилась нерухомим вогником.

Заокруглені кришки капсул відбивають на своїй поверхні екрани бортових комп’ютерів, ілюмінацію медпункту, миготливі крапки на панелях датчиків, цятки далеких зірок в ілюмінаторах, відбивають два безмежно добрі зелені світлячки, які блукають по ковпаках капсул і вдивляються в незворушні обличчя сплячих. Тихо дзижчать кисневі генератори, наче далека музика.

А навколо суцільний і різнобарвний космос з одним подвійним Сонцем у своїх нутрощах. Він зовсім не схожий на те зоряне небо, яке було по ночах у вікнах "Смерекового Раю", тепер зірки вже не наклеяні на чорно-оксамитову поверхню неба, а вільно розвішені у просторі. Темрява набуває тут сіро-вишневого відтінку, який інколи зникає, поступаючись гамі найнезрозуміліших кольорів.

Недалеко від Сонця-2 зависла блідо-рожева кулька з темними фіолетовими плямами, які зливаються своїми контурами у букву "С", Сарматія — планета гірників, доволі дика, хоча й перерита плетивом шахт по всій поверхні, там можна загубитись навіть від СКЕУ, але твоє спокійне життя загубиться разом з тобою.

Мозок кілька разів здригнувся від потужних звуків, і по нервових волокнах інтенсивно забігали електроімпульси — втікачі почали прокидатись. Кожен з них, розплющивши очі зі сну, ще довго лежав, намагаючись збагнути, куди це він потрапив.

Першою кришку сонної капсули відкинула Дороті, що було сигналом для Шуминського, він так рвучко вистрибнув з капсули, що опинився на підлозі швидше, ніж американка. Зі сну йому здалось, що Дороті встала першою, щоб заподіяти якесь зло Аурі, але він помилився — Едмінгтон лиш голосно позіхнула і мовчки пішла до душової кабіни. Нарешті позіхнув Тарас і склав руки в себе на грудях, те, що великий сонько Остап вже на ногах, здивувало і стимулювало його до повного пробудження.

Як не дивно, але фея нікуди не зникла з-під ковпака, прокидатись вона теж не збиралась. Ніхто її не будив, бо сон — непогані ліки для пораненого тіла і розірваної душі, то того ж, під час сну легше непомітно померти.

Усі мовчки помились і так само мовчки пройшли у кабіни і порозсідались у крісла. Сіро-блакитні профланові панелі, вузькі коридори і відсутність доцільного заняття придавали військовому космольоту схожості до госпіталю позаземної колонії.

— Куди ми летимо? — Тарас клацнув тумблером і на лобовому ілюмінаторі висвітлилась карта Сонячної системи.

— На Венеру, там можна легко пройти крізь орбітний патруль і приземлитись десь біля пустельних берегів Рожевого моря. — Шуминський вивів на екран ілюмінатору карту поверхні Венери. — Космоліт втопимо, а самі доберемося до однієї із сольових шахт, де обміркуємо все заново.

Кабіну наповнив голос дикторші СНН, чиє чарівне личко засяяло на моніторі навпроти Дороті, яка впіймала сигнал із супутника. Чоловіки підійшли до американки і встали за спинкою крісла, дивлячись на красуню Сідні Кох. Спочатку вони з насолодою розглядали глибокі сяючі очі, білу шкіру, стиглі губи, рівнесенькі брови і модельну зачіску ведучої теленовин. Яка ж вона красива і... і штучна, загримована лялька.

Дороті, дивлячись на цю красиву, доглянуту жінку, відчула себе облізлим бездомним дворнягою, біля якого провели підстриженого пуделя на повідку.

На планетах людей нічого нового не сталося, події повторюють одна одну, сходячись між собою в нових комбінаціях. Тепер теленовини розрізняються між собою лиш відтінками і масштабами подій, числами жертв, втрат чи прибутків, на сьогодні комбінація новин виглядала так: страйк шахтарів у Новому Канзасі, що на Сарматії; аварія на кисневому генераторі в містечку Єловстоун (Венера); дзеркальний модуль професора Беєринка знову сьогодні не досягнув сонячної поверхні через поламки у системі наведення; нові біодайджестери вироблятимуть тепер очищений біогаз; зроблено перший крок до сівозміни на планетах — закрито національний парк Мату-Гросу; президентом Малайзії став тайський єврей Йосі Бананаман...

— Мату-Гросу закрили, — командор усміхнувся. — Отже, там не залишилось жодної людини, площа в один мільйон квадратних кілометрів, Велика Пустка. Може, ми вже не летимо на Венеру, а візьмемо курс на Землю?

— А як же екологічний патруль резервату?

— Він охороняє межі національного парку, а не його серцевину. Ми спустимося згори до одного з покинутих наукових стаціонарів.

— А система орбітального стеження?

— Наш "Сівей" зареєстровано, спочатку ніхто не здивується, що він повертається на Землю, а потім, коли хтось кинеться його шукати, то вже буде надто пізно, ми встигнемо зникнути.

— Що робити трьом науковцям і одній відьмі у Богом забутих джунглях? — Дороті зневажливо скривилась, можливо, через слова командора, а може це була її реакція на телевізійну рекламу чоловічих контрацептивів.

— Ховатись. Ми будемо мати час відпочити, подумати, зібратись з силами.

— Краще на Венеру шахтарями.

— Жінок-шахтарів на Венері я не бачив, — Тарас випростався і поклав свою долоню на плече Едмінгтон. — а жінок-повій там дуже багато, я не хочу, щоб з тебе там зробили повію.

Американка рвучко випросталась і глянула у вічі Береговому.

— Летимо на Венеру, бо потрібно довести вам, що не з кожної жінки можна зробити шльондру!

— Може краще в порожні ліси?

— Ні. Давайте так: я погодилася летіти разом з феєю, тому тепер ваша черга поступатись. Я вибираю Венеру.

— І венеричні захворювання.

— Просто я не хочу потрапити знову у ліси, де немає жодної живої душі на тисячі кілометрів навколо, я щойно з таких лісів вирвалась, тому краще житиму між неотесаними робітниками.

— Гаразд, летимо на Венеру. — командор зітхнув і подумав, що так ніколи не побачить країну своїх мрій, Бразилію, ліси Мату-Гросу, а просидить до смерті у запиленому забої на груді залізної руди... Головне, щоб СКЕУ не знайшло фею, а решта все дурниці.

Час поволі посувався своєю громадою по краю крутого обриву. Зараз він сунеться повільно і важко, неначе у нічних страхіттях, повільно, майже завмираючи на місці, але все-одно все ближче і ближче до безодні. Потім край прірви обвалиться, і все полетить шкереберть, швидко, стрімко, без надії повернутись угору, до початку обриву, щоб обійти цію прірву стороною.

Остап коротав свій час над капсулою, де спала фея. Він не наважувався її будити, а просто стояв і дивився на неї.

У цей час Тарас і Дороті слідкували за зірками в ілюмінаторах і зрідка переговорювались між собою.

— Що ти думаєш про Остапа? — Едмінгтон відсунулась разом з кріслом від щитка управління польотом і подивилась на Берегового. Той знизав плечима:

— Про Остапа? А що я маю про нього думати?

— Тобі не здається, що він змінився?

— Як саме змінився?

— Настільки, що це вже не він.

— Не мели дурниць. Якби з ним відбувалось щось дивне, ми б помітили це.

— Зовні усе добре, але щось мені не дає спокою, я боюсь і його, і його кохану.

— Такий час, що починаєш лякатися навіть самого себе.

— Себе я не боюсь, я нормальна, а Шуминський під знаком питання.

— Чому ти не підозрювала у переміні Ендрюса, коли той приперся на станцію, чому не шукала монстра в ньому, коли він жер гнилі помідори? Бріксті теж був в полоні у фей, принаймні, так він про розповідав.

— Тому, що Ендрюс врятував нам життя, убивши одну з цих відьом, тому, що він дбав насамперед про мене і врятував нас вдруге, вивівши зі станції, а Остап прийшов занадто пізно, щоб допомагати нам, і привів з собою цю потвору.

— І він врятував тебе лиш один раз, а тепер дбає насамперед про Аурі, через це він тобі теж не подобається. Ти надто імпульсивна, хоча це й не дивно після пережитого нами.

— Визнай мою правоту.

— Якщо навіть все сходиться з твоєю версією, то що ти пропонуєш зробити? Зарізати командора чи розстріляти? А може викинути у пакеті для сміття? І зробити це без жодних доказів, позбутися його, бо він може виявитись не зовсім нормальним. А якщо Остап не змінився, якщо він така ж людина як і я, як ти, чи не забагато ми беремо на себе у такому випадку?! До того ж, ти забуваєш, що саме він привіз тебе з того загадженого птахами острівця, врятувавши від голодної смерті. Я ніколи не був з ним в особливо дружніх стосунках, але навчився з часом поважати його, особливо після подій на Океані!

— Я не хочу, щоб випадок з Хвойною повторився і з ним.

— Це все твої фантазії.

— Ніхто не збирається вбивати твого командора, ми попросимо його перевіритись на медтестерах. Він повинен без вагань погодитись на це обстеження, якщо відчуває себе нормальною людиною, щоб зняти з себе підозру.

— Підозру у чому? У неповноцінності?

— У нелюдяності.

Береговий замовк і потер пальцями підборіддя, давня щетина зашурхотіла від дотику.

— Що ж, — чоловік облишив у спокої свою бороду і встав з крісла, — можна його перевірити, це не завадить, гірше від цього нікому не буде.

— Поясниш йому усе ти.

— Чому я?

— Ти його друг.

— Ми не друзі, а просто знайомі, працюємо ж разом. — і вони рушили на пошуки командора.

Остап розсміявся, вислухавши ультиматум Берегового:

— Тарасе, це все Доротині казочки про монстрів, що сидять в наших тілах і чекають слушного часу, щоб вилізти на білий світ і спотворити його.

— Феї теж казкові істоти, а люди через них вмирали.

— Та добре, без проблем, протестуйте мене і заспокойтеся. Я не хочу давати вам причини для ще більшої недовіри до мене.

Через годину усі троє сиділи за столом у медпункті і переглядали довгі паперові стрічки. Едмінгтон настояла на тому, щоб результати обстеження були записані саме в такому вигляді, побоявшись, що якщо їх занести в комп’ютер, то той випадково перегорить. Та така обережність виявилась марною. Тепер Дороті винувато позирала на командора, жмакаючи у руках дані його аналізів, бо нічого незвичайного в ньому не виявилось.

— Вибач, що потурбували тебе. — Едмінгтон відкинула від себе викрутаси стрічки і встала з-за столу. За її інтонацією, по важкому і колючому погляді чоловіки зрозуміли, що тестування не дуже вплинуло на її сумнів у "людяності" Остапа. Вона й тепер вважає його ненормальним, адже як можна сприймати нормальною людину, яка привезла з собою поранену фею.

Коли жінка вийшла з медпункту, Береговий підсунувся до Шуминського, схилився до нього і прошепотів:

— Коли ми сядемо на Венеру, вона ж відразу втече від нас.

— Разом з тобою?

Тарас усміхнувся на це запитання і відповів: — Я хочу, щоб ми залишались разом, але в майбутньому може трапитися будь-що.

— Дороті не втече.

— Чому?

— Бо ми не сядемо на Венеру, а приземлимося в центрі тропічних лісів Південної Америки, в Мату-Гросу, куди їй тоді тікати.

— Зачекай, я думав, що ми летимо все-таки на Венеру. Ти змінив курс корабля?

— Змінив, ще перед обстеженням.

— Без нашої згоди?

— Я — командор і намагаюсь забезпечити залишкам своєї команди кращі умови існування, ніж вони самі собі прагнуть вибрати. Визнай, що ти теж хочеш летіти в Амазонію!

— Не знаю. В принципі, мені здається, що там буде краще, бо, крім нас, в Мату-Гросу не буде більше нікого, а в шахтарському поселенні довелося б постійно остерігатись того, що на нас може донести будь-хто з оточуючих.

— От бачиш — Сельва чекає на нас.

Тарас оперся плечем на стінку кабіни і окинув Шуминського насмішкуватим поглядом.

— Остапе, Остапе, ти ж вирішив летіти на Землю не через нашу безпеку, а через безпеку Аурі. На нас тобі, як завжди, наплювати, а те, що і мені, і Дороті в лісах доведеться менше ризикувати, це вже простий збіг.

— Що ж, ти вгадав, поздоровляю. В першу чергу мене хвилює моя фея, але й ви не порожнє місце, я ж все-таки відповідаю за вас.

— Перед ким? Ті, кому ти повинен звітуватись про нашу безпеку, тепер самі полюють на нас.

— Керівники зникли, а відповідальність залишилась, це ж — справа совісті.

— Радий чути, що ти ще пам’ятаєш про совість.

— Так ти розповіси Дороті про наш новий курс?

— Розповім, а чому б і ні?

— Вона створить нову купу проблем.

— Інакше Дороті образиться на мене!

— Тобі не все-одно, що вона про тебе думає? Якщо так, то зваж і на її безпеку.

— Добре, я мовчатиму, але не тому, що ти попросив мене про це, а тому, що боюся за Едмінгтон. Коли б ми сіли на Венеру, вона б сама заклала нас, щоб позбавитись твоєї феї і тебе.., і мене.

Розфарбована дикторша дивиться Едмінгтон прямо у вічі і вже вкотре розповідає їй про безмежні простори прекрасних лісів Мату-Гросу, які просто чудом вціліли поміж урбанізованих районів Південної Америки: чудова природа, гарний клімат, ріки, гори — справжній рай.

Дивно, але це повідомлення транслюють у кожному випуску новин усіх телеканалів, можливо, через важливість цієї події. Та яка різниця, що твориться в тій чортовій Бразилії, коли через годину чи дві під ногами зашелестить пісок на пляжі Рожевого моря.

Вона вимкнула комп’ютери і підійшла до ілюмінатору — зірки. Де б ти не був, що б з тобою не відбувалось, але завжди, десь високо угорі чи навколо тебе, горітимуть міріади зірок, неначе душі маленьких ельфів. Ельфів? А може фей?

Нарешті біля тебе лиш вона. І переляканий погляд Берегового не зачіпає її стулені повіки, не треться об її скроні ненависть Едмінгтон, лиш твої очі бачать її вроду, її міцний дитячий сон. Фея жива і прокинеться вільною від небезпеки, вільною від заздрощів, страху і ненависті.

Прекрасна і слабка діва, порізана мечами ворогів і зневажена закоханим в неї чоловіком. Вибачить вона йому насильство над її тілом, чи образа навіки поселиться у гордому серці? Соромно згадувати те, що сталося між непритомною феєю і брудною людиною біля лісового струмка.

Шкіра Аурі — поверхня засмаглого тіста на хліб.

Позаду почулися кроки і голос американки:

— Ідіоте, ти знущаєшся з нас! Я викину тебе і твою відьму через сміттєпровід! — добре, що фея не чує цих пронизливих слів. Дороті викрила обман щодо зміни курсу і прийшла сваритись. Остап обернувся до неї і стиха запитав:

— Це тобі Тарас сказав?

— О, він теж знав?! Чудово! Ні, мені він нічого не казав, просто Земля вже заступає весь ілюмінатор! А я ще в стані її розпізнати. Чому ти змінив курс?

— У Мату-Гросу буде спокійніше.

— Але там ліси, суцільні ліси!

— Зате без смерек і без фей.

— Там буде вона! — Дороті показала рукою на капсулу, де спала Аурі. Іншу руку вона витягнула з кишені, й Остап побачив в ній маленький пістолет. У наступну мить ампула зі снодійним вп’ялась в живіт командора і він зрозумів, що вже не встигне завадити цій жінці, вона все таки перехитрила його. Відразу потемніло в очах, ноги і руки зникли, їх вже не відчуваєш, голова летить вниз, остання мить зблискує червоною лампочкою у свідомості, і сон огортає тіло. В цю мить Едмінгтон сказала:

— Я вб’ю твою фею. — Навіщо, навіщо вона хоче це зробити?

Біля сонних капсул Дороті свариться з командором, бо теж помітила в ілюмінаторі Землю.

Тарас розслабився у кріслі пілота, смакуючи наперед насолоду, яку отримає після приземлення. Океан залишиться позаду і скоро ти стоятимеш на рідній планеті! Та особливої радості зараз не відчувається, бо там тебе переслідували привиди, а тут — полюватимуть люди. Єдиний вихід — перетворити решту життя на суцільну робінзонаду. Думка про самотнє існування заспокоює душу.

Щось впало і Дороті замовкла. Що там робиться? Коли ж ці жінки порозумнішають?

Зірвавшись з місця, Береговий побіг до капсул сну, бо через п’ять-сім хвилин корабель ввійде в корону Землі, а вони ще не сидять на своїх місцях!

Американка переступила через тіло командора і зупинилась біля пульту капсули, в якій лежить беззахисна перед нею фея, така ослаблена, сонна від наркозу, щоб її вбити потрібно тільки відключити кисень, простягнути руку і висмикнути трубку з кисневого генератора.

Вона різко шарпнула за трубку і відсік наповнився тихим сичанням, повітря почало накачуватись не всердину капсули з Аурі, а витікати у порожнечу.

— Що ти робиш? — Тарас спочатку побачив кисневу трубку в руках Едмінгтон, а потім і нерухоме тіло свого командора в неї під ногами. — Ти збожеволіла?

Дороті знову натиснула на гашетку пістолета і наступна ампула влучила в плече штурмана групи підтримки. Він смикнувся назад і приперся до металевого одвірка. Проминула секунда, друга. Береговий побілів, його очі заокруглились від здивування. Він зробив кілька кроків до американки і та, щоб зупинити його, вистрілила втретє. Клац, холостий оборот; клац, холостий. Порожній ампульний барабан вилетів з пістолета і хряснувся на підлогу біля правої руки Шуминського. Ампули закінчились.

На сорочці Берегового розпливалась мокра пляма снодійного. Він витягнув з себе голку з ампулою, кинув під ноги і розтоптав, а потім легенько постукав по твердій муфті на своєму плечі, що була схована під рукавом.

— Як ти могла забути про це? Ти ж сама накладала муфту.

Рівень кисню у спальній капсулі різко знижувався, замигала червона лампа, через три хвилини фея вже ніколи не прокинеться, Дороті майже вбила її, і чи варто їй заважати вбивати повністю? Шуминський якось переживе втрату своєї містичної коханої, а після смерті Аурі жоден з трьох втікачів більше ніколи не побачить фей — з цього моменту зникне і страх перед ними.

Але одного разу він вже дозволив померти одній незвичайній істоті, Хвойній, точніше сам вбив її. Перед цим була смерть феї, що приїхала на коні, опісля — смерть капітана, якого Дороті розстріляла просто в нього на очах, а цього могло б не статися якби він, Тарас Береговий, виявив хоч краплю милосердя і відваги.

Рівень кисню наближається до нульової відмітки. Аурі і не помітить, що померла, і тепер їй вже не допоможе магічна сила Океану.

Чоловік підняв з долівки трубку і вставив її назад в генератор, сичання зникло, ніби здохла маленька змія. Дороті швидко позадкувала до дверей.

"Що тепер з нею робити? Вона стала настільки агресивною, що намагається вбивством вирішувати усі проблеми. Заради власної безпеки, задля потурання своїм страхам ця жінка колись може вбити і останнього свого супутника, шукаючи в самотності захист для себе. А, можливо, такі думки — згущування барв? Остапа ж вона приспала, щоб мати змогу легко помститися Аурі за всі нещастя на планеті Океан, однак, її вчинок не можна виправдати ні розхитаними нервами, ні жагою помсти". Тарас вийшов із задумливості і здивованим поглядом обвів спальний відсік — Едмінгтон зникла з кімнати. Куди? Тільки б вона не скоїла нових дурниць.

Зникла Дороті швидко знайшлася, Тарас знайшов закриті зсередини двері в кабіну, де вона зачинилась.

— До-о-ороті! Відкрий! — він засипав металеві двері зливою добірних важких ударів, нічого не отримавши у відповідь, бо ніхто не збирався відкривати дверей.

— Відкрий!!! — Що вона робить? За хвилину космоліт увійде в шар геокорони, а потім підуть ще щільніші шари. — Впусти мене, без мене ти ніколи не посадиш цей корабель, ми розіб’ємось!

Враз Тарас зрозумів, що не варто кричати, вона нічого не чує. Через неї всі, що вирвались з обіймів чужого світу, тепер можуть загинути в момент приземлення на рідну Землю.

Неможливо спокійно стояти тут, коли твоя колишня подруга робить останню і найбільшу в своєму житті помилку, останню і для себе, і для інших.

На жінок взагалі не варто покладатися, адже вони часто творять такі нелогічні й несусвітні речі, що стає страшно не тільки за себе, а й за весь світ. Просто жах, коли у складній ситуації біля тебе опиняється жінка, бо це означає, що з її боку не буде жодної допомоги, зате заважати вона буде з останніх сил, ще й образиться, якщо ви їй за це не подякуєте. Потрібно було везти Дороті на Землю, прикованою до стіни, і з кляпом в роті.

З чоловіком можна домовитись або побитись і, так чи інакше, проблема буде вирішена, а от з жінкою...

До люку вентиляційної шахти можна дістатися руками, але він занадто маленький, щоб крізь нього пролізти, та покричати туди можна.

За хвилину Береговий відкинув від себе відкручену кришку люку, схопився за його край пальцями і так-сяк підтягнувся вгору, досягнувши своїм ротом отвору вентиляції:

— Дороті, впусти мене! — цікаво, чи вона чує? — Інакше ми розіб’ємось. Смію нагадати — ти не вмієш керувати кораблем!

Чути тільки слабкий шум кондиціонерів, які вихлюпують тобі в обличчя прохолодне повітря без смаку.

— Ти чуєш мене? Хочеш померти?... Хочеш?... А я не хочу!... Стерво ти, Дороті! — він перевів дихання і почав кричати тихіше, намагаючись чітко і по складах викрикувати кожне слово.

— Дороті, хіба варто було стільки страждати, щоб тепер вбити і мене, і себе?

Нижня щелепа вже заніміла, важко кричати і водночас триматись за край люку однією рукою і підборіддям. Коліна впираються в край плити в стіні, але ця опора надто мала і чоловік врешті з’їхав додолу.

Чути тихе шипіння, таке враження, що об борти "Сівею" треться велетенський наелектризований кіт. Якщо вона не зменшить швидкість і не ввімкне захисний екран, то космоліт згорить за лічені хвилини. Він знову потягнувся до отвору і крикнув:

— Підніми закрилки і вистав екран. — сповзши на підлогу, додав: — Якби вона ще й знала, як зробити те, що я сказав.

Збільшується вібрація корпусу і здається, що підвищується температура.

— Випусти парашути, і основний і додатковий! Чуєш? — як би виламати ці двері, бо навіть лазером їх різати дуже довго.

— Дороті, я кохаю тебе і не хочу, щоб ти вмирала такою смертю. — "Такою легкою смертю".

Різко змінюється сила тяжіння, а це означає, що Дороті ввела корабель в штопор.

— Відключи штучну гравітацію! — кричав він далі, підстрибуючи до отвору в стіні. — О, жінки, о, клоновані від Адама створіння! — якби вона хоч трохи слухалась його або автопілота.

Раптом Береговий втратив опору під ногами, його перекинуло через себе, він пересік у вільному падінні весь коридор і гепнувся в його торцеву стіну. Дико запекла поранена рука, руки і ноги ніби приклеїлись до стіни, у вухах дзвеніло.

По коридору, в напрямку лежачого на стіні штурмана, летіла пластикова шафа, мабуть хтось забув закріпити її. Слідом за нею рухалися поодинокі предмети: дзеркало, крісло, клавіатура з обірваним шнуром, рація і цілий рій металевих скрепок. Від шафки Береговий спромігся ухилитись, та щось з її шлейфу вдарило в чоло і прилипло до стіни поруч з головою.

Тарас відчув, як від крові злипається його волосся, отже, вдарило або дзеркало, або крісло... І чому Бог не зліпив з того ребра якусь мудрішу істоту...

Дивовижні аромати пролітають крізь відчинений вхідний люк. Їх потоки настирливо розповзаються по коридорі, проникають у кожний закуток, вітерець гонить їх разом з пластиковою пилюкою і дрібненькими ворсинками. На що це схоже?

Тарас розкидав здоровою рукою купу тек в шкіряних палітурках, що лежали на ньому, накривши мало не з головою, і підвівся зі стіни. Як не дивно, але руки й ноги цілі, тільки голова розбита і кілька синців на тілі.

Космоліт лежить на боці, всі речі поперекидувані, але аварійний сигнал не включився, це свідчить про те, що "Сівей" практично не пошкоджений, або про те, що в ньому залишився тільки цей коридор, на стіні якого стоїш.

— Вона його справді посадила? Чому прочинений люк?

Це ж співають пташки, вірніше не співають, а тріщать, кують, верещать — справжні тропіки.

Береговий подерся по плінтусах до люку і за мить вже стояв на першій сходинці трапу.

Ліс! Неймовірно великі дерева, плями яскравої зелені, бліді купи повалених дерев із зів’ялим листям. Навколо зграї манакінів, які позлітались сюди, щоб поласувати комахами, які хмарами витають над зеленим місивом — посадочною смугою космольоту. Це ж — Південна Америка! Може, й сам Мату-Гросу.

Добре, що один з Адамів поміж черговими Євами встиг створити автопілот.

Чоловік сів на трап і почав сміятися, його сміх настільки нерезонно зазвучав у перемеленій "Сівеєм" сельві, що замовкло навіть барвисте птаство, тільки мудрі цикади продовжували незворушно оспівувати свою старість, а також порипували погнуті цекропії, стиха тремтячи своїми великими сріблястими листками. Штурман все сміявся і ніяк не міг зупинитися, на його очі навернулися сльози, він тер їх кулаком і продовжував хихотіти, а поміж приступами страшно веселого сміху, затинаючись вимовляв:

— Вона навіть випустила трап! — і заливався далі.

З-поміж дерев з’явилася зграйка малих туканів, яких зацікавили нові звуки у їхньому лісі. Пташки ще були перелякані падінням металевої скелі, що зірвалась з небесного схилу, але після її падіння вже проминуло достатньо часу, і цікавість привела туканів мало не до ніг чоловіка, що сміявся.

— Що тут смішного? — Дороті легенько штовхнула Тараса носком чобота в спину. — Ну випустила я його, його ж завжди випускають.

Береговий кілька разів судомно втягнув в себе повітря і, перевівши подих, враз набрав серйозного вигляду.

— Ти керувала кораблем за інструкцією?

— Так, комп’ютер видав детальні пояснення, там навіть писало, як опустити трап.

Штурман стримав новий смішок і пересів на край люку.

— Коли корабель лежить на лівому боці, то трап не випускають, бо він тоді висувається в небо.

— Я про це не подумала.

— І не дивно. Чому ти закрилася в кабіні?

— Хотіла вивести космоліт з атмосфери Землі і летіти на Венеру, потім побачила, що не можу цього зробити — довелося садити його в цей ліс, крім того я боялася, що ти і Остап вб’єте мене.

— А тепер?

— А тепер не боюся, бо все-одно вийшло по-вашому. Мені вже все байдуже, бо нас знайдуть.

— Хто знайде?

— СКЕУ, вони вже тут. Наші радари засікли їхніх винищувачів, за хвилину тут буде ціла армія. Новини по телеканалах були брехнею, приманкою для нас, насправді Мату-Гросу ніхто не закривав. Ти і Остап кинулися на порожній гачок.

Сміх зник з очей Тараса, тепер вони всією поверхнею відбивали тропічне небо.

У коридорі почувся грюкіт і деренчання перекинутих бляшанок — Остап пробирався через різні завали до люку, тягнучи за собою напівживу фею. Тарас допоміг йому винести Аурі на борт, а Дороті лиш байдуже подивилася на діву, не сходячи зі сходинок трапу.

З-під землі наростав тихій рокіт. Спочатку здавалося, що по-новому зашуміли крони могутніх сейб і золотоквітних табебуй, але через мить всі зрозуміли, що це шум багатьох двигунів, і долинає він не з-під землі, а з неба: його чути з півночі, півдня, заходу і зі сходу.

— Що це? — командор виліз з люка і ліг на гарячу обшивку корабля.

— СКЕУ. Вони вже тут, — в голосі Дороті звучить неприхована радість, вона ніби забула про небезпеку, яку несуть ці маленькі крапочки на небі, і тепер зраділа, що фею знайдуть і замордують у бункерних лабораторіях.

Береговий перевів свій погляд з небес на фею. Наскільки дивно бачити її тут, на Землі, настільки й приємно. Куди поділась ненависть до її раси? Під тонким покривалом проступають обриси молодого звабливого, ледь не досконалого тіла. Командора можна зрозуміти, адже він береже красу, яка перемогла його страх і його людське єство, і, коли він втратить фею, то зламається, згорить і ніколи більше не повірить у щастя.

Шуминський, тримаючи діву перед собою, на спині сковзнув по борту корабля. Проїхавши кілька метрів, він ввалився в крону поваленого дерева і зник в ній, більше Остап не з’являвся. Ще деякий час знизу долинав шум листя і тріск гілок, який швидко затихав.

— Що він робить? Навіщо це?

— Нас за кілька хвилин повбивають, тому немає сенсу тут сидіти, склавши руки, а Остап намагається зараз врятувати і себе, і свій ідеал. Я повністю схвалюю його дії.

— Ви все-таки друзі.

— Ні ми просто знайомі.

— У СКЕУ найновіші системи стеження, вони знайдуть їх за лічені хвилини.

Над кучерявими обрисами тропічного лісу зі всіх сторін світу чітко окреслилися ряди дрібних крапочок, які спочатку були схожі на хмарки мошки.

— Ого, нам виявили неабияку честь. За трьома нещасними вислали цілу ескадрилью.

Дороті не рухалася, здається, що поява винищувальних загонів ніяк не вплинула на неї. Вона не те що не боялася, а навіть не виявила ані найменшої стурбованості, а сиділа собі на перекошеному трапі і ловила примруженими повіками сонячне проміння.

— Як на мене, то Остап чинить дуже доречно, — Береговий покотився слідом за командором і за мить зник серед поламаних гілок.

Едмінгтон провела його байдужим поглядом і, чи то усміхнувшись, чи то зітхнувши, залізла назад в люк. Вона вирішила знову перевірити круговий обстріл "Сівею": краще нехай тебе підірвуть разом з цією купою металу, ніж заженуть в лісах, мов скаженого дикого звіра, краще вмерти, тримаючи палець на спусковому гачку, ніж з останніх сил втікати древнім лісом без надії на порятунок, а потім знесиленому і розбитому впасти під ноги ворогу. Може, її постріли дадуть шанс Тарасу, а він навіть не попрощався. Вони так негарно розлучилися, і нічого вже не можна виправити.

Але Дороті не встигла навіть сісти за пульт, як в люк застрибнуло кілька солдат у захисних костюмах і шоломах. Вони за мить скрутили її і повалили додолу. Один з десантників всадив під лопатку американки голку шприц-тюбика. Гнів застиг у напівзакритих очах жінки...

Береговий не біг, він просто повільно йшов по лісовій просіці, знаючи, що за його спиною біжить десяток міцних парубків зі зброєю. "Так, спокійно крок за кроком, як на прогулянці по алеям рідного міста, навіщо тепер втікати, нехай біжать вони, а ти повільно йтимеш. А потім хтось із солдат не витримає і вистрілить тобі в спину. Невже отак все й закінчується? Ніколи б не подумав, але зараз хочеться опинитися на Океані. Вони за десять метрів позаду тебе, чути їхні гупаючі кроки і важке дихання. Ніхто з них не гукне тебе, так ніби ти вже не розумієш людської мови, ніби з поверненням на рідну планету перестав бути людиною. Солдати — виконавці чужої волі."

Штурман групи підтримки різко розвернувся, викинув в сторону найближчої тіні руку, клацнув пальцями і голосно сказав:

— Паф!

Солдат відсахнувся від нього, а його напарники вистрілили, близько десятка ампул вп’ялися Береговому в плечі, груди, живіт. Він із зневажливою посмішкою опустив руку і похилився вперед.

Важко стояти. Від гострих голочок по тілу розливається вогонь. Яскраво-зелений квітучий світ зникає, і ти провалюєшся крізь нього вниз, у безпам’ятство. Тарас став навколішки, борючись із дією отрути. Він підвів голову в надії побачити хоч на секунду бодай який-небудь клаптик рідної планети, але його погляд вперся в темряву.

— Боже, перед ким я стою на колінах?

Солдати зупинилися за стовбурами дерев, спостерігаючи звідти за Тарасом. Зосереджені, напружені до краю, вони дивилися, як ослаблена і беззбройна людина борсається у траві, намагаючись встати і йти далі. Але Береговий так і не зміг підвестися. Він затиснув зубами якусь солодкувату травинку і вткнувся обличчям в плетиво коріння і трав. Щебечуть птахи, в останню мить йому здалося, що це не пташиний спів, і не птахи оспівують його смерть, а грає на скрипці прекрасна східна дівчина з чарівною посмішкою, і її музика — той човен, який понесе тебе по ріці забуття в благословенний край...

Здавалося, що СКЕУ ніколи не знайде його, що усі вороги залишились за зеленою стіною і вона вже нікого не пропустить слідом за тобою. Ноги ледь торкаються землі, пекучі гілки б’ють по обличчю, по руках, якими командор прикриває прекрасну фею. Залізні корені шмагають підошви ніг, але він все біг і біг вперед, притискаючи її до свого серця. Потрібно втекти якомога далі, забрати свою кохану від жадібних очей звихнених науковців. Навіщо вона їм, щоб мучити? Хай земля загориться під твоїми ногами, але ти врятуєш її від безглуздих досліджень.

Дихати все важче і важче, Шуминський набрав повні легені повітря і біг далі, глибше і глибше занурюючись у зелений хаос дерев, ліан, туману. Це не кроки чути позаду, це стукає в скронях твоє серце, адже ти біжиш швидше за всіх, і ніхто на Землі не зможе тебе наздогнати: жоден солдат, жодна собака, жодна куля, жоден злий погляд. Там, куди ти втечеш, не буде людей, там житимуть звірі, пухнасті і доброокі, там квітнутимуть прекрасні орхідеї — Аурі там сподобається, вона буде щасливою.

Земля, кущі, трава зникли і полетіли кудись назад. Остап побачив небо, обривисті береги, пінисту стіну водоспаду поміж ними і з розбігу влетів у прірву. Слідом за ним униз зірвались шматки ґрунту, купини соковитої трави і сухе гілляччя. Руки ще міцніше притиснули до грудей тіло феї і чоловік каменем увійшов у воду лісового озера...

Десятки солдатів зупинились на краю урвиська, переводячи подих після такої скаженої гонитви. Ще б кілька хвилин і втікача б наздогнали, а він зірвався мало не з-під самого носа переслідувачів. Дехто перезарядив свій автомат, бо ампули не ввійдуть глибоко у воду. Усі чекали, що втікач випливе зі своєю ношею на поверхню, але його не було, лиш на місці падіння по зеленувато-синій воді розходились нерівні кола, які змішувались з хвильками водоспаду.

Через хвилину половина солдат почала спускатись вниз, до води. До озера підійшло ще кілька загонів, а над його плесом зависли гелікоптери — і всі чекали, чекали.

— Невже він все-таки втік? — здивувався хтось із військових і відразу ж замовк, бо у нутрощах озера з’явилась розмита пляма, яка повільно піднімалась до поверхні води, куди її гнала течія від водоспаду. Ніхто не стріляв, бо командор сплив з глибини лицем донизу, розпластавшись на воді, немов розіпнутий на ній. Він був сам, більше темні глибини нікого не збирались віддавати.

По твоїх судинах замість крові тече кип’яток, руки і ноги перетиснені залізними пальцями, біснувата орда заповнює усю площу моторошного міста, з будинків якого через вузькі вікна на тебе дивиться смерть.

В очі б’є яскраве світло згори і щось мигає над тобою. Ти несешся по розпеченій річці обличчям вгору, бачиш стелю над собою, людей в білому. Вони в масках, в плексигазових скафандрах, в хімічних костюмах, прислужники Сатани — ти в лікарні. Світло стає нестерпним і Дороті закриває очі. Вона бачить, що сонмище виродків засмоктує її на велику площу нічного міста. Брудні, бридкі руки хапають її за ноги, за кисті, за волосся і тягнуть по болоту до центру площі, там лежать на дерев’яному помості купи хмизу, біля них стоїть стовп. Пече... Розгоряється ніч навколо. Маленькі уроди, каліки, горбуни лізуть до тебе, їхні пальці обмацують твої ноги, стегна, твій живіт, залазять під сорочку, торкаються очей, губ. Їхні кігті рвуть на тобі білий одяг, цей жалюгідний страшний натовп верещить від захоплення, коли смолоскипи освітлюють звільнені від подертої тканини білі груди, тонку талію. Палаючі погляди повзають по твоєму тілі і перетворюються на липкі руки, які стискують соски, рвуть губи, вдираючись у рот, заповзають поміж ноги. Дороті кричить, намагається заховатись під сухий хмиз, з якого капає масло, відчуває як кістляві пальці прориваються в її лоно... Обстеження триває...

— Відьма! Відьма! Відьма! Відьма! — реве площа.

Якась сила вириває її з цього жахливого натовпу. Все відбувається настільки швидко і нестримно, що його вже неможливо зупинити.

Дороті відчуває голою спиною і сідницями просмолену поверхню стовпа, який вростає в неї мільярдами дрібненьких корінчиків, вона не може відірватись від нього, вона намертво з’єднана зі стовпом.

Поміж біснуватим натовпом на високому помості стоїть біловолоса красуня, одягнена у мідь і вовче хутро. Вона схожа... Вона показує великим пальцем вниз, в її очах — погляд Даяни.

Вогонь набігає на стовп зі всіх сторін, і дим змішується з ревом людського моря.

Крізь дим, крізь оранжево-білі язики полум’я видно безмежний смерековий ліс...

Вона затихає і лікарі переглядаються між собою, а навколо них снують молоденькі медсестри, носячись з результатами аналізів арештантки.

У його руках кінець тонкого шнура, яким обв’язані руки білявої діви, котра стоїть на краю пекла. Під безмежним обривом внизу тече ріка магми, що викривляє своїм енергетичним полем радіозв’язок. Жар від неї обпалює шкіру, горять брови, вії, щетина на бороді.

Фея обернена спиною до тебе, під її ногами ґрунт цівками сповзає в прірву і вона ледь втримує рівновагу, балансуючи на краю.

Він піднімає великий камінь і дивиться в нього, наче в дзеркало власної пам’яті — тіло Чуба в чорному поліетиленовому мішку, нерухома Наталка на столі медпункту, прихилене до скла обличчя Томаса, кров Даяни на піску морського пляжу. Це все робота фей! І камінь летить в спину діви. Та на мить обертається, а Тарас бачить обличчя Хвойної і розуміє, що знав про це давно. З порожнього обриву вниз зсипається пісок. Шнур зі спекотливим болем виривається з долонь і його кінець, ляскаючи по камінні, тікає і зникає за обривом.

Береговий з криком закриває обличчя руками і стрибає вниз.

Крізь криваво-червоний жар просвічує синява хвойних лісів...

— Занадто велика доза. Скільки ампул?

— Чотирнадцять замість однієї.

Синява поміж червоних іскор.

Він лежить на чорному і глухому дні, куди падав все своє життя. Політ чітко повстає з пам’яті. Ти впав, але все ще летиш знову і знову. З кожним ударом голоси світу німіють, тільки смокче тишу кардіограма. Маленький вогник на зеленому табло окреслить собою блукання твого серця.

* * *

— Це небезпечні люди. Звичайно, що вони як і кожна жива істота на землі мають право на життя, але ми не можемо так ризикувати, на карту поставлена наша безпека. Якщо СКЕУ дасть дозвіл на розголошення своїх секретних даних, то його вплив істотно зменшиться, що приведе до ряду суспільних катастроф. Смерть цих людей — політично-важливий крок для конгресу, їхнє знищення перетворюється у необхідність, до того ж, ці люди — букет психічних розладів, які всі незначні самі по собі, але разом доволі небезпечні. Ці люди вже не зовсім люди, хоча це звісно суб’єктивна думка. Наші спеціалісти не відмітили в їхніх тілах ніяких аномалій, та, можливо, ми на сучасному етапі розвитку не здатні помітити таких речей. Зараз усіх трьох доводиться тримати на транквілізаторах, зважаючи на їхню агресивність. Плюс та жінка, яка зникла у водах озера. Вона справді зникла! Наші загони пропеленгували усе озеро і нічого не виявили. Аналіз шлунків усіх кайманів і хижих риб в цьому озері теж не дав ніяких позитивних результатів. Навіть не вдалось ідентифікувати її особу, хоча у лабораторіях проаналізували усі волосинки і лусочки шкіри, які було знайдено на перекинутому космольоті. Це не Наталка Хвойна і не Даяна Селвінг, хоча на продуктовому складі була кров Селвінг, її ДНК не співпадає з тим, яке знайшли в одній із сонних капсул, отже, це могла навіть бути людиноподібна мешканка Океану.

Ці троє поставили під загрозу усе людство, бо провезли на нашу планету невідомо кого, ніхто з наших провідних науковців не впевнений до кінця, що невідома була людиною.

Дослідники, які вціліли, постійно марять, їхні свідчення не можна брати до уваги, бо вони часто суперечать один одному і самі собі. Остап Шуминський повністю втратив пам’ять, у інших часткова амнезія.

Зважаючи на обставини Рада Відповідальних Директорів СКЕУ на закритому суді ухвалила як вирок смертну кару для цих трьох дослідників. — Товстун обтер своє високе чоло кремовою батистовою хусточкою і перевів дихання. Він просто сяяв, адже його монолог ні разу не перервали. Президент уважно слухав і, здається, до кінця впевнився в необхідності знищення цих трьох живих доказів. — Я приніс документально оформлений вирок, який ви повинні затвердити. Якщо з вашого боку немає жодних заперечень, то поставте, будь-ласка, свій підпис у кутку цього документу. — чоловічок простягнув президентові великий хрусткий аркуш паперу і повторив: — У кутку!

— У кутку? — золоте перо забігало по папері і за мить на ньому з’явився рядочок красивих літер. Голова Ради відразу ж поспішно потягнув документ назад і, ніби мимоволі, пробігся очима по написаному.

Враз вся самовпевненість маленької товстої людини кудись зникла і в її очах виступили сльози від хвилювання.

— Вибачте, — пролепетав він, підвівши на президента по-собачому нещасне обличчя, — але я не можу розібрати цей напис.

— Він напрочуд чіткий і розбірливий.

— Але... "Скасовано"?

— Я відпускаю їх і маю на це повне право згідно з чинним законодавством. Чи ви, шановний Айзеншпіку, маєте щодо цього якісь заперечення?

На лобі товстуна виступила кілька великих крапель поту (він навіть забув їх витерти). Kілька секунд мовчки пожирав очима напис, який перетворював розкішний смертний вирок у нікчемний папірець. А потім, не приховуючи свого розчарування у голосі, пробурмотів:

— Ні, ніяких заперечень, їх відпустять.

— Звісно, що божевілля усіх трьох буде офіційно оголошене, а причина цього божевілля — галюциногенні наркотичні препарати, які вони вживали на Океані. Оголосіть про це на прес-конференції, і тоді ніхто з них трьох не буде небезпечним для проектів СКЕУ.

Коли маленька фігурка зникла за крислатими дверима, у величезному кабінеті на якусь мить запала тиша. Вона відразу ж сконцентрувалась біля письмового столу з горіху і самшиту, а потім розлетілась по кутах і розбилась на друзки. Президент встала із свого крісла і підійшла до дзеркала у масивній платиновій рамі, що висіло на стіні між оригіналами Валеджіо, підійшла, щоб усміхнутись сама собі. Її біло-золоте волосся потрапило у смугу прохолоди, що текла з кондиціонера, і розлетілось навколо голови, розставляючи пастки для сонячного проміння, яке губилось у його блиску. Сонце враз зникло з вікон, сховавшись за хмаркою, і безмежне світле добро ще чіткіше проступило в зелених очах президента.

Президент запалила сигарету і затягнулась густим смаковитим димом, який бузковими віхтями потягнувся до ґратчастих пащ вентиляційних люків. Маленькі жаринки беззвучно пожирали шматочки бразилійських трав разом з тонким папером, повільно, впевнено добираючись до ніжних і довгих пальців. Коли вишневі губи торкались до кінчика сигарети, жаринки жвавішали і бігли навипередки до фільтру кольору темного смарагду, залишаючи за собою сіро-кремовий попіл, який час від часу злітав в оздоблений золотом карапакс черепахи, що слугував попільничкою, а великі зелені очі мружились від задоволення. Через кілька хвилин біловолоса красуня опустила недопалок в панцир гофера, витиснула з нього останню цівку диму і великим пальцем повністю розчавила його. Повітря у кабінеті наповнилось пахощами екзотичних трав.

Їх випустять. Випустять? Ні, світ — теж в’язниця, просто ти настільки звикаєшся з ґратами навколо себе, що перестаєш їх помічати.

Ці троє нікуди не втечуть, навряд чи втечею врятуєшся від самого себе, від власної долі.

Тарас Микітчак (Львів, 2002)

Content

Микітчак Тарас Ігорович Планета Фей

1. «Смерековий Рай» мовчить

2. Бортовий журнал «Смерекового раю»

3. Відеоробот

4. Операція

5. Дороті

6. Чужа

7. Долина озер

8. Загибель "Раю"

9. По той бік Раю