Генрі Форд

МІЖНАРОДНЕ ЄВРЕЙСТВО

Передмова автора

Чому треба досліджувати єврейське питання?

Тому, що це питання існує і виникнення його в Америці повинне призвести до його вирішення, а не сприяти продовженню тих супроводжуючих його негативних побічних явищ, що оточують це питання в інших країнах

Єврейське питання існує в Сполучених Штатах уже давно. Самі євреї це знали, незважаючи на те що аборигенам це залишалося невідомим. Часом воно так сильно загострювалося, що можна було побоюватися важких наслідків. Мається багато ознак того, що воно тепер наближається до гострої кризи.

Єврейське питання торкається не одних тільки усім відомих сторін життя, як панування у фінансах і торгівлі, захоплення політичної влади, монополізацію всіх предметів необхідних для життя і довільний вплив на американську пресу. Воно торкається всієї області культурного життя і робиться, таким чином, життевоважливим питанням для самого американського духу. Воно захоплює і Південну Америку і, таким чином, розростається в грізний придаток усеамериканських відносин. Воно знаходиться в самому тісному зв'язку з тими грізними явищами, що, будучи результатом організованих і навмисних безладь, тримають народи в постійній тривозі. Воно не є новиною. Навпроти, корені його лежать у далекому минулому; тривалість його існування вже породила у свій час ряд програм для його вирішення, що, у свою чергу, повинні допомогти його вирішенню у майбутньому.

Ця книга є як би попереднім досвідом дослідження єврейського питання. Вона має на меті дати можливість читачам, що цікавиться питанням, познайомитися з даними, опублікованими в «Dearborn Independent» до жовтня 1920 року. Потреба на цей журнал була настільки велика, що запас його, так само як і збірник, що містив перші 9 статей, незабаром виявився вичерпаним. Дослідження буде продовжуватися, поки вся робота не буде закінчена. Спонукальним мотивом цієї праці є - ознайомити народ з фактами. Само собою зрозуміло, що цій роботі приписують і інші мотиви. Але забобони і ворожнеча є недостатніми, щоб пояснити виникнення праці, подібної цій, і її виконання. Якби в ній були які-небудь задні думки, вони, безсумнівно, виплили б назовні в самому викладі. Читач, ми сподіваємося, повинен буде визнати, що весь тон цього дослідження побудований на фактах і відповідає його предметові. Міжнародні євреї і їхні пособники, що є свідомими ворогами всього того, що ми розуміємо під англо-саксонською культурою, насправді багаточисельніші, ніж це здається легковажній масі людей, що захищає все те, що робить єврей, тому що їй внушили, що все, що роблять єврейські ватажки, прекрасно. З іншого боку, ці статті вільні від легковажних настроїв любові до всякого ближнього і прекраснодушності, що не без наміру заохочуються з єврейської сторони. Ми наводимо факти, як вони є, і ця обставина повинна стати для нас достатнім захистом від докору в упередженні і ненависті

Ця праця не вичерпує всієї проблеми. Але вона змусить читача зробити крок вперед. У пізніших дослідженнях, що ми обнародуємо, імена і дані, що приводяться в цьому дослідженні, виступлять ще більш яскраво.

I. Особистий і професійний характер єврейства

Духовними і побутовими особливостями Єврейства є: відраза від важкої, потребуючої напруги сил, фізичної роботи, сильно розвинута сімейність і любов до одноплемінників; сильно розвинутий релігійний інстинкт; мужність скоріше пророка і мученика, ніж культурного передового бійця і солдата; видатна здатність, при настанні важких життєвих умов, триматися разом, не виходячи за межі расової громадянскості, здатність до експлуатації особистості і до використання соціальних умов; хитрість і лукавство у спекулятивній наживі, особливо в грошових справах; східна любов до пишності; преклоніння перед могутністю і радостями високого суспільного становища; високий рівень розумових здібностей.

Нова міжнародна енциклопедія.

Єврейство знову привертає увагу усього світу. Зайняте ним під час війни видатне положення у фінансових, політичних і взагалі вищих суспільних сферах було настільки велике і так явно упадало в око, що з'явилася потреба знову піддати критичному вивченню положення, могутність і мету єврейства, при чому думка більшості дослідників схилялося не на його користь. Переслідування, самі по собі, не новина для євреїв; новим з'явилося для них бажання проникнути глибоко в їхню сутність і наднаціональний дух. Протягом 2.000 років вони почували на собі гніт антисемітизму інших рас; але ця відраза до них ніколи ясно не визнавалась, не одержувала розумного визначення і не виливалась у визначену формулу. Нині єврейство узяте під мікроскоп економічного спостереження, що і дає можливість пізнати і зрозуміти основи його могутності і причини його відчвже ності і його страждань.

У Росії єврейство обвинувачують у тому, що воно створило панування більшовизму. Це обвинувачення, дивлячись по тому, з яких прошарків суспільства воно виходить, одні вважають обґрунтованим, інші ні. Ми, американці, що були очевидцями проповіді юних єврейських апостолів соціального й економічного перевороту, що чули їхнє пекуче красномовство натхненних пророків, могли скласти собі визначену думку, у чому тут суть. У Німеччині їм ставлять за провину катастрофу Імперії, і, дійсно, велика література з масою фактичних документів змушує читача задуматися. В Англії існує думка, що єврей — щирий володар світу, що єврейство представляє собою над-націю, що стоїть над народами, і що воно панує силою золота і, залишаючись у тіні, грає народами, як пішаками. В Америці звертає на себе увагу переважна участь євреїв в організаціях, що працювали на війну, причому більш літні працювали в них заради наживи, а більш молоді заради честолюбства. Участь їх більше за все виявлялась у тих галузях, що були зайняті промисловими і торговельними справами, що мають зв'язок з війною. Так само приковує увагу і той факт, у якому сильному степені вони використовували свої знання і досвід, на місцях державних чиновників, у свою користь.

Словом, єврейське питання висунулося на перший план. Однак і тут, як у всіх питаннях, зв'язаних з вигодою, намагаються це питання замовчати під тим приводом, що воно не підходить для голосного обговорення. Все-таки, на підставі досвіду доведено, що проблеми, що хочуть таким способом зам'яти, рано чи пізно все одно спливають на поверхню і при тому у небажаних і шкідливих формах.

Єврейство є світовою загадкою. Будучи в більшості бідним, воно все-таки панує над грішми і капіталами усього світу. Позбавлене землі й уряду, розсіяне по всім світі, воно виявляє рідку єдність і міцність, не досягнуті жодним іншим народом. Підвержене майже у всіх країнах відомим законним обмеженням, воно, по суті, у тіні багатьох престолів, зробилося щирим володарем. Древні пророкування говорять, що євреї повернуться у власну країну і з цього центру будуть правити світом, але станеться це лише тоді, коли вони спершу витримають на собі натиск всіх племен людства.

Способом добування засобів до життя, у якому найвищий відсоток участі, порівняно з іншими расами, належить євреям, є торгівля. Будь то навіть купівля і продаж ганчірок, — це завжди торгівля. Від продажу старого плаття до панування в міжнародній торгівлі і фінансах, єврей саме у цій області виявляє найвищі здібності. Більше, ніж будь-яка інша раса, єврей виявляє визначену відразу до фізичної роботи, але замість цього рішучу схильність до торгівлі. Юнак неєврей шукає занять у ремісничій або технічній області; молодий єврей воліє починати свою кар'єру розсильним, продавцем або прикажчиком. За даними одного старого пруського перепису з 16.000 євреїв 12.000 були торговці і 4.000 ремісники, тоді як корінне населення займалося торгівлею лише в розмірі 6 чоловік на сто.

Новітній перепис, поряд з торговцями, показав би значний приріст у науковій і літературній сферах, без зміни числа торговців, і лише незначний, може бути, приріст у відношенні числа ремісників.

В одній Америці майже вся оптова торгівля, трести і банки, природні багатства і, головним чином, сільськогосподарські продукти, особливо тютюн, бавовна і цукор, знаходяться під пануючим впливом єврейських фінансистів або їхніх агентів. Єврейські журналісти представляють собою в Америці також велику і могутню групу.

«Велика частина торгових домів знаходиться у володінні єврейських фірм», читаємо ми в єврейській енциклопедії. Багато хто з них, якщо не більшість, ховаються під неєврейськими іменами. Євреї є самими численними і найбільшими власниками міських земель. Вони відіграють значну роль у то атральній справі. Безумовно вони тримають у руках інформаційну справу у всій країні. Хоча чисельно вони значно менше, ніж всі інші живучі серед американців раси, до їхніх послуг, однак, готова щоденна, велика і доброзичлива публіцистика; це було б немислимо, якби вони не мали її у своїх руках і самі не направляли б її в бажаному для них змісті. Вернер Сомбарт у своїй книзі «Єврейство й економічне життя» пише: «Якщо обстановка буде далі розвиватися так само, як останнім часом, і цифри приросту населення від емігрантів і поселенців залишаться без зміни, то ми ясно можемо собі представити, що Сполучені Штати через 50 або 100 років будуть країною, населеної одними слов'янами, неграми і євреями, при чому, звичайно, євреї захоплять у свої руки господарську гегемонію».

Сомбарт є вченим, настроєним до євреїв доброзичливо. І от виникає питання: — Якщо єврей володіє владою, то як же він досягти цього? Америка країна вільна. Євреї складають лише 3% всі єї маси населення, і проти 3 мільйонів євреїв стоїть 97 мільйонів неєвреїв у Сполучених Штатах. Запитується, чи є могутність євреїв наслідком їхніх видатних здібностей або безтурботності і меншовартості неєвреїв? На це може бути проста відповідь: євреї прийшли в Америку, працювали тут так само, як і інші, і в конкуренції виявилися більш щасливими. Але така відповідь не обіймає собою всієї повноти фактів.

Перш, ніж дати більш вірну відповідь, треба відзначити дві обставини.

По-перше, не всі євреї мають багатства. Існує велике число бідних євреїв, хоча, щоправда, більшість з них при всій своїй бідності все ж таки самі собі добродії. Вірно, що євреї є головними фінансовими володарями країни, але з цього не випливає, що в кожнім євреї сидить фінансовий король, і коли ми піддамо дослідженню способи, за допомогою яких бідні і багаті євреї досягають влади, то стане ясно, що між цими двома класами повинна бути проведена чітка межа.

По-друге, єврейська солідарність значно утрудняє застосування того самого мірила до успіхів євреїв і не євреїв. Треба мати на увазі, що значна концентрація майна в Америці зробилася можливою завдяки підтримці капіталістів, що живуть по ту сторону океану, тобто що єврейські переселенці, прибули в Сполучені Штати, вже маючи за собою підтримку європейських євреїв. Ясно, що успіх переселенців такого роду не можна вимірювати тією ж мірою, як успіх, скажімо, німців або росіян, що прибули в Сполучені Штати, не маючи за собою нічого, крім власної заповзятливості і сили. Безсумнівно, що значна кількість євреїв приїжджає, розраховуючи тільки на свої сили і не маючи ніякої іншої підтримки. Але все ж таки було б неправильно приписувати панування єврейських багатств у всіх областях одній особистій самодіяльності. Це панування насправді є нічим іншим, як перекиданням єврейської грошової могутності через океан. Пояснення єврейського впливу завжди повинне виходити з цього положення. Ми маємо перед собою расу, що у часи своєї справжньої національної історії складалася із селян, расу, чия основна психіка була спрямована скоріше до духовного, ніж до матеріального, народ пастухів, а не торговців. І все-таки ця раса з тих пір, як вона позбавилася батьківщини й уряду і піддавалася скрізь переслідуванням, повинна вважатися дійсним, хоча і прихованим володарем світу.

Яким же чином могло виникнути настільки дивне обвинувачення і чому воно, очевидно, знаходить собі підтвердження в настільки численних фактах?

Почнемо здалеку. У перші часи розвитку їхнього національного характеру, євреї знаходилися під владою закону, що унеможливлював отримання надмірних багатств, так само як і бідності. Новітні реформатори, що на папері вигадують зразкові соціальні системи, добре б зробили, якби кинули погляд на соціально-суспільну систему, по якій жили перші євреї. Закон Мойсея, шляхом заборони стягування відсотків, унеможливлював виникнення грошової аристократії, подібної сучасним єврейським фінансистам; так само закон цей унеможливлював отримання грошового прибутку, джерелом якого є чужий нестаток. Усьому цьому, як і чистій спекуляції, єврейське законодавство не сприяло зовсім. Земельне лихварство було відсутнє. Земля була поділена; і хоча цим не виключалася можливість позбавитися її внаслідок нестатку і заборгованості, усе-таки через 50 років вона поверталася в рід початкового власника. Таким чином, з так званим «ювілейним роком» усякий раз починався новий соціальний період. Ця система унеможливлювала виникнення великих земельних власників і появу грошових магнатів, не перешкоджаючи, однак, окремим особам пробиватися вперед шляхом чесної конкуренції, тому що то рмін у 50 років був досить довгим періодом для особистої заповзятливості.

Якби євреї залишилися в Палестині під владою закону Моисея, зберігаючи свій державний суверенітет, то навряд чи вони отримали б той фінансовий відбиток, що вони прийняли згодом. Єврей ніколи не збагачувався за рахунок іншого єврея. І в новітні часи збагачення їх завжди відбувалося не за рахунок їх самих, а за рахунок народів, серед яких вони жили. Єврейський закон дозволяв євреям вести справи з неєвреями за іншими правилами, ніж ті, котрими вони повинні були керуватися, вступаючи в ділові відносини з єврейським «ближнім». Так званий закон для іноземців говорить: «Чужоземцеві ти можеш давати в позики заради росту, але ближньому своєму ти не повинний давати заради росту».

Розсіяні серед інших народів, не асимілюючись з ними і ніколи не втрачаючи своєї яскравої расової відособленості, євреї протягом багатьох сторіч отримали можливість застосовувати цей закон на ділі. Прибульці серед чужих, часом жорстоких, вони цим законом здійснювали свого роду справедливу відплату. Однак, і цим не можна пояснити фінансову перевагу євреїв, — скоріше треба шукати її в самих євреях, у їхній силі, спритності й у їх особливих здібностях.

Вже на зорі єврейської історії видно, що прагнення Ізраїлю було спрямовано до того, щоб зробитися народом-владикою над всі ма народами. Очевидно, всі пророцтва мали своєю метою лише моральну освіта світу за допомогою Ізраїлю; однак, його воля до панування псувала це. Принаймні, весь лад Старого Завіту дозволяє прийти до такого висновку.

По древніх переказах євреї не виконали божественного наказу вигнати Ханаанитів, щоб Ізраїль не опоганювався скверною останніх. Євреї врахували, яка маса сили буде без користі розтрачена, якщо вони проженуть Ханаанитів, і зволіли залишити їх на батьківщині. «І бисть, коли Ізраїль підсилився, то обклав Ханаанитів податтю і не вигнав їх». Ця неслухняність, ця перевага матеріального панування духовному водійству, поклали початок покаранню Ізраїлю і його лихам, що не припинялися ніколи. Розсіювання євреїв серед народів, що триває от вже 2.500 років, змінило рятівне призначення їх, яке, по їхніх писаннях, вказувалося їм Божественним промислом.

Духовні вожді сучасного єврейства продовжують зтверджувати, що задачі Іудеїв серед народів духовні, але це твердження мало переконливе, тому що факти, що доводять це, відсутні. Ізраїль, у продовження всієї нової історії, дивиться на неєврейський світ тільки з однієї сторони: яким способом можна звернути його життєві сили собі на службу. Але обітування продовжує існувати: вдалині від власної землі, піддаючись переслідуванням скрізь, куди воно направляє стопи свої, Ізраїль побачить кінець свого вигнання і безбатьківщини в новій Палестині, де, відповідно до пророцтв древніх пророків, Єрусалим знову зробиться духовним центром землі.

Якби єврей міг зробитися продуктивним працівником і співробітником, то, цілком ймовірно, розсіювання єврейства не прийняло б всесвітнього характеру. Але тому що він зробився торговцем, його інстинкт гнав його у всі кінці населеного світу. Євреї вже в ранні часи з'явилися в Китаї. В Англії вони з'явилися в епоху Саксонського панування. Єврейські торговці були в південній Америці за сто років до прибуття туди місіонерів. Вже в 1492 році вони влаштували цукрові заводи на острові Св. Хоми. У Бразилії вони твердо осіли в той час, коли на узбережжі нинішніх Сполучених Штатів існували лише деякі селища. Як далеко вони проникали, можна бачити з того, що перша біла дитина народжена у Георгії, був єврей — Исаак Мініс. Присутність євреїв на всій земній кулі і їхній племінній згуртованості зробили те, що вони збереглися, як народ, серед інших народів, представляючи як би корпорацію, агентів якої можна було знайти скрізь.

Піднесенню євреїв у фінансовому пануванні сприяло однак, головним чином, їхнє особливе дарування: спритність у винаході все нових і нових ділових методів. До появи євреїв на світовій сцені оборот протікав у найпростіших формах. Якщо почати дошукуватися кореня походження багатьох ділових методів, що нині різноманітять і полегшують торгівлю, то зрештою є велика імовірність, що ми зустрінемо єврейське ім'я. Багато необхідних прийомів в області кредиту і вексельного права були винайдені єврейськими купцями не тільки щоб потім, користуватися ними між собою, але і для того, щоб заплутати в них неєвреїв, з якими вони вели торгівлю. Найдавніший збережений вексель був виданий євреєм Симоном Рубенс. Торговельний вексель є єврейський винахід, так само як і платіжне свідчення на пред'явника.

Цікава історія цього платіжного свідчення на пред'явника. За давніх часів вороги євреїв оббирали їх до останньої копійки, проте вони дивно швидко поправляли свої справи і незабаром знову ставали багатими. Чим пояснити настільки швидкий шлях від бідності до багатства? Тим, що їхній актив ховався під анонімом «пред'явник», і цим шляхом значна частина їхнього статку залишалася недоторканою. В часи, коли навіть морські розбійники мали право конфісковувати товари, що відправляються для євреїв, євреї стали оберігати себе тим, що вони посилали свої товари по безіменних накладних (полісам). Взагалі всі старання євреїв були спрямовані до того, щоб домогтися можливості оперувати з товарами, а не з особами. Раніше всі правові вимоги були особисті, але єврей незабаром прийшов до того переконання, що товари надійніше осіб, з якими він вів справи, і тому застосував всі старання домогтися того, щоб претензії пред'являлися не до осіб, а до цінностей. Цей спосіб мав ще і ту перевагу, що сам єврей по можливості залишався в тіні. Така система додала всьому діловому оборотові сухість, тому що стали воліти мати справу з товарами, а не з живими людьми, і сухість ця збереглася і донині. Подальша зміна в цій галузі, що спадково зберегла до наших днів можливість євреям ховати могутність, яку вони досягли, по природі своїй тотожна з «документом на представника»: воно дає можливість підприємству, що знаходиться під владою єврейського капіталу, діяти під ім'ям, що не містить у собі ні найменшого натяку на участь у ньому єврейського впливу. (Анонімні товариства, Акціонерні компанії).

Єврей є єдиний і перший «міжнародний» капіталіст, причому у своїй діяльності він не звертається до допомоги неба, але надає перевагу, як своїх агентів використовувати неєврейські банки і трести. Слухи, що роблять іноді велике враження, про єдиний неєврейський капіталістичний фронт часто зобов'язані своїм походженням цієї єврейської звичці.

Винаходом фондової біржі світ так само зобов'язаний єврейському фінансовому талантові. У Берліні, Парижі, Лондоні, Франкфурті, Гамбурзі євреї впливали на перші фондові біржі, а Венеція і Генуя в древніх повідомленнях прямо називаються «єврейськими містами», з якими можна вести великі торговельні і банкові справи. Англійський банк був заснований за порадою і за допомогою єврейських переселенців з Голландії; Амстердамський і Гамбурзький банки виникли під єврейським впливом.

Доречно буде зупинитися тут на одному своєрідному явищі, нерозривно пов'язаним з переслідуванням і переселенням євреїв із країни в країну в Європі. Де б вони не з'являлися, туди начебто переносився за ними і вузловий пункт ділового обороту. Поки євреї користувалися волею в Іспанії, там знаходився і грошовий світовий центр; з вигнанням євреїв Іспанія втратила своє фінансове значення і вже його не повернула більше ніколи.

Історики європейського економічного життя постійно зупиняються над питанням, чому вузол торговельного обороту пересунулося з Іспанії, Португалії й Італії на північ, — у Голландію, Англію і Німеччину. Жодне з пояснень, що даються цьому явищу, не знаходить собі фактичного обґрунтування. Однак, якщо взяти до уваги, що це переміщення збігається з вигнанням євреїв з півдня і втечею їхній на північ і що з їх прибуттям у північні країни починається торговельний розквіт останніх, триваючий і донині, то пояснення, здавалося б, знайти не важко. Ми постійно зустрічаємося з тим фактом, що в момент, коли євреї змушені бували переселятися, за ними в слід переміщався і центр торгівлі шляхетними металами. Поширення євреїв по Європі і по всій земній кулі, причому єврейська громада не втрачала зв'язки з всіма іншими громадами, зв'язку крові, віри і страждань, давало їм можливість зробитися «міжнародними» у такій мірі, у якій це було немислимо для іншої раси або будь-якої групи купців того часу. Вони не тільки були скрізь (скрізь були також Американці і Росіяни), але продовжували знаходитися в постійному контакті один з одним. Вони були організовані задовго до настання моменту виникнення усвідомлених міжнародних торговельних організацій, будучи взаємно зв'язані невидимими нитками спільності життєвих умов. Багато середньовічних письменників навіть дивуються тому, що євреї були краще інформовані про стан справ у Європі, ніж багато урядів. Євреї також добре розбиралися й у тому, що буде; так само вони краще були інформовані про політичні кон'юнктури і умови, ніж державні люди за професією. Ці зведення вони письмово пересилали від однієї групи до іншої, із країни в країну і цим шляхом вони несвідомо поклали початок фінансовій інформаційній службі. Безсумнівно, що ця служба була нескінченно дорогоцінна для їхньої спекулятивної діяльності. Своєчасна поінформованість у ті часи, коли всякого роду звістки були убогі, ненадійні і виходили вкрай повільно, була надзвичайно важлива. Ця обставина дала можливість євреям стати посередниками при отриманні державних позик, що всіляко ними заохочувалися. Євреї здавна прагнули зробити держави своїми клієнтами. Отримання державних позик полегшувалося тим, що в різних країнах проживали члени того самого сімейства фінансистів: вони являли собою ту міжнародну директорію, що грала між собою королів і уряди, загострюючи національну ворожнечу, до чималої вигоди самих цих фінансових агентів.

Один з найпоширеніших докорів, що робляться сучасним єврейським фінансистам, полягає в їхній особливій здатності до такого роду фінансовим операціям. Усі критики євреїв, як ділових людей, найменше при цьому мають на увазі тих ділових людей із середовища євреїв, що працюють із приватною клієнтурою. Тисячі дрібних єврейських ділків користуються повною повагою, точно так само, як і десятки тисяч єврейських сімейств уживаются з нами, як добрі сусіди. Критика, оскільки вона спрямована проти видатних фінансових воротил взагалі, далека расового відтінку. Нажаль, до розглядаємої нами проблеми часто домішується расовий забобон, що легко веде до непорозумінь, завдяки тому простому фактові, що в довгому ланцюзі міжнародних фінансів, що сковує увесь світ, на кожнім кільці її ми зустрічаємося з єврейським капіталістом, з єврейським сімейством фінансистів або з визначеною єврейською банковою системою. Багато хто бачать у цьому планомірну організацію єврейської сили, з метою панування над неєвреями. Інші пояснюють це расовою симпатією, — продовженням сімейної справи нащадками і розгалудженням первісної справи. По древніх писаннях Ізраїль виростає, яко лоза виноградна, що дає все нові і нові відростки, поглиблюючись корінням у землю, але всі ці відростки складають лише частину того ж стовбура. Здатність євреїв зав'язувати ділові відносини з урядами треба поставити в зв'язок з періодами переслідування євреїв: вони зрозуміли тоді могутність золота в зносинах зі своїми продажними ворогами.

Куди б єврей не йшов, за ним випливав проклін відрази інших народів. Євреїв, як расу, ніколи не любили, цього не буде заперечувати і самий правовірний єврей, хоча він пояснює це по-своєму. Окремі євреї можуть користуватися повагою, а багато рис їхнього характеру при ближчому розгляді представляються дорогоцінними. Проте одна зі страт, що носять на собі євреї, як народ, ця неприхильність до них, як до особливої раси.

Навіть у новітній час, у цивілізованих країнах, при умовах, що виключають можливість переслідування, ця нелюбов продовжує існувати. Незважаючи на це, очевидно, євреї взагалі не піклуються про придбання дружби неєврейських мас, може бути, з тієї причини, що вони пам'ятають колишні невдачі в цьому напрямку, вірніше ж тому, що вони самі переконані в перевазі своєї раси. Яка б не була щира причина цього, безсумнівно, однак, що головне їхнє прагнення було завжди спрямоване до того, щоб заручитися прихильністю королів і дворянства. Яка справа євреям до того, що народ скрегоче на них зубами, коли володарі і палаци їхні друзі? Завдяки цьому навіть у самі жорстокі для євреїв часи завжди знаходився «придворний єврей», що за допомогою позик і боргової петлі домагався доступу в королівські передні. Єврейська тактика була завжди та сама: «шлях у Головну Квартиру ворога». Ніколи, наприклад, євреї не намагалися розташувати у свою користь російський народ, але зате всіляко домагалися придбати прихильність російського двору. Так само точно їх мало турбував німецький народ, але проникнути до німецького двору їм удавалося. В Англії єврей тільки знизує плечима, коли йому говорять про антиєврейські настрої народу: яка йому до цього справа? Хіба за ним не стоїть весь стан лордів, хіба не в його руках мотузка, якою зв'язана британська біржа?

Ця тактика завжди звертатися до «Головної Квартири» пояснює той величезний вплив, що придбало єврейство на багато урядів і народів. Тактика ця придбала ще велику силу завдяки єврейському вмінню завжди пропонувати те, чого уряд потребує. Якщо уряд має потребу в позиці, то «придворний єврей» улаштовував її за допомогою євреїв, що жили в інших великих центрах або столицях. Якщо уряд хотів заплатити борг іншому урядові, не використовуючи для цього перевезення дорогоцінних металів за допомогою каравану мулів через неспокійні місцевості, єврей влаштовував і це: він пересилав шматок паперу, і борг сплачувався банкірським будинком у чужій столиці. Перші спроби постачаня арміям, у т.ч. продовольства, за допомогою військових постачальників були також взяті на себе євреєм: він мав капітал і знав потрібну для цього систему; крім того він був задоволений тим, що боржником його була ціла нація. Немає ознак того, щоб ця тактика, що так добре допомагала єврейській расі у важкі для неї сторіччя, змінилася і тепер. Тому зрозуміло, що думкою представляючи собі ту силу впливу, якою у наші дні користується настільки нечисленна раса його одноплемінників, і порівнюючи невідповідність числа з могутністю свого народу, єврей бачить у цьому свою расову перевагу.

Потрібно мати на увазі, що єврейська винахідливість створювати все нові і нові форми ділового обороту не висохла і понині, так само як і здатність пристосовуватися до нових умов. Євреї насамперед у чужих країнах влаштовують філіальні відділення з метою доставити цим швидкий бариш головній фірмі. Під час війни багато говорили про «мирні завоювання» Німецького уряду, що виражалися в тому, що воно влаштовувало в Сполучених Штатах філіальні відділення і представництва німецьких фірм. Що багато німецьких філіальних відділень працювали тут, — це безперечно, але в дійсності це були не німецькі, а єврейські підприємства. Старі німецькі торгові доми були занадто консервативні, щоб самим бігати в Сполучених Штатах за клієнтами. Навпроти, єврейські фірми такими не були, вони прямо кинулися в Америку і робили тут справи. Зрештою, правда, конкуренція примусила і великі німецькі фірми наслідувати цьому прикладові. Але початкова ідея була єврейською, а не німецькою.

Інший сучасний діловий спосіб, чиє походження треба приписати єврейським фінансистам складається в з'єднанні промисловості, спорідненої по виробництву, Якщо, наприклад, купується ким-небудь електрична станція, то одночасно купують і міський трамвай, що споживає енергію. Можливо, що деяким приводом для цього служить бажання використовувати вигоду цілком, по всій лінії від виробництва енергії аж до споживання її міським трамваєм. Але головна причина криється в наступному: за допомогою електричної станції збільшити ціну за струм, що доставляється трамвайному суспільству, і таким шляхом мати можливість збільшити проїзну плату; цим шляхом фінансисти, у чиїх руках знаходиться справа, отримують приріст прибутку по всій лінії. При цьому Суспільство, що стоїть ближче до споживача, повідомляє, що витрати його збільшилися, але замовчує, що ціни підвищені самим власником, а зовсім не особами, що стоять поза підприємством, змушеними до цього умовами грошового ринку.

Ясно, що в даний час існує фінансова сила, що веде світову, строго організовану гру: всесвіт — гральний стіл, ставка, — світова могутність. Культурні народи втратили всяку довіру до навчання, що у всіх змінах, що відбуваються, винуваті так називані «економічні умови». Під маскою «економічних законів» ховаються самі різноманітні явища, у яких так звані «закони» зовсім не винні. Винні в них закони самолюбства невеликої купки людей, що має волю і силою звертати народи, наскільки можливо, у своїх підданих. Можливо, що багато чого може бути національним, але, щоб могло бути таким грошове господарство, у це в наші дні ніхто вже не вірить і всі переконані в тім, що в міжнародному грошовому господарстві на ділі усунута всяка конкуренція. Існують, щоправда, кілька незалежних банкірських будинків, але лише деякі з них мають яку-небудь вагу.

Великі заправили, ті деякі особи, перед очима яких ясно відкритий весь план дій, мають у своєму розпорядженні численні банкірські будинки і трести; один має одну, інший іншу задачу. Але між ними немає розбіжності, і ніхто з них не втручається в сферу діяльності іншого. Таким чином, конкуренція в різних областях світового ділового обороту не існує. Між головними банками будь-якої країни панує така ж єдність дії, яке є, скажемо, у різних галузях поштової служби Сполучених Штатів, — всі вони отримують директиви з того самого місця і їхня мета — досягнення тих самих завдань.

Безпосередньо перед війною Німеччина закупила величезну кількість американської бавовни; бавовна ця була готова до відправлення. З оголошенням війни право власності на цю бавовну протягом однієї ночі перейшло від єврейських імен у Гамбурзі на єврейські імена в Лондоні. У той момент бавовна в Англії стала продаватися дешевше, ніж у Сполучених Штатах, завдяки чому знижувалися й американські ціни. Коли ціни виявилися досить знижені, бавовна була скуплена людьми, про це обізнаними. З цього моменту ціни знову підвищуються. Тим часом ті ж сили, що викликали незрозуміле на перший погляд коливання цін на бавовняному ринку, наклали свою лапу на розбиту Німеччину з метою зробити з неї всесвітнього боржника. Відомі групи міцно тримають у своїх руках бавовну, позичають її Німеччині для переробки, залишають там невелику кількість для оплати роботи і на закінчення намагаються переконати увесь світ у тій неправді, що бавовни, де, на ринку майже немає.

Якщо простежити цю людиноненависницьку і найвищою мірою аморальну систему до її першоджерела, виявиться, що всі особи в ній винні, помічені однією і тією ж печаткою. Чи потрібно після цього дивуватися тому, що клич через море: «почекаємо, поки Америка зверне увагу на єврейське питання» — отримує особливе значення?

Безсумнівно, що положення, у якому в даний час знаходиться світ, більше не можна пояснювати економічними причинами, так само як і «безсердечністю капіталу». Капітал, щоправда, ніколи не додавав старань до того, щоб задовольнити справедливі вимоги робітників, а робітники у свою чергу іноді доходили до крайніх меж з метою спонукати капітал до нових поступок. Але яку користь із усього цього отримали обидві сторони? Робітники дотепер переконані у тому, що капітал висить над ними чорною хмарою і що вони змусять цю хмару розсіятися. І що ж? Поверх цієї хмари виплила нова, котру ні капітал, ні робітник не помітили у своїй взаємній боротьбі. І ця хмара не зникла і понині.

Під ім'ям «капітал» в Америці звичайно розуміють гроші, вживані для продуктивних цілей. Але помилково називати капіталістом фабриканта, організатора, постачальника знарядь виробництва і робочої сили. Ні, все це не капіталісти в дійсному розумінні. Вони самі повинні йти до капіталіста для того, щоб його грішми фінансувати свої задуми. Вище них стоїть сила, що обходиться з ними більш жорстоко і немилосердно, ніж вони самі коли-небудь, думали обходитися з робітниками. Сучасна трагедія полягає саме в тому, що «капітал» і «праця» знаходяться у взаємній боротьбі, тоді як ні той, ні інша не в змозі змінити умов, проти яких вони протестують і під гнітом яких страждають. Для цього їм потрібно спершу знайти засіб вирвати владу з рук тієї групи міжнародних фінансистів, що не тільки створюють дану обстановку, але й експлуатують її.

Існує «над-капіталізм», зобов'язаний своїм буттям помилковій мрії, що в золоті щастя. Є «над-уряд», що не знаходиться в союзі з жодним з існуючих урядів і від всіх їх незалежний, але чия рука тяжіє над ними всіма. Існує раса, частина людства, якій, з появою її, ніхто ніколи не сказав «ласкаво просимо», але якій незважаючи на це вдалося піднятися до такої могутності, про яку не мріяла жодна із самих гордих рас, — навіть Рим у часи найвищого розквіту своєї влади.

Людство усе більш і більш приходить до того переконання, що питання робочої, земельної і найманої плата можуть отримати своє вирішення тільки тоді, коли буде урегульоване питання цього міжнародного над-капіталістичного панування.

Стара приказка говорить: «добича — переможцеві». Якщо деякі члени давно зневажуваної раси досягли такої переваги, то потрібно визнати одне з двох: або це — «надлюди», проти яких боротьба марна, або це звичайні люди, яким інше людство не зуміло вчасно перешкодити домогтися несправедливої і нездорової могутності. Якщо євреї не надлюди, то неєвреї повинні самі звинувачувати себе за усе, що сталося: вони самі повинні піддати перегляду існуюче положення і ретельно досліджувати досвід інших країн.

II. Як Німеччина захищалася від євреїв

Прогресивне людство відкрито говорить про хвороби, що колись вважали за потрібне ховати і замовчувати з почуття соромливості. Політичне лікування до цього ще не дійшло. Однак, хворобу німецької державності вже починають приписувати єврейському впливові й у ньому бачити головну її причину.

Якщо світлі голови ясно бачили це десятки років тому, то тепер це повинно зробитись ясним навіть і найпростішим людям. Усе політичне життя вражене цим, і факту цього не можна вже більше ховати. Всі класи німецького народу тримаються тієї думки, що катастрофа, яка настала після перемир'я і революції, від якої країна усе ще не може оправитися, є справою рук єврейської хитрості і єврейського задуму. Цю думку висловлюють із впевненістю і приводять купу доказів; думають, що історія ясно доведе це згодом. На єврея в Німеччині завжди дивилися тільки, як на гостя, але проти цього сам він згрішив тим, що захотів зробитися хазяїном. Немає більшої протилежності на світі, ніж чисто-німецька і чисто-семітська раса, тому, між ними не може бути єдності. Німець завжди бачив у євреї прибульця. Єврей обурювався на те, що йому не надані всі права корінних громадян, і був вороже налаштований проти гостинно прийнявшого його народу. В інших країнах євреям було легше змішуватися з основним населенням і беззаборонно збільшувати свою силу: у Німеччині було не те.

З цієї причини єврей ненавидить німецький народ, і по тій же причині країни, де євреї мають сильний вплив, висловлювали найбільшу ненависть до німецького народу під час злополучної світової війни. Євреї в цих країнах тримали винятково у своїх руках пресу, за допомогою якої обробляли «громадську думку» проти німецького народу. Єдино хто виграв від війни — це були євреї.

Але мало робити припущення, треба довести: звернемося ж до фактів. Що відбулося безпосередньо після переходу від старого до нового режиму? У шестичленному кабінеті, що заступив на місце Імперського уряду, найбільшим впливом користувалися євреї Гаазе і Ландсберг. Гаазе керував зовнішніми справами; до нього приєднали Каутского, чеха, що у 1918 році ще не придбав прав німецького громадянства. Там же були євреї Коон і Герцфельд. Єврей Шеффер зробився міністром фінансів, єврей Бернштейн його помічником. Статс-Секретарем по внутрішніх справах зробився єврей Прейс і помічником його єврей Фрейнд. Єврей Фриц Макс Коген, кореспондент «Франкфуртер Цейтунг» у Копенгагені, був зроблений начальником інформаційної служби.

Цей стан речей вийшов другим виданням у Пруссії. Керували кабінетом євреї Гирш і Розенфельд, перший як міністр внутрішніх справ, а другий — міністра юстиції. Єврей Симон отримав місце помічника Статс-Секретаря фінансів; у свою чергу Пруське міністерство фінансів було суцільно заповнене євреями і ними керувалося. Директором установ освіти, у минулому російський єврей Футран, якому допомагав єврей Арндт. Директором департаменту колоній зробився єврей Мейер-Гергард. Єврей Кастенберг керував відділом мистецтв. Інтендантство потрапило в руки єврея Вурма, а в міністерстві продовольства сиділи євреї Д-р Гирш і таємний радник Д-р Штадтгаген. Радою робочих і солдатських депутатів керував єврей Каган, причому євреї Штерн, Герц, Левенберг, Френкель, Израилович, Лаубенгейм, Зелигзон, Каценштейн, Лауфенберг, Гейман, Шлезингер, Мерц і Вейль займали в ньому різні посади. Єврей Зрнст одержав місце президента поліції в Берліні, у Франкфурті-на-Майні то ж місце зайняв єврей Зинцгеймер, а в Эссені єврей Леві. Єврей Эйснер сів на місце президента в Баварії, його міністром фінансів зробився єврей Яффі. Баварська торгівля, транспорт і промисловість були підлеглі напівєвреєві Брентано. Євреї Тальгеймер і Геймант орудували в міністерстві по справах Виртемберга, єврей Фульд у Гессені. Двоє з делегатів Мирної Конференції були євреї, третій був всім добре відомим знаряддям єврейських інтересів. Крім цього німецька делегація кишіла експертами і радниками з євреїв: Макс Варбург, д-р фон Штраус, Мертон, Оскар Оппенгеймер, д-р Яффі, Дейтш, Брентано, Бернштейн, Ратенау, Вассерман і Мендельсон-Бартольди. За свідченням німців, усякий чесний спостерігач, що читав повідомлення безпартійних, не єврейських кореспондентів, міг переконатися, що євреї інших країн так само беруть участь у Мирній Конференції. По всій імовірності ця обставина кидалася тоді в очі тільки не єврейським кореспондентам на конференції; усе-таки єврейські кореспонденти вважали більш розсудливим обходити цей факт мовчанням.

Єврейський вплив особливо сильно виявився під час війни. Він вибухнув подібно вибухові ручної гранати, кинутою досвідченою рукою, немов все було підготовлено заздалегідь. Німецькі євреї під час війни не були німецькими патріотами. Хоча з погляду — ворожих німцям націй ця обставина не може служити докором, усе-таки по ньому можна судити про те, чого коштує єврейська вірність народу, серед якого євреї живуть. За даними, що підлягають, однак, ретельній перевірці, серйозні німецькі мислителі вважають, що єврей взагалі не може бути патріотом.

По загальній думці всі вищезгадані особи не могли б зайняти всіх цих посад, якби не було революції, а революція напевно не наступила б, якби вони її не створили. Положення в Німеччині, щоправда, було незадовільне, але народ був у силах сам його перебороти і безсумнівно це б зробив. У свою чергу вся обстановка, що сприяє зниженню рівня суспільної моралі і яка робить неможливим усяке поліпшення, знаходилася під єврейським впливом. Цей вплив, якому приписують катастрофа німецької державності, у найголовніших рисах зводиться до наступних трьох положеннь:

a) більшовизм, що ховається під маскою німецької соціал-демократії;

b) пануючий вплив євреїв у пресі, власниками якої вони є;

c) єврейський контроль над продовольством і над промисловістю.

Є ще і четверта причина, що вказуєте на «щось вище коштує», але перші три впливали безпосередньо на народ.

Можливо, що ці висновки, до яких прийшли німці, будуть зустрінуті з недовірою особами, думки яких знаходяться під єврейським впливом. Тому, ми приведемо думку по цьому питанню кореспондента лондонського «Глоб» Георга Питер-Вильсона. От що він писав ще в квітні 1919 року:

«Більшовизм означає експропріацію всіх християнських народів, унаслідок чого в християнських руках капіталу зовсім не буде, усе-таки євреї вкупі будуть панувати над світом за своїм розсудом».

Вже в другий рік війни німецькі євреї повідомляли привселюдно, що поразка Німеччини необхідна для зміцнення сил пролетаріату. Штребель говорив: «Відверто визнаю, що повна перемога країни не в інтересах соціал-демократів».

Я не маю на увазі приведеними цитатами, взятими випадково з маси їм подібних, відновляти суперечки про причини війни. Я приводжу їх лише на доказ того, що так звані «німецькі євреї» забули вірність стосовно країни, у якій вони жили, і з'єдналися з іншими євреями для повалення Німеччини, при цьому не для того, щоб звільнити країну від мілітаризму, чого бажав усякий мислячий німець, але для того, щоб шляхом приведення її в повний розлад отримати можливість легше досягти над нею панування.

Німецька преса спочатку крадькома, а потім і відкрито приєдналася до цих намірів єврейських ораторів. «Берлинер Тагеблатт» і мюнхенські «Останні Звістки» під час війни були урядовими або напівурядовими органами. Євреї були або власниками газет, або мали на них вплив. Теж було і з «Франкфуртер Цайтунг» і з цілою купою дрібних газет, що знаходилися в духовній від них залежності. Існує думка, що всі ці газети були нічим іншим, як німецькими виданнями союзної єврейської преси і переслідували ту саму мету. Варто було б піддати серйозному дослідженню цей дружний вплив єврейської преси на весь світ для того, щоб показати людству, як і в чиїх таємних цілях виготовляється для нього щодня матеріал для читання.

З початком війни продовольство і постачання війську перейшло в єврейські руки, і тут виявилася скрізь така несумлінність, що довіра хоробрих на фронті завагалася. Подібно всім патріотично набудованим народам, німецький народ усвідомлював, що війна несе із собою гірку долю. Але раптом народ побачив, що його експлуатує визначений клас євреїв, що прийняли всі міри до того, щоб мати можливість покористуватися з загального нестатку.

У всіх областях, у яких була можливість спекуляції за рахунок народних потреб або одержання побічної вигоди — у банках, військових і благодійних установах, у міністерствах, від яких залежали підряди і постачання, — скрізь випливали назовні євреї. Необхідні для життя предмети, що були в достатку, раптово зникали і знову з'являлися, але вже значно подорожчали. Суспільства, що працювали на війну, перетворилися в чисто єврейські вотчини. Ті, в кого були гроші, могли все мати без карток, всупереч невсипущим прагненням уряду розподіляти продовольство рівномірно між всім населенням. Євреї роздували ціни втроє на товари, які вони отримували манівцями, і потоки золота лилися в їхні грошові сховища. Завдяки схованим запасам, з яких постачали себе такого роду спекулянти, всі офіційні дані, які стосувались продовольства, виявлялися невірними.

Суспільна совість прийшла в хвилювання, почалися скарги, за ними випливало порушення карних переслідувань. Але коли справа доходила до суду, незмінно виявлялось, що і судді, і обвинувачуваний були обоє євреями і справа звичайно кінчалася нічим. Навпроти, якщо випадково потраплявся німецький купець, то піднімався шум і він піддавався настільки суворому покаранню, що його вистачило б на всіх інших. Досить проїхатися по Німеччині вздовж і поперек, послухати розмови, прислухатися до народних настроїв, щоб переконатися, що пам'ять про ці єврейські зловживання владою запам'яталася в народній свідомості, немов випалена розпеченим залізом.

У той час, як такі події хвилювали масу народу, єврейські течії вищого порядку впливали на уряд. Радниками уряду Бетман-Гольвега були: єврей Баллин, Теодор Вольф, співробітник «Берлинер Тагеблатт» і член всеєврейської преси, фон Гвиннер, директор Дейтше-банк, родич єврейського великого банкіра Шпейера, і Ратенау, вождь єврейських промислових і фінансових підприємців. Ці люди стояли близько до джерела влади і впливали на уряд так само, як інші євреї на народ.

Багатий німецький єврей за допомогою своєї грошової могутності над всіма галузями господарського життя, що безпосередньо торкали інтересів правлячого класу в Німеччині, міг купити те положення, що він прагнув зайняти в суспільстві. Але ухитрявся навіть єврей незаможний отримати те значення, якого він домагався. Тому що всі євреї натхнені однаковим прагненням; воно в них у крові. Спрага влади нестримно володіє ними.

Завоювання правлячих класів євреями пояснюється їхньою грошовою могутністю. Залишається відкритим питання, яким чином відбулося завоювання народних мас євреями, що не мали грошей, крім тих, котрі вони придбали вже згодом, завдяки учиненому ними ж замішанню. Єврей по природі своєї не анархіст, не руйнівник; з цим ми готові погодитися. Незважаючи на це, він все-таки всесвітній більшовик і найвищою мірою причетн доД, що происшедшей у Німеччин революці.

Єврейський анархізм не є анархізм чистої води; єврей користується ним єдино, як засобом для досягнення визначених цілей. Багатий єврей не анархіст тому, що він може досягти бажаної мети за допомогою наявних у його розпорядженні засобів, незаможний єврей, навпроти, інших засобів не має. Однак і бідний і багатий йдуть тим самим шляхом і зв'язок взаємної симпатії між ними не припиняється ніколи: тому що якщо анархія буде мати успіх, то бідний єврей займе належне йому місце поруч з багатим; якщо, навпроти, вона зазнає аварії, то все-таки наслідком її буде поява нових соціальних кон'юнктур, орудувати серед яких зможе тільки багатий єврей. Бідний єврей у Німеччині міг прорвати греблю германізму, якою він був стриманий, тільки одним способом: зруйнувавши її. Те ж було й у Росії. Колишній соціальний лад інстинктивно створив навколо єврея таку обстановку, при наявності якої можна було очікувати, що єврей виявиться найменш шкідливим. Нації, подібно силам природи, які обволікають стороннє тіло, що проникло в організм, плівкою, робили з євреями точно так само. У новітні часи євреї все-таки знайшли засіб зруйнувати ці перешкоди і привести в безладдя національне будівництво. Під покровом наступаючої у такий спосіб пітьми і бродіння євреї займали то місце, якого вони здавна домагалися.

Хто першим вийшов на перший план після катастрофи Росії? Єврей або напівєврей Керенський. Але наміри його були недостатньо радикальні, і тому його змінив Троцький, також єврей. Троцький зрозумів, що соціальний лад в Америці занадто міцний, щоб його зломити. Тому для своїх цілей він вибрав самий слабкий пункт — Росію, щоб відтіля взяти приступом весь світ.

Кожен видатний комісар у Росії — єврей. Побутописці російських справ зазвичай запевняли, що Росія знаходиться в процесі розкладання. Може бути, це і так. Але до еврейско-россійського уряду це відноситися не може. Євреї в Росії рушили зі своїх окопів у бойовому порядку і подібно ручній гранаті ввірвалися в сум'яття штучно створеного безладдя. Можна було подумати, що місце кожного бійця було йому визначено заздалегідь.

Те ж відбулося й у Німеччині. Німецьку стіну потрібно було зруйнувати, щоб потім незаможні євреї могли задовольнити своє честолюбство. Коли пролом був пробитий, вони проникнули в нього і зміцнилися на всіх пануючих висотах над народом.

Звідси ясно, чому євреї в усьому світі заохочують розвиток руйнівних тенденцій. Усім відомо, наприклад, що молоді євреї в Сполучених Штатах проповідують ідеали, здійснення яких було б рівносильне знищенню цієї держави. Само собою зрозуміло, що їхні нападки спрямовані проти «капіталу», іншими словами, проти сучасного світового укладу, встановленого неєвреями. Але, адже, щирими світовими капіталістами, капіталістами заради капіталу, є самі євреї. Навряд чи можна допустити, щоб вони прагнули до знищення капіталу. Навпроти, вони прагнуть до єдиновладдя над ним і здавна стоять на вірній дорозі до досягнення цієї своєї заповітної мрії.

По всіх цих підставах, як у Німеччині, так і в Росії, треба строго розрізняти прийоми багатих і незаможних євреїв: одні розраховані для впливу на уряди, інші мають на увазі настрої народних мас, але всі вони спрямовані до однієї і тієї ж мети. Нижчі єврейські класи прагнуть не тільки до того, щоб припинити утиск над собою, але ще і до досягнення панування. Воля до влади, — от що керує їх єством.

Пануючу з цього предмету в Німеччині думку, можна виразити в такий спосіб: революція є втіленням єврейської волі до влади; політичні партії соціалістів, демократів і вільнодумних є лише знаряддя цієї волі. Так звана «диктатура пролетаріату» є диктатура, переважно, євреїв.

Німці прозріли настільки зненацька, протидія і обурення проявилися настільки бурхливо, що німецькому єврейству було дане гасло відступити на другу лінію: як би по домовленості всі посади, які безпосередньо стикались з народонаселенням, були покинуті євреями. Але це зовсім не означало відмовлення від влади. Як розгорнуться події в Німеччині, пророчити ще важко. Треба думати, що німці виявляться на висоті положення і знайдуть потрібні і чесні засоби в боротьбі за владу. Про те ж, що наступить у Росії, навряд чи можна сумніватися: з настанням нового там перевороту, трепет жаху прокотиться по усьому світу.

Думку з єврейського питання корінних німців і росіян можна коротко резюмувати в такий спосіб:.

Єврейство є силою найбільше міцно організованою, міцніше, ніж Британська світова держава. Воно є державою, громадяни якогї, де б вони не жили, багаті і бідні, безповоротно йому віддані. Держава ця в Німеччині зветься «Усеєврейство».

Знаряддям цієї держави є капіталізм і преса або, іншими словами, гроші і пропаганда.

Серед держав одне «Усеєврейство» прагне до світового панування, тоді як інші домагаються лише місцевої, національної могутності.

Домінуючою діяльністю «Усеєврейства» є журналістика. Творчість сучасного єврейства в галузі техніки, науки і літератури носить на собі відбиток тієї ж журналістики. Творчість це є дивний продукт єврейської здатності усмоктувати в себе чужі ідеї. Капітал і журналістика зливаються в пресі, що таким шляхом стає знаряддям єврейського панування.

Організація керівництва цією всеєврейською державою гідна подиву. Першим місцем перебування цього керівництва був Париж; нині центр керівництва перенесений в інше місце. Перед війною столицею його був Лондон, другою столицею Нью-Йорк. Можна думати, що нині Нью-Йорк встане над Лондоном, — плин йде у Америку.

Тому що «Усеєврейство» не в змозі містити постійну сухопутну і морську силу, то піклуватися про це повинні інші держави. Британський флот є його флотом; він охороняє єврейське світове господарство, оскільки останнє залежить від мореплавання, від всякого на нього зазіхання. Замість того «Усеєврейство» надає Британії спокійно користуватися політичним і територіальним пануванням. «Усеєврейство» підкорило навіть Палестину Британському скіпетрові. Де б не знаходилася всеєврейська сухопутна сила, яку б маску вона не носила, робота її йде рука в руку з британськими морськими силами.

«Усеєврейство» охоче надає керування окремими країнами світу місцевим урядам; саме воно вимагає собі лише контролю над ними. Самі євреї ніколи не зіллються з іншою нацією. Вони народ замкнутий у собі, завжди таким були і завжди таким залишаться. Тільки тоді «Усеєврейство» вступає в боротьбу з іншим народом, коли останній створює умови, що роблять неможливим для євреїв підкорити своєму впливові продукти роботи і фінанси даної країни. Воно в стані викликати війну і дарувати мир. У випадку завзятості воно викликає анархію, але в його ж силах відновити порядок. Воно керує нервами і мускулами людства убік найбільш сприятливому здійсненню всеєврейських цілей.

Світова інформаційна служба підлегла «Усеєврейству». Тому воно в стані в будь-який момент підготувати думку людей до сприйняття того, що ним задумане в найближчу чергу. Найбільша небезпека лежить у способах освідомлення й у тому, як обробляється суспільна думка цілих народів з відомою метою. Але якщо вдається напасти на слід могутнього єврейства і викрити його гру, то негайно ж піднімається крик про «цькування» і прокочується по всій світовій пресі. Однак, щира причина всіх переслідувань євреїв, тобто гноблення народів за допомогою єврейських грошових махінацій, ніколи не стає предметом голосного обговорення.

Віце-уряд «Усеєврейства» знаходиться в Лондоні і Нью-Йорку. Помстившись Німеччини, воно готується поневолити й інші нації. Британію воно вже поневолило. У Росії через це йде боротьба з народом, очевидно, усе ще не закінчена. Сполучені Штати, при їхній добродушній терпимості стосовно всіх рас, у цьому відношенні, є багатообіцяючим полем. Сцена дії міняється, але єврей протягом сторіч залишається вірний собі.

III. Історія євреїв у Сполучених Штатах

На перший погляд може здатися, що Американська господарська система незалежна від євреїв. Проте я продовжую зтверджувати, що Сполучені Штати (може бути, більш, ніж яка-небудь інша країна) просочені найвищою мірою єврейським духом. Це визнається багатьма і насамперед тими, котрі в стані краще, ніж хто-небудь інший, судити про цей предмет. У світлі цього чи не є справедливою думка, що Сполучені Штати зобов'язані своїм існуванням євреям? І якщо це так, то чи не мається достатніх засад зтверджувати, що єврейський вплив зробив Сполучені Штати тим, що вони є, тобто американськими? Тому що те, що ми називаємо американізмом, ніщо інше, як очищений єврейський дух.

Вернер Сомбарт. «Євреї і господарське життя», стор. 38, 43.

Історія євреїв в Америці починається з Христофора Колумба. 2-го серпня 1492 року більш 300.000 євреїв були вигнані з Іспанії; з цього моменту пануюче положення Іспанії почало падати. Наступного дня Колумб вийшов у відкрите море; його супроводжувало значне число євреїв. Вони не були біженцями, тому що задуми відважного мореплавця вже за довго перед тим звернули на себе увагу євреїв. Колумб розповідає сам, що він багато обертався серед євреїв. Перший лист, у якому він описував свої відкриття, було адресовано євреєві. І, дійсно, передбачувана подіями подорож, що збагатила людство знайомством із благами другої половини земної кулі, зробилася можливою тільки завдяки євреям. Красива історія що подорож ця фінансувалася шляхом застави коштовностей королеви Ізабелли, зблякла при світлі тверезого дослідження. При іспанському дворі користувалися впливом троє «маранів» або таємних євреїв: Луїс де Сантагель, видатний купець з Валенції й орендар королівських податків, королівський скарбник Габриэль Санхец і друг обох, королівський камергер Жуан Кабреро. Вони розписували королеві Ізабеллі жалюгідний стан королівського казначейства і невпинно займали її уяву блискучою картиною можливого відкриття Колумбом надзвичайних багатств Індії. Під впливом їхніх розповідей королева, нарешті, запропонувала віддати свої коштовності в заставу для отримання засобів на спорядження експедиції. Але Сантагель просив дозволити йому самому дати на це гроші: 170.00 дукатів, приблизно 20.000 доларів, що складе на нинішні гроші 160.000 доларів. Імовірно, позичка по тим часам навіть перевищувала витрати по експедиції.

Разом з Колумбом відправилися в шлях щонайменше п'ять євреїв: Луїс де Торрес як перекладач, Марко як фельдшер, Берналь як лікар, Алонзо де ла Калле і Габриэль Санхец. Астрономічні інструменти і морські карти були дані теж євреями. Луїс де Торрес першим висадився на берег і першим відкрив вживання тютюну; він оселився на Кубі і його можна назвати батьком пануючого єврейського впливу в сучасній тютюновій торгівлі.

Покровителі Колумба, Луїс де Сантагель і Габриэль Санхец отримали за свою участь у справі великі переваги; сам же Колумб зробився жертвою підступу корабельного лікаря Берналя і був заключений у в'язницю, перетерпівши багато несправедливостей.

Із самого початку євреї дивилися на Америку, як на область багатообіцяючу, і їхнє переселення в Південну Америку, особливо в Бразилію, вже незабаром прийняло великі розміри. Внаслідок збройної участі, що вони прийняли в суперечці між бразильцями і голландцями, бразильські євреї рахували більш розсудливим виїхати з Бразилії і направилися в голландську колонію, розташовану на місці нинішнього Нью-Йорка. Пітеру Штувесант, голландському губернаторові, не дуже посміхалося поселення євреїв серед підлеглих йому колоністів, тому він зажадав їхнього відплиття. Очевидно, євреї заздалегідь вжили заходів до того, щоб їхній приїзд, хоча б і не дуже охоче, все ж був дозволений. Коли висадження намагалися не допустити, директори Голландської Торговельної Компанії мотивом до допущення євреїв у колонію приводили ту обставину, що євреї беруть участь у Торговельній Компанії великими грошовими внесками. Проте євреям було заборонено займати суспільні посади і займатися роздрібною торгівлею. Наслідком цієї міри стало те, що євреї зайнялися чисто експортною торгівлею, в якій за незначний час стали монополістами, завдяки своїм зв'язкам з Європою.

Цей приклад може служити зразком єврейської спритності: заборона в одній області доставляє їм блискучий успіх в іншій. Заборонять їм торгувати новим платтям, вони будуть торгувати старим, — так у дійсності і був покладений початок правильної торгівлі старим платтям. Коли була заборонена роздрібна торгівля, євреї негайно звернулися до оптового і стали засновниками світової оптової торгівлі. Вони створили морське страхування. Свій добробут єврей зумів витягти з покидьків цивілізації. Він навчив людство витягати користь зі старих ганчірок, очищати старі пера, з користю вживати чорнильний горішок і шкіри кроликів. Особливою його любов'ю користувалася завжди хутряна торгівля, у якій у даний час він і панує. Велика кількість самих звичайних шкір, що під привабливими назвами обертаються на ринку під видом дорогоцінних хутр, зобов'язані своєю появою тільки єврейській винахідливості. Ідея «відновлення старих речей під нові» набутила широкого застосування також завдяки євреям.

Ганчірники, що у наших містах дають звістку про свою присутність звуком дудки і збирають старе залізо, пляшки, старий папір і ганчірки, є далекими продовжувачами тих євреїв, що вміли з усякого непотребу створювати цінності. Несвідомо для себе добрий Штувесант примусив євреїв зробити з Нью-Йорка головну гавань Америки. Хоча під час американської революції більшість нью-йоркських євреїв бігло у Філадельфію, усе-таки велике число тих, що бігли, при першій можливості повернулося назад. Вони, здається, інстинктивно передчували, що це місто зробиться їхнім комерційним раєм. Так воно і сталося: Нью-Йорк насправді зробився центральним пунктом єврейства. Він є місцем, де весь американський ввіз і вивіз обкладається митом, місцем, де продуктивна робота всієї Америки платить данину власникам грошей. Міська територія цілком знаходиться в єврейських руках і в списку домовласників лише зрідка можна зустріти не єврейське ім'я.

Не дивно тому, що єврейські письменники, при вигляді цього безприкладного піднесення і безперервного росту багатства і сили, натхненно проголошують, що Сполучені Штати є обітованою землею, проголошеною Пророками, а Нью-Йорк новим Єрусалимом. Деякі йдуть ще далі і називають вершини наших американських Скелястих Гір горою Сіону, і, мабуть, не без підстави, якщо взяти до уваги приналежні там євреям рудники і вугільні шахти.

У даний час йде гарячий спор із приводу проекту системи нових каналів, завдяки якій кожне значне місто, що лежить на березі великих озер, може стати морською гаванню. Тоді Нью-Йорк втратить своє значення кінцевого пункту, у який вливаються всі головні залізничні артерії. Головний мотив заперечень проти цього найвищою мірою дотепного економічного поліпшення полягає в тому, що велика кількість багатств Нью-Йорка не є реальними цінностями, а являє собою мнимі цінності, для підтримки яких у ціні необхідно, щоб Нью-Йорк залишався тим, що він є, — тобто нинішнім Нью-Йорком. Якби Нью-Йорк повернувся в звичайне портове місто і перестав бути містом, де сидять і збирають данину всі великі грошові стригуни, то багато єврейських багатств зникло б. А багатства ці до війни були надзвичайними. Статистики навряд чи наважаться зробити, як великі вони в цілому в теперішній час.

У плині 50 років єврейське населення Сполучених Штатів з 50.000 зросло приблизно до 3.000.000. Тим часом, у всій Британській Імперії 300.000 євреїв, а в Палестині їх 100.000. Що число євреїв у Великобританії не велике, є щастям для самих євреїв, тому що при тій великій, що всім кидається в очі, владі, якою вони там користуються, незаможні євреї, будь число їх більше, могли б випробувати мати неприємності. Один дуже добре обізнаний англієць свідчить, що в Англії, у будь-який момент, при наявності досить поважної причини, може спалахнути антисемітизм. Тепер же проти нечисленних і недосяжно багатих євреїв, що панують там у політиці і міжнародних фінансах, він проявитися не може. Істинні причини, що викликають антисемітизм, криються, цілком ймовірно, у діяльності міжнародних євреїв, що часто народні маси ясно не усвідомлять, але безпомилково відчувають; однак, сумними жертвами його завжди є незаможні євреї. Проте, антисемітизм ми розглянемо в наступній главі.

Чисельне відношення єврейського народонаселення у Великобританії і Сполучених Штатах показує, що величезна сила, якою користуються міжнародні єврейські фінансисти, не є наслідком їх числа.

Безперечним фактом є безмежна могутність євреїв при їхній відносній нечисленності. Євреїв у всьому світі приблизно 14 мільйонів, приблизно стільки ж, скільки корейців. Це числове порівняння робить наявність їхньої сили більш разючим.

У часи Георга Вашингтона в країні було всього 4.000 євреїв, що по більшій частині були сумлінними торговцями. Більшість їх стояло на американській стороні під час війни за незалежність і якийсь Хаим Соломон у критичний момент навіть допоміг колоніям, давши їм у позичку весь свій статок. І все-таки євреї завжди зберігали свої особливості, не займалися звичайними промислами або сільським господарством і ніколи не надавали значення виробництву предметів споживання, але завжди торгували тільки готовими фабрикатами.

Тільки в новітній час євреї то тут, то там почали займатися виробництвом, але й тут вся їхня діяльність просочена торгашеством, чому при виробництві товарів вони завжди отримують високий бариш. Однак, для споживача наслідком цього є не здешевлення, а подорожчання товарів. Показовим єврейським діловим методом є те, що господарські поліпшення і заощадження в них завжди приносять вигоду не споживачеві, а підприємцеві. Товари, ціни на які непробачно роздувалися, так само як і підприємства, що випробували нічим не з'ясовне падіння цін, завжди відносяться до тих, за або проти яких переважно працюють євреї.

Справа по єврейських поняттях значить — гроші. Яке вживання зробить з них той, що нажив, — питання інше. Але ідеалістичний міраж ніколи не повинний заважати процесові роблення грошей. Кількість нажитих доларів ні в якому разі не повинна скорочуватися; всякі, зроблені по власному почину реформи, якими інші люди намагаються поліпшити положення робітників, не повинні мати місця.

Ці явища не слід приписувати жорстокосердості євреїв; вони залежать лише від жорстокості розуміння ними ділової структури. По єврейських поняттях «справа» орудує товарами і грішми, а не людьми. Людина, що впала в нестаток, може викликати жаль єврея, але, якщо мова йде про торговельну фірму такої-то особи, то він сам і його фірма для єврея дві речі зовсім різного порядку. Єврей-ділок не розуміє, як можна людяно поставитися до фірми і чому його спосіб дії інші люди називають жорстоким. Євреєві такий докір здається несправедливим; він заперечить, що тут питання йде тільки про справу, а не про людину.

Цим, може бути, мислимо пояснено існуючі в Нью-Йорку єврейські підприємства, «вичавлюючі піт» (Sweating system). Коли чуттєві люди оплакують долю бідних євреїв, зайнятих у нью-йоркських майстернях, що експлуатують працю, то по більшій частині вони зовсім не знають, що винахідниками, що отримують користь від цих «підприємств, що вичавлюють піт», є самі євреї. Америка може пишатися тим, що в ній ніхто не піддається релігійним і расовим переслідуванням і що всякий має право на волю. З іншої сторони всякий уважний спостерігач повинен прийти до того висновку, що безсердечне ставлення, що мають євреї в Сполучених Штатах, виходить єдино від людей їхнього власного племені, від їхніх хазяїнів і доглядачів. Дивно те, що при цьому, як стригучі, так і ті, котрих стрижуть, не відчувають самі цієї нелюдськості або жорстокосердості, — це «ґешефт». Експлуатований живе надією, що наступить день, коли він сам зробиться власником такої ж майстерні, повної людьми, що будуть на нього шити. Їхній нескінченний інтерес у житті і що ніколи не залишає їхнє честолюбство піднятися по соціальним сходам і самому зробитися власником майстерні дозволяють їм нести своя працю, не почуваючи експлуатації або несправедливості, — почуття, що, по суті, і додає найбільшу гіркоту бідності. Єврей ніколи не дивиться на роботу, як на нещастя, але разом з тим він не примиряється з думкою, що підлегли стан даний йому в долю надовго. Тому, він воліє додавати всі свої сили, щоб пробитися вище, і замість того, щоб скаржитися на тиск свого дійсного положення, він прагне поліпшити його.

Все це з погляду особистості, може бути, і дорогоцінно, але з погляду суспільної наводить на міркування. Наслідок цього порядку є те, що до останнього часу всі роки нижчої праці залишалися без усякого піклування, у той час як вищий клас не почував ні найменшої потреби зайнятися соціальними реформами і поліпшенням робочого побуту. Участь єврейських магнатів у добродійності гідно поваги, але робота їх у соціальних реформах дорівнює нулеві. З почуттям жалю, гідного наслідування, вони приділяють частину своїх баришів робітникам з метою зменшити людський нестаток, що робиться від їхнього способу отримання прибутку. Однак, серед великого числа багатих євреїв добродійників не можна знайти жодного, котрий енергійно виступив би з вимогою олюднення промислової роботи, методів її і наслідків, що звідси виникають.

Все це згубно, але зрозуміло; більш того, — воно пояснює багато чого, за що люди, що не розуміють сутності євреїв, їх засуджують. Єврей готовий віддати значну частину досягнутих плодів своїх успіхів; але, навпроти, він не зробить жодного кроку, щоб уступити хоч частину свого наростаючого багатства в процесі його придбання, хіба тільки під впливом примусу. Наслідки такого образу дій зовсім ті ж, як якби мотивом їх були відсутність жалю і жорстокість. Треба, однак, сказати, що євреїв спонукають до такого поводження не ці почуття, а природжене їм почуття дивитися на «справу», як на азартну гру. Багато проектів реформ на користь робітників здаються їм суцільним божевіллям; на їх думку це така ж дурість, як якби по мотивах людинолюбства стали вимагати, щоб гравець у футбол дав своєму супротивникові удар вперед.

Американський єврей не асимілюється, встановлюю це як факт, а не у вигляді докору. Єврей міг би розчинитися в американізмі, але він цього не бажає. Якщо в Америці й існує відоме упередження проти євреїв у зв'язку з занепокоєнням, викликаним придбанням ними величезних багатств, то причина того криється в єврейській відчуженості, а зовсім не в їхній особистості, вірі або расі. Адже, формальні ідеали євреїв ті ж, що й усього світу. Незважаючи на це, євреї не асимілюються і своєю відчуженістю зміцнюють думку, що для них це неможливо. У цьому полягає їхня перевага, і в цьому можна доглянути з їх боку відому гостроту судження. Але, у такому випадку, свою відчуженість євреї не повинні включати до загального списку своїх скарг на неєвреїв, що вони, у дійсності, так охоче роблять. Було б набагато краще, якби всі євреї раз і назавжди відкрито стали на точку зору своїх єдиноплемінників, що чесно відносяться до розглянутого питання, чим повторювати слова одного молодого єврея, що сказав: «Уся суперечка зводиться до різниці між американським євреєм і єврейським американцем: єврейський американець грає роль корінного тубільця, що приречений вічно бути паразитом».

Дати список справ, у яких євреї є хазяїнами, значило б перелічити всі найважливіші для життя галузі роботи в країні. Сюди ввійшли б не тільки виробництва, дійсно для життя необхідні, але і ті, котрі зробилися такими внаслідок стоншення звичок і смаку. Усім відомо, що театральна справа винятково єврейська: все, що має відношення до театру, актори, торгівля квитками, — словом все, знаходиться в руках євреїв. Досить імовірно, що в цьому треба шукати причину того, що в даний час майже у всіх театральних п'єсах переслідуються мета пропаганди і що в них нерідко зустрічаються вихваляння духу торгашества, що виходять не від акторів, а від авторів.

Так само в єврейських руках знаходиться кінематографічна справа, цукрове і тютюнове виробництво, більш 50 відсотків оптової торгівлі м'ясом і 60 відсотків шевської промисловості. У такому ж положенні знаходяться: торгівля готовим платтям чоловічим і дамським, постачання музичних інструментів, дорогоцінними каменями, торгівля зерном, гірська і доменна справа штату Колорадо, експедиційна справа, інформаційна служба, спиртні напої і каси позичок.

У всіх цих промислах, що мають національне і міжнародне значення, панують євреї Сполучених Штатів, або одноосібно, або в компанії з заокеанськими євреями.

Американський народ був би найвищою мірою здивований, якби йому показали галерею американських ділків, що за кордоном є охоронцями достоїнства нашої торгівлі: по більшій частині це все євреї. Вони повні свідомості повноцінності американського імені. Якщо в іноземному портовому місті ви ввійдете в контору, на чиїй вивісці зображено: «Американське суспільство для ввозу» або «Американська торговельна компанія» або яке-небудь інша настільки ж безневинна назва, то в більшості випадків ви зустрінете там єврея, перебування якого в Америці було, цілком ймовірно, нетривалим. З цього попутно можна скласти собі уяву про те значення, яким користується «американський діловий метод» у багатьох країнах. Якщо 30 або 40 різних рас правомірно ведуть, таким чином, справи під ім'ям Американських, то не мудро, що дійсні американці не визнають ділові методи, називані іноземною пресою американськими, за такі. У свою чергу і німці часто скаржаться на те, що про них складають судження на підставі знайомства з тими, що говорять німецькою, єврейськими комівояжерами.

Приклади єврейського благополуччя в Сполучених Штатах самі по собі не представляли б нічого дивного, але добробут, як справедливу нагороду за заповзятливість і працьовитість, не можна змішувати з пануванням. Благословення, яким користуються євреї, може досягти кожний, хто заплатить за нього ціну, заплачену євреями, ціну, до речі сказати, у загальному дуже високу. Але жодній неєврейській громаді, при однакових умовах, не вдається досягти того ступеня панування, якого досягають євреї. У неєврея немає такої здатності працювати рука об руку, такої, свого роду, конспіративності заради досягнення визначених цілей і тієї єдності високо розвинутого расового почуття, — словом, всіх тих якостей, якими відрізняються євреї. Неєвреєві байдуже, а чи належить інший до його роду чи ні; для єврея ж найважливіше питання полягає в тому, щоб особа, що стоїть біля нього, була також євреєм. Прикладом єврейського благополуччя може служити синагога «Эммануэль» у Нью-Йорку: у 1846 році вона для свого утримання ледь могла зібрати 1.520 доларів, у 1868 році, після Міжусобної війни, вона могла вже стягувати плату за віддачу в наймання 231 місць — 108.755 доларів. Таким же прикладом добробуту в з'єднанні з національним і міжнародним пануванням може служити монопольна єврейська торгівля платтям, що з'явилося результатом тієї ж Міжусобної війни.

Можна сказати, що все, за що б не брався єврей у Сполучених Штатах, йому вдавалося, крім землеробства. Звичайно євреї пояснюють це тим, що, де, звичайна обробка землі занадто проста, щоб дати їжу єврейському розумові, і тому вони не мають особливого інтересу до успішного ведення землеробського господарства, але в скотарстві і молочному господарстві, що вимагають більше мізків, вони досягають успіху. У різних місцях Сполучених Штатів часто робилися спроби влаштувати єврейські землеробські селища; всі вони являють собою суцільну невдачу. Одні бачать причину цих невдач у незнайомстві євреїв з раціональним землеробством, інші в тім, що в сільському господарстві відсутній спекулятивний елемент. Безсумнівно одне, що продуктивне землеробство вдається євреям менше, ніж всяка інша непродуктивна діяльність. Дослідники в цій області говорять, що єврей ніколи не був селянином, але завжди торговцем. Вибір євреями батьківщини у виді Палестини, країни, що утворить міст між сходом і заходом, через який йшла у той час зовнішня торгівля культурних народів, приводиться саме, як доказ цього положення.

IV. Єврейське питання — факт або плід уяви?

«Єврейське питання усе ще існує. Заперечувати це безцільно… Єврейське питання існує у всіх місцях, де євреї проживають у значному числі. Туди, де він існує, його приносять з собою євреї під час своїх мандр. Саме собою зрозуміло, що ми переселяємося туди, де нас не переслідують, але там наша присутність викликає переслідування .. Злощасні євреї внесли то пер антисемітизм в Англію; в Америку вони занесли його ще раніш».

Теодор Герцль, «Єврейська Держава», («A Jewish State»), стор.4.

Головні труднощі писати про єврейське питання лежать у перебільшеній чутливості, що стосовно нього виявляють і євреї, і неєвреї. Взагалі існує якесь невизначене почуття незручності привселюдно вимовляти або печатно застосовувати слово «жид». Боягузливо пробують користуватися для цього описовими вираженнями, як ось «Іудеї» або «Семіти», хоча обоє ці вираження далеко не точні. Взагалі з цим питанням звертаються так манірно, начебто існує якась заборона торкатися його, поки, нарешті, який-небудь безстрашний єврейський мислитель без натяків не виступить з добрим старим словом «жид». Тоді закляття зникає й атмосфера прояснюється. Слово «жид» не містить у собі нічого тенденційного, це старе, добре ім'я, що містить у собі строго визначене поняття, яке можна зустріти в будь-якому відділі всесвітньої історії, у минулому, у сьогоденні і у майбутньому.

Але євреї до крайності бояться голосного обговорення єврейського питання. Зазвичай вони хотіли б поховати його в глибинах своєї свідомості, сховавши під покровом мовчання. Таке відношення можна пояснити спадково придбаним терпінням, але вірніше, що воно обумовлюється несвідомим почуттям сполучених з цим питанням труднощів. Якщо привселюдно говорять про єврейське питання, то не інакше, як у дусі гнучкої політики або у формі милої балаканини. Великі єврейські імена в області філософії, медицини, літератури, музики і фінансів проходять перед слухачем довгою низкою; підкреслюють працездатність, спритність, ощадливість єврейської раси і кожний іде додому з почуттям, що він почув щось дуже приємне про настільки важке питання. Але від цього нічого не змінюється: як євреї, так і неєвреї залишаються тими ж; єврей по старому залишається світовою загадкою.

Почуття неєвреїв у цьому питанні найкраще висловлюються в бажанні замовчати його. Постійно чуєш фразу: «До чого взагалі говорити про це?» Але таке відношення до питання є кращим доказом того, що проблема існує; проблема, яку, по можливості, найкраще обійти. «До чого взагалі про це говорити?» Але, всякий логічно мислячий вже на підставі цих слів повинен прийти до висновку, що проблема існує в дійсності і що обійти її мовчанням або обговорити не залежить від доброї волі холоднокровних людей. Чи існує в Росії єврейське питання? Безперечно і при тому у гострій формі. Чи належний йому бути вирішеному? Безперечно і при тому всіма можливими мірами, аби вони несли із собою світло і зцілення.

Числове відношення євреїв до тубільного народонаселення в Росії усього лише на один відсоток більше, ніж у Сполучених Штатах. Більшість євреїв там так само безневинна, як і тут; вони навіть жили під відомими обмеженнями, яких тут не було. І все-таки в Росії дух єврейства придбав таку велику силу, що зовсім поневолив російську духовність. Будь то в Румунії, у Росії, в Австрії, Німеччині або у будь-якому місці, де єврейське питання стало на чергу, як життєва проблема, скрізь головну причину цього потрібно шукати в прагненні єврейського духу до панування.

І в нас у Сполучених Штатах причиною виникнення єврейського питання з'явився той впадаючий всім в очі факт, що в країні з 110 мільйонами жителів незначна по чисельності, усього в 3 відсотки, меншість, у 30-літній период часу досягла такого ступеня могутності, якого не в змозі було б досягти в десять разів більше по чисельності населення будь-якої іншої раси. Три відсотки будь-якої іншої раси не звернули б на себе ніякої уваги, тому що майже жодного представника з їхнього середовища ви не могли б знайти на вищих місцях, ні в найтаємніших «Нарадах чотирьох» у Версалі, ні у вищому суді, ні на конференціях у Білому Домі, ні в неозорій області світових фінансів, — словом, у всіх тих місцях, де прагнуть до влади і де виявляють владу. Навпроти, євреїв ми зустрічаємо буквально скрізь у вищих сферах, що володіють владою. Єврей має розсудок, працездатністю, інстинктивну гостроту розуму, — якості, що майже автоматично підносять його на верхи. Тому саме собою зрозуміло, чому єврейська раса, більш ніж інша, привертає до себе загальну увагу.

Отут і лежить початок єврейського питання, і при тому у формулюванні цілком ясний: чому єврей, звичайно не зустрічаючи протидії, прагне на вищі місця? Як і чому він попадає на них? Що він там робить? Які результати його там перебування для людства? От питання, що є першоджерелом єврейської проблеми. З них випливають всі інші. Чи отримають вони вирішення у юдофільському або антиєврейському напрямку, буде залежати від ступеня упередженості, під яким кутом зору їх будуть вивчати; вирішення ж їх у дусі людяності буде залежати від ступеня прозорливості і знання осіб, які їх вирішують.

Вживання слова «людяність» у з'єднанні зі словом «єврей» звичайно здобуває, хоча і не навмисне, специфічне значення. Існує думка, що до євреїв відносяться не цілком людяно. Але, борг виявляти людяність стосовно всього іншого людства лежить також і на євреях. Єврей протягом довгого часу звик вимагати гуманного відношення винятково тільки до самого себе. Але інше людство теж має повне право вимагати і від нього відмовлення від такого однобічного погляду, вимагати, щоб він припинив експлуатацію світу, щоб він перестав чисто єврейські досягнення ставити початком і кінцем своєї діяльності. На єврейському народі лежить обов'язок виконати старі пророцтва, що говорили, що через нього всі народи землі будуть благословенні, і для цього він повинний почати нову роботу, приступити до якої дотепер заважала йому відчуженість.

Єврей повинен перестати грати роль єдиного об'єкта людяності і на ньому лежить борг виявити теж почуття стосовно суспільства, що із тривогою дивиться на те, як високі і сильні прошарки єврейства спустошують його настільки немилосердно, що планомірне зубожіння, що звідси випливає, можна назвати економічним погромом беззахисного людського суспільства. Тому що насправді: проти добре продуманих мучительских прийомів єврейських фінансових груп суспільство знаходиться в такому ж безпомічному положенні, у якому часом знаходилися зігнані штучно в одне місце юрби російських євреїв проти антиєврейськи налаштованих мас.

З моменту появи в друці цих моїх писань вони знаходилися під організованою забороною. Пошта, телеграф і словесна проповідь діяли всі в тому самому напрямку: про кожну з цих статей кричали, що це цькування. На перший погляд могло здатися, що, дійсно, в них міститься безсердечний і грубий напад на безпомічний і гідний жалості народ, поки, нарешті, не стало ясно, що лемент про допомогу відзначений печаткою владу імущих. Грошові кошти тих, хто протестував, і число членів союзів, голови яких збуджено вимагали мого зречення від усього, що з'явилося в друці, ясно на це вказують. У глибині всього цього галасу схована погроза бойкоту; ця погроза і була причиною того, що всі спроби надати гласності викриття самого безневинного змісту по єврейському питанню дотепер кінчалися в Америці невдачею.

Однак замовчати єврейське питання в Америці шляхом погроз не завжди вдається; і настільки ж невдалими треба визнати спроби писати і говорити про все єврейське винятково в хвалебному тоні. Питання це існує і перетворити його шляхом спритної пропаганди в щось інше не можна; так само не можна задушити його погрозами. Євреї Сполучених Штатів зробили б найбільшу послугу своїм єдиноплемінникам у всьому світі, якби вони перестали голосно кричати про «антисемітизм», а прийняли б інший, більш підходящий тон, замість того, котрий був би доречний, якби справа йшла про беззахисну жертву. Взагалі їм варто було б підходити до цьому питанню з відкритими очима і піддати здоровому обговоренню питання про те, яким чином кожен єврей, що любить свій народ, може послужити справі справедливого вирішення єврейського питання.

Вираз «міжнародний єврей», яким ми увесь час користувалися, має двояке значення: одне, що єврей скрізь залишається євреєм, інше — що єврей має міжнародне панування. Останнє і є те, над чим задумується увесь світ.

Тип міжнародного єврея, що прагне до світового панування або ним вже володіє, є великим нещастям для його народу. Для рядового єврея найважче в міжнародному євреї є те, що він теж єврей. Найбільш вражаюче з усього те, що подібного роду типи підставляються винятково єврейським плем'ям. Не можна сказати, що серед міжнародних фінансових світових владик знаходяться два-три єврея. Навпроти, владики світу складаються винятково з одних євреїв. Це разюче явище створює для тих євреїв, що не належать до цієї категорії і ніколи владиками світу не стануть, а являють собою просто низи єврейської раси, в істину важке положення. Якби у світовому пануванні брали участь люди різних рас, як, скажемо, наприклад, у цукровій справі, то присутність двох-трьох євреїв серед цих фінансових величин не могло б взагалі створити проблеми; все зводилося б до участі у світовому пануванні купки людей безвідносно до їхньої раси і роду. Але тому що світове панування є метою, досягти якої вдалося тільки одним євреям, і при тому способами, які нічого загального зі звичайними прийомами так званих світових завойовників не мають, то проблема ця повинна бути цілком віднесена за рахунок цієї загадкової раси. Тут ми наштовхуємося на наступне ускладнення: привласнюючи цій групі світових владик ім'я «євреїв» — тому що вони в дійсності і є такими — не завжди мається можливість цю особливу групу точно виділити. Вдумливому читачеві це можливо, але єврей, схильний взагалі вважати себе скривдженим, сприймає цей докір, що має у виді групу «вище стоящу», досить болісно, як спрямований проти нього особисто. Починає запитувати: «чому, міркуючи про цей вищий прошарок, говорять про євреїв, а не взагалі про фінансистів?» — Так тому, що це насправді євреї. Справа не в тому, що в будь-якому списку багатих людей мається більше неєвреїв, чим євреїв. Мова йде зовсім не про багатих людей взагалі, з яких багато хто придбали багатство завдяки визначеній системі, а єдино тільки про тих, котрі панують. Але ж ясно, що речі різні, — бути просто багатим або панувати. Єврей, що панує над світом, має багатство, але крім цього він володіє ще чимось таким, що набагато сильніше багатства.

Міжнародний єврей панує, як я сказав вище, не тому, що він багатий, а тому що він найвищою мірою, обдарований торгашеським і владним духом, властивим його расі, і поверх того спирається на таку расову вірність і солідарність, яку не можна зустріти ні в якій іншій людській расі. Передайте сьогодні світове панування інтернаціонального єврейства будь-якій комерційно високорозвиненій расі, і весь механізм світового панування, цілком ймовірно, розпадеться на частини, тому що неєвреєві не дістає визначених якостей, будь вони божеські або людські, уроджені або придбані, котрими володіють євреї.

Саме собою зрозуміло, що сучасний єврей це заперечує. Він заперечує думку, начебто єврей відрізняється чим-небудь від інших людей, крім своєї віри. «Єврей, — говорить він, — не є расова ознака, а віросповідання, як член єпископальної церкви, католик або просвітеріанин». Такий погляд можна часто зустріти в друці, де євреї обурюються, коли їхніх єдиноплемінників, винних у якому-небудь злочині, називають євреями. «Адже, коли говорять про інших обвинувачуванх, не вказують їхнього сповідання, чому ж це роблять, коли мова йде про євреїв?» Заклик до релігійної терпимості завжди робить відоме враження; крім того часто буває корисно відвернути увагу від деяких речей.

Що євреї відрізняються від іншого людства тільки своєю релігією і моральним її змістом, спростовується тим, що єврейське сповідування насправді є моральним фундаментом двох інших великих віросповідань. Далі підтвердженням цього може служити той факт, що з усього числа євреїв, що живуть серед народів, що говорять англійською, два мільйони визнають тільки свою расу, а не своє віросповідання, і лише один мільйон визнає останнє. Чи можна звідси визначити, що перші менш євреї, ніж останні? В усякому разі весь світ, так само як і антропологи, такого розходження не роблять. Ірландець, що залишив лоно своєї церкви, залишиться, незважаючи на це, Ірландцем; теж треба сказати і про єврея, що залишив синагогу: він також не перестає бути євреєм. На цьому сходяться як євреї, так і неєвреї.

Якби вищевикладене, не дуже давно винайдене євреями пояснення було дійсно правильне, то питання зробилося б ще більш важким; тому що тоді корінь єврейського прагнення до світового панування довелося б шукати в їхній релігії. Ми повинні були б у такому випадку сказати: «євреї зобов'язані своїми успіхами своїй релігії» і почати вивчати віросповідання, що дає своїм послідовникам настільки велику матеріальну силу і багатство. Але, крім сказаного, цій думці суперечить ще і наступний факт: євреї, що панують над світом, насправді зовсім не так релігійні. Нарешті, всім відомо, що самими набожними і самими слухняними прихильниками Іудейської релігії є саме найбідніші євреї. Якщо бачити в єврейській правовірності підвалини старозавітної моралі, то даремно шукати її серед єврейських владик, що своє віросповідання просочили навчанням унітаристів тією ж мірою, як християнські унітаристи об'євреїли своє, а треба шукати її між бідними, живучими в темних провулках, що свої суботні ґешефти приносять у жертву святості суботи, зберігаючи тим своє віросповідання чистим від усякої домішки модернізму.

Якби євреї відрізнялися від усього людства тільки чистотою своєї віри, то всі питання вирішувалися б дуже просто: всяка критика єврейства стала б тоді нічим іншим, як лицемірним і ревнивим пустосвятством.

Це, зрозуміло, було б нестерпно, і після деяких міркувань всі незабаром погодилися б на тому, що єврей у змісті віри менше відрізняється від інших людей, ніж в усьому іншому. Між двома великими гілками християнства існує більш глибока різниця, ніж між єврейством і кожною з них зокрема.

Світ, незважаючи на всі новітні спроби довести протилежне, повинен дивитися на єврейство, як на відому расу. Стійкість її зробила марними всі спроби її викорінювання. Життєва сила і потужність її збереглися завдяки тому, що вона розвивалася в строгій згоді з тими законами природи, порушення яких звернуло інші роди у виродків. Дві високі цінності, єдинобожжя й одношлюбність, рятували її в минулому і зберігають донині, і тепер вона стоїть перед нами, як знамення стародавності, з якої вийшов весь наш духовний зміст.

Єврей ніколи не перестає усвідомлювати себе частиною народу, нації, раси. Проникнення його у світ наших думок, вірувань і далеких йому звичок нічого в цьому відношенні змінити не може. Єврей є єврей, і таким залишиться доти, поки буде у вірності своїм недоторканним переказам. З його погляду за ним завжди залишиться право думати, що бути євреєм рівносильно приналежності до вищої раси.

Євреї, що панують над світом, стоять на вершині своєї могутності, крім усього іншого, головним чином, завдяки деяким якостям, що кореняться в єврейській сутності. Кожен єврей має ці якості, хоча і не повною мірою, подібно тому як не всякий англієць, що говорить мовою Шекспіра, може досягти Шекспірівської виразності. Тому безцільно і навіть неможливо осягнути міжнародного єврея, не вивчивши єврейського характеру і психології взагалі.

Найпоширеніше обвинувачення, начебто великий успіх євреїв заснований на їхній нечесності, можна залишити без уваги. Взагалі немає достатньої підстави обвинувачувати єврейський або будь-який інший народ на підставі загальних місць. Євреї краще, ніж хто-небудь, самі знають широко поширену думку, що всі єврейські ділові прийоми безсовісні. Безсумнівно, що проста нерозбірливість у прийомах у дійсності зустрічається в них часто, коли нечесність у розумінні порушення закону навіть відсутня; тому можливо, що репутація, якою здавна користується в цьому відношенні єврейство, залежить не від властивої їм від народження нечесності, у власному розумінні, а від інших причин.

Наведемо одну з таких можливих причин. Єврей, як торговець, по природі своїй моторніше, ніж більшість інших людей. Говорять, що існують інші раси, що виявляють у торгівлі таку ж моторність, але серед таких народів євреї не уживаются. Людині ж більш повільній природно може прийти думка, що моторний вже занадто моторний, тому він починає відноситися до нього з недовірою. Адже кожний не довіряє хитрунові, навіть якщо ця хитрість безневинної властивості. З іншої ж сторони будь-який тугодум легко може додуматися до висновку, що ділова людина, що знає безліч законних ходів і виходів і користується ними, може, якщо захоче, піти і по незаконному шляху. Крім того, у складних справах звичайно так легко народжується підозра, що той, хто справу влаштовує, робить це за допомогою не цілком чесних прийомів. Повільні, поважні, чесно мислячі і діючі люди завжди будуть відноситися підозріло до людей, що вміють швидко покористуватися з кожної речі.

Древні вікові свідчення вказують, що євреї були народом, що так безумно любив торгівлю, що багато хто вважали їх біснуватими. З цього видно, що нелюбов до євреїв виникла на діловому ґрунті по підставах, що не можуть бути приписані цілком думці окремих особистостей або вигадкам їхніх ворогів. Візьмемо, наприклад, переслідування, яким піддавалися в Англії єврейські купці. У Старій Англії серед стану купців панувало багато поважних звичаїв. Так купець, що користується повагою, ніколи не повинен був починати справу по власному почину, а лише тоді, як вона йому була запропонована. Точно так само прикраса вітрин свічами або фарбами, так само як і виставка товарів, розрахована на принаду публіки, вважалися ганебним і нечистим прийомом, що має метою відбити клієнтів у сусіди. Нарешті, вважалося зовсім непристойним і противним купецьким звичаям торгувати більш, ніж одним товаром. Якщо, наприклад, хто-небудь торгував чаєм, то, здавалося, він міг би продавати і чайні ложки? Однак, якби хто-небудь зробив такого роду оголошення, то він ризикував би погубити свою справу, — до того такий прийом здавався суспільній думці дивовижним. Пристойність вимагала, щоб купець робив вигляд, що він неохоче розстається зі своїм товаром.

Можна собі представити, що відбулося, коли в цю хащу спокійних звичаїв увірвався єврейський торговець. Він просто розбив їх на друзки. У ті часи звичай мав силу Богом встановленого етичного закону; тому єврей, завдяки своєму поводженню, здавався великим грішником. Хто міг порушити ці поважні купецькі звичаї, той не зупиниться ні перед чим.

Єврея нестримно тягнуло продавати. Якщо він не міг продати покупцеві визначений предмет, то під рукою в нього був інший, котрий він і пропонував. Єврейські крамниці зробилися базарами, попередниками сучасних універсальних магазинів, і старий англійський звичай, — кожна крамниця тільки для визначеного роду товарів, був знищений. Єврей ганявся за справою, переслідував її, вимовляв її собі. Він перший ввів «швидкість обороту при малому прибутку», — він же ввів продаж на виплату. Єдине, чого він не виносив, були спокій і сталість: всі думки його були спрямовані до того, щоб всі довкола нього знаходилося в русі. Він був батьком реклами в ті часи, коли навіть просте оголошення про те, який товар мається в крамниці, наводило публіку на думку, що власник переживає грошовий утруднення і що йому грозить банкрутство, чому він і прибіг до останнього відчайдушного засобу, до якого жоден поважаючий себе купець вдатися не зважиться.

Прийняти настільки велику енергію за безчесність при тодішній обстановці було неважко. Єврей веде нечисту гру, — так принаймні думав корінний англійський купець. А тим часом єврей вів цю гру тільки для того, щоб стати хазяїном її і взяти все у свої руки, чого він і домігся.

З тих пір єврей виявляв таку ж спритність завжди. Його здатність відводити потоки золота у свою кишеню давалася йому інстинктом. Коли він осідав у відомій країні, він тим створював поле діяльності для своїх єдиноплемінників. Байдуже, чи було то уродженою властивістю або планомірним вираженням расові єдності і вірності, але безсумнівно одне, що всі єврейські торговельні громади були зв'язані між собою. У міру того як окремі громади багатіли, здобували силу і займали відоме положення стосовно урядів і життєвих інтересів країни, де вони працювали, зростала і сила центральних громад байдуже від місць їхнього перебування в Іспанії, Голландії або Англії. Навмисне чи ні, але між громадами і центром існував більш міцний зв'язок, ніж між різними гілками будь-якого приватного підприємства, тому що цемент расової єдності, зв'язок расового братерства між неєвреями ніколи не можуть бути настільки ж міцними, як між євреями. Неєвреї ніколи не можуть представити себе «неєвреями», як якимсь цілим, чому і не можуть почувати себе зобов'язаними неєвреєві, як такому. Завдяки цьому, вони робилися самими сумлінними агентами єврейських планів у тих місцях і тоді, коли єврейським володарям чомусь було незручним виступати відкрито. Однак, вдалими конкурентами євреїв в області світового панування неєвреї ніколи не були.

Центральні громади, де мали перебування головні хазяї — банкіри і воротили підприємств, черпали свою могутність з окремих місцевих громад; з центру у свою чергу йшли дорогоцінні вказівки і допомога у всі місця, де вона була потрібна. Неважко зрозуміти, що при такому положенні справи народ, що відносився до євреїв недружелюбно, страждав, і навпаки для народу, що виконував всі єврейські бажання, євреї створювали сприятливу обстановку. Достовірно встановлено, що багатьом народам довелося випробувати на собі силу їх немилості.

Ця система, що існує здавна, збереглася і донині. Але тепер їй грозить небезпека, як ніколи. П'ятдесят років тому міжнародна банкова справа, у якій, головним чином, панують, як всесвітні маклери, євреї, знаходилася в повному розквіті. Банки скрізь мали вищий нагляд за урядами і фінансами. Але тут з'явилося щось нове, — промисловість, що прийняла такий розмір, який не снився мудрійшим пророкам і спостерігачам. В міру зростання сили і міці промисловості, вона зробилася могутнім грошовим магнітом, що залучив до себе багатства всього світу, і при тому не з метою опанувати грішми, але для роботи. Виробництво і прибуток від виробництва замість позик і відсотків від позик — така була нова головна метода вже протягом тривалого часу. Але прийшла світова війна, у якій колишні всесвітні маклери безсумнівно брали велику участь, і тепер обидві сили, промисловість і фінанси, воюють між собою; бій повинен вирішити, за ким залишиться панування, — за владою грошей або за виробничою промисловістю. Це рішення і є однією з причин, чому єврейське питання знову віддане на суд суспільної думки.

Для того, щоб вирішити і зрозуміти цю проблему, потрібно визнати перевагу єврейського вміння. Тільки сказати, що євреї мають дивний успіх, чому їх і треба прибрати до рук, не витримує критики. Точно також не згідно з істиною було б зтверджувати, що рівноправна спільна робота з євреями в цілому принесла людству шкоду. Можна, мабуть, навіть сказати, що дотепер вона була корисною. За успіх не можна ні засуджувати, ні обвинувачувати. Якщо в даному випадку можна говорити про моральність, то тільки у відношенні використання успішних досягнень.

У цьому і полягає центр ваги всього питання: чи вправі євреї робити так, як вони робили дотепер, або, навпроти, їхній борг перед людством зробити інше вживання з досягнутого положення?

V. Чи може антисемітизм закріпитися в Сполучених Штатах

«Заради того ми повинні почати організаційну роботу, щоб насамперед довести усьому світу широту і силу нашого бажання волі. По-друге ми повинні організуватися для того, щоб джерела нашої сили були нами усвідомлені і могли бути використані… Організуватися, організуватися, організуватися доти, поки кожен єврей не встане в лаву і не буде на рахунку або на нашій стороні, або, свідомо або несвідомо, на стороні тих деяких, котрі встали проти свого народу».

Людвіг Д. Брандейс, Суддя вищого суду Сполучених Штатів,

«Сіонізм», стор. 113,114.

Кожний, хто в Сполучених Штатах, або в іншій будь-якій країні спробує зайнятися єврейським питанням, повинен бути готовий вислухати докір в антисемітизмі або отримати презирливу кличку «погромника». Йому не слід очікувати підтримки ні з боку населення, ні з боку преси. Люди, що звернули увагу на це питання, воліють виждати, до чого воно приведе. Цілком ймовірно, жодна американська газета і, напевно, жоден з рекламних журнальчиків, відомих за назвою «magazine», не посміють навіть серйозно натякнути, що таке питання, дійсно, існує. Звичайна преса загалом, у даний час відкрита тільки для пишномовної хвали всього єврейського (приклади цього можна знайти скрізь), у той час як чисто єврейські газети, число яких у Сполучених Штатах досить значне, зайняті ганьбленням і проповіддю свари. Усякий письменник, видавець або людина, що виявляє інтерес до єврейського питання, шанується жидоненавистником; це вважається єдино припустимим поясненням голосного обговорення єврейського питання. Очевидно, це зробилося загальною idee fixe; у євреїв ця ідея спадкова. Пропаганда, що не припиняється, прагне вселити всім неєвреям ту думку, що усякий твір, у якому відсутнє слащаве відношення до всього єврейського, засноване на забобоні і ненависті; тому, воно завжди повно неправди, образ, лайок і нацьковує на погроми. Ці вирази можна знайти в будь-якій єврейській статті, взятій навмання.

Здавалося б, нашим єврейським співгромадянам слід в числі неєвреїв помітити і той прошарок людей, що визнають існування єврейського питання і незважаючи на це не є антисемітами.

Саме єврейство розпадається на чотири партії, встановити які можна цілком точно. По-перше, євреї, що жагуче бажають зберегти без зміни єврейську віру і єврейський життєвий уклад і готові для цього принести будь-яку жертву і поступитися своїм успіхом і думкою неєвреїв. По-друге, євреї, готові принести необхідні жертви для збереження єврейської релігії, але не додають особливого значення збереженню успадкованих життєвих єврейських звичок. По-третє, євреї, що не мають взагалі ніяких переконань, євреї опортуністи, що стоять завжди на стороні того, за ким успіх. По-четверте, євреї, що вірять і проповідують, що єдиний спосіб знищити протиріччя між євреями й іншим людством полягає в цілковитій асиміляції євреїв з іншими расами. Четверта партія сама нечисленна, менш всього улюблена і користується найменшою повагою. Серед неєвреїв стосовно єврейського питання існує тільки дві категорії. Одні терпіти не можуть євреїв, не будучи в стані пояснити свою відразу. Інші бажають внести ясність у цей стан, що створився, і визнають єврейське питання, як проблему. Обидві категорії, оскільки вони виступають привселюдно, піддаються докорові в антисемітизмі.

Вислів «антисемітизм» вживають взагалі занадто легковажно. Його варто застосовувати тільки для позначення активного антиєврейського настрою, заснованого на почутті і на забобонах. Застосування його не перебираючи до всіх тих, що бажають з'ясувати єврейські особливості і причини їхнього світового панування може зробити лише те, що це прізвисько згодом звернеться у вислів особливо почесний і поважний.

Антисемітизм неминуче з'явиться в Америці майже у всіх видах; можна навіть сказати, що він вже існує, і притому давно. Якщо він і значиться під іншою назвою, то все-таки Сполучені Штати не зможуть змінити його сутності і його не осягне доля багатьох інших ідей, що, після кругосвітньої подорожі, досягли тутешніх берегів.

A. Великим кроком вперед для досягнення ясності в цьому питанні було б точно визначити, що ж підходить під поняття «антисемітизму».

1. Визнання, що єврейське питання дійсно існує, не є ще ознакою антисемітизму. Якби це було не так, то можна б припускати, що більшість американських народів безсумнівно зробиться антисемітами, тому що свідомість, що єврейське питання існує, усе більш і більш міцніє і число людей, що прийшли до такого переконання, безсумнівно буде збільшуватися по тій простій причині, що практика повсякденного життя усе більш і більш висуває це питання. Факт, що єврейське питання існує. Можливо, звичайно, закривати перед цим фактом очі або боягузливо його замовчувати, можливо навіть по несумлінних мотивах взагалі його заперечувати. Але питання все-таки існує. Визнати це згодом повинні будуть всі. Зрештою всі окрики сентиментальних і полохливих прошарків населення «стояти» не будуть мати достатньої сили, щоб заглушити його. Однак, визнавати, що питання існує, зовсім не означає, що цим оголошується похід ворожнечі і ненависті проти євреїв. Це доводить тільки одне: що в нашу цивілізацію проникла своєрідна течія, яка придбала таку силу й обсяг, що звернула на себе загальну увагу; вона вимагає відповідного рішення і диктує такий спосіб дії стосовно себе, який, не повторюючи помилок минулого, все-таки усував би можливість у майбутньому всякої погрози сучасному суспільству.

2. Так само не можна вважати антисемітизмом гласне обговорення єврейського питання. Гласність цілюща. Гласне обговорення єврейського питання або окремих явищ, з ним зв'язаних, у тому вигляді, як воно стояло дотепер в Америці, могло лише вводити в оману. Більше всього це питання обговорювалося в єврейський пресі, але без належної відвертості і широти погляду. Лейтмотив, який регулярно й одноманітно звучав у єврейській пресі, завжди один: низький рівень характеру думок неєвреїв і християнських забобонів. Цілком ймовірно, ці два представлення нав'язливо переслідують єврейських письменників, коли вони думкою обдивляються ряди своїх єдиноплемінників.

Говорячи відверто, велике щастя для євреїв, що єврейська преса мало поширена серед неєвреїв. Інакше одного знайомства з цією пресою було б досить, щоб породити антиєврейський настрій серед неєвреїв і зміцнити існуючу в цьому напрямку в Сполучених Штатах пропаганду, без найменшого зусилля з боку пропагандистів. Єврейські автори, що пишуть для євреїв, дають найбагатший матеріал для вивчення расового самовизначення євреїв у зв'язку з їх презирливим відношенням до чужих рас. Хоча в таких писаннях завжди утримуються хвалебні гімни Америці, але хвала ця відноситься не до Америки, як землі американців, а як до країни єврейського процвітання. У щоденній пресі серйозні дослідження дотепер відсутні. Таке відношення до справи не можна ні хвалити, ні принижувати: адже, газети займаються лише «животрепетними» питаннями дня. Якщо газетам трапляється згадати про євреях, то для цього в них мається запас трафаретів: звичайно починають зі списку євреїв, що прославилися в історії, і кінчають похвалою то перішнім євреям, оголошення яких не рідко можна знайти в іншому відділі газети. Коротше кажучи, гласне обговорення єврейського питання в нас в Америці зводиться з однієї сторони до невірної лайки неєвреїв у єврейській пресі і до такого ж, яке вводить в оману, розхвалювання євреїв у неєврейських газетах. Тому, спробу голосного, безпартійного обговорення цього питання, засновану на фактичному матеріалі, не можна розглядати, як прояв антисеміта, навіть і тоді, коли деякі висновки викликають задоволення єврейських читачів.

3. Нарешті, не може вважатися антисемітизмом, коли зтверджують, що в кожнім великому культурному центрі існує підозра, а серед відомого числа видатних діячів панує навіть і визначене переконання, що в євреїв існує визначений план панування над світом не за допомогою завоювань, воєнних дій, сили урядів або економічних засобів у науковому змісті слова, а за допомогою панування над торговельним і біржовим механізмом. Також не може вважатися антисемітизмом — висловлювання такого погляду і наведення підкріплювальних на його справедливість прикладів і різноманітних доказів. Міжнародні євреї могли б найкраще самі спробувати спростувати цей погляд. Однак, вони цього не роблять. Також не спростовують його і ті євреї, ідеали яких зробилися духовним надбанням усього людства, а не однієї тільки раси.

Може колись настане день і якийсь новий пророк, явившись, провістить, що обіцянки, дані древньому Ізраїлю, не можуть здійснитися способами Ротшильдів і що з обітовання про благословення всіх народів через Ізраїль ще не виходить, що всі народи повинні зробитися господарськими данниками обраного племені. Якщо такий час дійсно наступить, то треба сподіватися, що життєва сила єврейства піде по таких шляхах, що змусять висохнути теперішні джерела, що харчують «єврейське питання». А поки що пролиття світла на плани, що виношують вищі кола єврейства, не слід вважати антисемітизмом; навпроти, цим може бути зроблена невимірна послуга самому єврейству.

B. Не підлягає сумніву, що антисемітизм у різні періоди порушував спокій багатьох народів, затемнював ясність суджень, псував характери й опоганював руки своїх послідовників. Однак, гідне подиву, що він ніколи не приніс ні найменшої користі своїм послідовникам і нічому не навчив євреїв, проти яких він йшов.

Антисемітизм може бути різного роду, і різновиди ці досить численні. Деякі з них ми приведемо тут.

1. Антисемітизм іноді виявляється під виглядом простої відрази до єврея, як особистості, незалежно від того, хто він і що він. Такий антисемітизм зустрічається часто в людей всіх станів і положень, але переважно серед тих, хто сам ніколи не приходив у зіткнення з євреєм. Часто він виявляється в людей ще в ранній юності і виражається почуттям відрази до слова «жид». Це почуття загострюється тим, що слово це вживають, як лайливе або як позначення шкідливих махінацій. Ним, однак, користуються, як лайкою однаково і проти неєвреїв, що зробили що-небудь погане. Різниця в застосуванні його до євреїв полягає лише в тому, що тут, ним користуючись, мають на увазі всю збірну особистість єврейської раси сукупно, а не визначених осіб, до яких застосування цього епітета було б обґрунтоване. Симпатія не залежить від нашої волі. Навпроти, почуття відрази допускає перевірку. Усяка людина, що міркує неупереджено, повинна час від часу перевіряти свої почуття і, зокрема, помізкувати про те, що особа, що вселяє йому відразу, може бути насправді настільки ж гарною, як він сам, а може бути, і краще. Наше почуття відрази є ніщо інше, як сила притягання або відштовхування, що існує між окремими особистостями, і зовсім не є вірним доказом, що інший гідний презирства. Там, де до цього почуття домішується, засноване на досвіді, або інстинктивне, небажання входити в ділові зносина з особами єврейської раси, звичайно, не можна говорити про забобон, за винятком випадків, коли люди вважають, що серед євреїв взагалі не може бути нікого, гідної поваги. Таке вкрай негативне відношення до євреїв, крім природженої відрази, залежить ще і від інших причин. Багато хто не люблять євреїв, навіть не будучи антисемітами. У цьому немає нічого дивного; ми часто бачимо, що розумово розвинуті євреї самі не знаходять особливого задоволення в спілкуванні зі своїми одноплемінниками і спілкуються тільки з високо освідченими євреями. Поряд з цим явищем варто було б піддати дослідженню особливості і звички рядового єврея, докладно розглянути відразливі риси його характеру, що дістають жорстокий осуд з боку самих євреїв, але цю характеристику ми зробимо в іншому місці.

2. Інший вид антисемітського настрою можна розглядати, як ворожнечу і ненависть. Треба твердо пам'ятати, що розглянуте вище почуття відрази ще не є ненависть і не завжди буває ворожнечею. Багато хто не люблять солодкого чаю, але це ще не виходить, що вони ненавидять цукор. Однак, існують люди, у яких це почуття відрази перетворилося в ясно виражене упередження, — такі люди стоять на шляху до того, щоб зробитися антисемітами. Причину цього треба шукати в неприємних переживаннях, випробуваних цими людьми в їхніх зносинах з євреями. Я думаю, що за останню зиму близько мільйона американців після свого знайомства з єврейськими купцями і хазяїнами готелів, зробилися жидоненавистниками. Такі почуття є чисте нещастя для людей, яке ними володіє, тому що це заважає їм скласти собі ясне уявлення про єврейське питання і прийти до справедливих і корисних висновків. Згубно, якщо пристрасті затемнюють розум, і допускати це, незважаючи на силу спокуси, не варто; дороговказна нитка розуму ніколи не повинна ухилятися в цю сторону. Ненависть біля керма робить плавання небезпечним. Єврейська раса породжує ворожнечу більше, ніж будь-яка інша народність. Чому це так, — є загадкою всіх часів.

Винний у цьому, очевидно, єврейський характер, про що ясно свідчить древня і нова історія. Скрізь, де єврейство входило в зіткнення з арійськими расами, що вільно виявляли властиві їм культурні й етичні прагнення, воно або приносило із собою ворожнечу або викликало її. Така доля євреїв за всіх часів служила предметом міркування вчених; деякі навіть шукають пояснення цього в Біблії: проклін Ієгови на обраний народ за порушення закону, за допомогою якого Бог хотів зробити з євреїв народ пророків у людстві. Якщо така спокуса дійсно є частиною єврейської спадщини, то в даному випадку отримують особливе значення відомі біблійні слова: «спокуса прийде, але горе тим, хто приніс його у світ».

3. У деяких сторонах світу в різний час це почуття ненависті породило злочинні насильства й убивства, що, як всі масові страждання, вселяли жах і відразу людству. Безсумнівно, що ці спалахи являють собою неприпустимі крайності прояву антисемітизму. Але все лихо в тому, що всяке гласне обговорення єврейського питання спричиняють докір у підготовці якогось, начебто, погрому. Спалахи ці, само собою зрозуміло, не заслуговують вибачення, але вони цілком зрозумілі. Євреї звичайно дивляться на них, як на прояв релігійної ненависті; неєвреї ж бачать у них повстання проти економічного поневолення, у якому євреї тримають народ. Гідно подиву, однак, що, наприклад у Росії, місцевості, у якій найчастіше спалахували антиєврейські насильства, у господарському відношенні були найбільш квітучими, при чому їхнє процвітання безперечне було наслідком єврейської заповзятливості. Факт цей настільки безперечний, що самі євреї відкрито заявляли, що в їхній владі викликати торговельний і господарський параліч цих місцевостей: для цього їм треба лише піти. Заперечувати цей факт було б не розумно. Навіть особи, що у свій час їхали в Росію, повні обурення на росіян за їхнє відношення до євреїв, підтверджують це, при чому звичайно учинені насильства, по їхньому поверненні, отримували для них нове висвітлення, хоча і не виправдовувалися ними. Такий погляд часто можна було зустріти в англосаксонській пресі.

Безсторонні спостерігачі часто констатували той факт, що деякі з таких переслідувань викликані були самими євреями. Один кореспондент, всесвітньо відомий, як ревний заступник переслідуваних російських євреїв, піддавався з боку останніх лютим нападкам всякий раз, коли він посилався на цю обставину, незважаючи на його заперечення, що, якщо він буде замовчувати провину євреїв, то йому перестануть вірити в тих випадках, коли він буде доводити їхню безвинність. Євреї і понині у всіх країнах із працею погоджуються визнати за собою що-небудь, що заслуговує осудження. Кого б з них і в чому б не обвинувачували, вони завжди знайдуть собі виправдання.

Ця риса єврейського характеру повинна зникнути насамперед, якщо вони самі хочуть сприяти викорінюванню тих своїх якостей, що збуджують ворожість до них інших народів. Залишається, звичайно, відкритим, чи в силах вони самі цього досягти. Іноді джерело ворожнечі до євреїв треба шукати в економічних взаєминах. Звідси виникає питання, чи необхідно євреям для придбання приязні народів згладити у собі все специфічно єврейське і відмовитися від особливих способів домагатися успіху. Питання це ми розглянемо згодом.

І що стосується віросповідних забобонів, на які євреї охоче за все посилаються, то в Сполучених Штатах вони відсутні. Незважаючи на це, єврейські письменники відкрито обвинувачують у них американців нарівні з росіянами. Кожен неєврейський читач може перевірити на собі справедливість цього докору, задавши собі питання, чи випробував він протягом усього життя почуття ненависті до євреїв за їхню релігію.

В одній промові, сказаній в одному з єврейських зборів і надрукованій в єврейській пресі, єврейський оратор зтверджував, що, якщо на удачу зупинити на вулиці сто неєвреїв і запитати їх, що таке єврей, більшість відповість: «єврей — убивця Христа!» Один з найвідоміших і видних рабинів Сполучених Штатів недавно говорив у своїй проповіді, начебто в недільних школах учать дітей дивитися на євреїв, як на убивць Христа. Теж саме він повторив кілька тижнів після на одній співбесіді. По всій імовірності християни суцільно заперечили б це, що вони чують цей вислів вперше з єврейських уст і що самі вони ніколи не ужили б його. Твердження це просто безглуздо. Нехай запитають всі двадцять мільйонів дітей у християнських недільних школах Сполучених Штатів і Канади, чи учать їхній чому-небудь подібному! Без усякого застереження можна зтверджувати, що в християнських церквах немає упередженості проти євреїв за їхнє віросповідання. Навпроти, у них панує не тільки свідомість подяки, але і спорідненість з єврейською релігією. У недільних школах християнських церков за один останній рік протягом шести місяців загальнодоступні читання були присвячені вивченню книги Руф, першої і другої книги пророка Самуїла і книги Царств: щороку вивчають там відому частину Старого Завіту.

Єврейські релігійні вожді повинні б подумати про те, що з боку їх самих йде більше явної гостроти й упередженості проти християнства, ніж то було коли-небудь, можливо, в американських християнських церквах. Порівняння єврейської преси з американською церковною пресою не залишає в тому ніяких сумнівів. Жоден християнський письменник не рахував би правильним і розумним нападати на єврейську релігію. Проте навпроти, якщо піддати протягом шести місяців спостереженню єврейську пресу, то легко буде знайти масу нападок і упередженості проти нашої. Крім того, ніякий церковний гнів не може зрівнятися з тим гнівом, що обрушують євреї на єврея, що перейшов у християнство. Це щось у роді священної вендети. Навпроти, якщо християнин переходить у єврейство, то беруть до уваги мотиви, що спонукали його до того; це ніколи не має місця, якщо єврей приймає християнство. Сказане відноситься, як до правовірного, так і до вільнодумного крила єврейства. З цього ясно, що на євреїв нападають не заради віри, а по інших мотивах. Проте, коли євреї довідаються про почуття неприхильності до себе, то з неухильною одноманітністю висловлюють те саме припущення, що почуття ворожості до них породжується причинами, з яких перша і найважливіша причина — це їхня віра. Може бути, вони шукають розради у свідомості того, що вони страждають за віру, але це неправда. Кожен розважливий єврей повинен це знати. Він повинен був би так само знати, що у всіх християнських церквах, що визнають і вивчають древні пророцтва, панує жвавий інтерес до долі народу Ізраїльського. Адже там пам'ятають, що це йому були дані відомі пророцтва про майбутнє його положення у світі, і вірять, що вони виповняться. Майбутність євреїв, передвіщена пророками, знаходиться в тісному зв'язку з майбутністю нашої планети, і християнська церква, принаймні євангелічна, котру євреї більше всього проклинають, вірить у відродження обраного народу. Якби більшість євреїв знала, з якою увагою і співчуттям наша церква вивчає пророцтва, як вірить в їхнє виконання, а разом і в те, що людству через євреїв призначено ще прилучитися до великого блага, то, напевно, вони стали б дивитися на церкву іншими очима. Вони щонайменше довідалися б, що церква не вважає себе знаряддям їхнього навернення, — обставина, яка більш за все викликає гіркоту єврейських вождів, що у цьому відношенні глибоко помиляються, — але що навернення їхнє буде при інших обставинах і зовсім іншими засобами, а саме, за допомогою єврейського «Месії», а не за допомогою «дикого олійного древа язичників».

Існує дивний відтінок антисемітизму, що займається релігією, але не у формі розглянутій нами. Є група атеїстів, що переконана, що всяка релігія є єврейський обман з метою поневолення розуму і душі людини за допомогою знесилюючого марновірства. Така думка, у вигляді її крайносщів, не може мати значення для нашого питання.

C. У яких формах проявиться антисемітизм в Америці? Якщо ж теперішній стан буде продовжуватися, чого можна з впевненістю очікувати, то яку форму приймуть антиєврейські почуття? Безсумнівно тільки те, що не форму масових переслідувань. Єдина масова дія, що тепер помічається, виходить від самих євреїв, що нападають на всяку особу або установу, що має мужність звернути суспільну увагу на єврейське питання.

1. Антисемітизм прийде в Америку за тим правилом, у силу якого всі духовні досягнення й ідеї роблять свій шлях навколо земної кулі в західному напрямку. На північ від Палестини, де євреї довше всього жили і де ще і тепер живуть у великому числі, антисемітизм ясно усвідомлений і загострився. На захід, у Німеччині, він теж прийняв ясну форму, але до революції йому бракувало сили і міцності. Ще далі на захід, у Великобританії, його можна розпізнати, але, при порівняно невеликому числі євреїв на британських островах і при їхньому тісному зв'язку з панівними класами, він є там скоріше почуттям, ніж рухом. У Сполучених Штатах він не настільки ясно проявився, але вже виявляється у формі відомого занепокоєння, у постановці гострих питань і в терті між спадкоємною американською терпимістю і неможливістю не рахуватися з голим фактом.

Тому що єврейське питання приймає в нас, в Америці, усе більш і більш гострий характер, то кожна прозорлива людина не повинна звертати ніякої уваги на невдоволення і протести з цього приводу євреїв і повинна додавати всі старання до того, щоб запобігти можливості загострення його в інших народів. Громадянським обов'язком кожного є, насамперед, скласти собі вірне уявлення про це питання і у відомій мірі зайнятися «тренуванням», тобто підготуватися до зразкового вирішенні його у формі, прийнятній для всіх країн, і при тому так, щоб вони могли користуватися нашою роботою, як матеріалом для остаточного вирішення всього питання. Домогтися цього можна лише чітким аналізом всіх тих явищ, над якими, дотепер безпомічно мучилися народи, тому що їм не вистачало ні волі, ні засобів добратися до коренів проблеми; ми повинні її розібрати, точно вивчити і піддати режимові голосного обговорення.

2. Друга причина, чому єврейське питання здобуває усе більше і більше значення в Америці, полягає у великому притоку, що почався, туди євреїв. Вже цього року (1920), цілком ймовірно, потрібно чекати прибуття сюди мільйона євреїв, таким чином, чисельність єврейського населення дійде до 4.500.000. Еміграція людей спричиняє еміграцію ідей. Дотепер жоден єврейський письменник не виклав нам наочно і вичерпно, що думають євреї про неєвреїв, які їхні таємні думки про «гоїв». Відомі вказівки по цьому предметі існують, але намагатися скласти собі на підставі цього матеріалу ясне уявлення про те, що думають євреї про неєвреїв, даремно: краще нехай це за нас зробить єврей, хоча він напевно піддався би відлученню із середовища свого народу, якби зробив це, строго дотримуючись фактичного матеріалу.

Усі ці емігранти дивляться, мабуть, не без підстави на всіх неєвреїв, як на своїх спадкоємних ворогів, і думають, що згідно цього їм слід і виходити. Насправді ж вони зовсім не так безпомічні, як це здається. У тяжко постраждалій Польщі, де протягом війни в євреїв, як говорили, було віднято все до копійки, щодня тисячі євреїв приходять в американські консульства, щоб отримати право в'їзду. Ця обставина заслуговує на увагу. Незважаючи на свої ніби-то страждання і бідність, вони, виявляється можуть почати настільки довгу подорож. Тим часом подорожувати, у такому великому числі, особи, що належали до інших народностей, не в змозі, це можливо тільки євреям. Ми бачимо, що вони зовсім не так вже й заслуговують жалю. Їхній життєвий корабель витримав бурю в той час, коли в інших народів залишилися одні уламки. Це євреї знають і цьому радіють. Вони несуть із собою стосовно тутешньої більшості ті ж почуття, які вони плекали у своєму колишньому місці проживання. Нехай вони радісно вітають Америку, як країну, але стосовно більшості американських народів вони все-таки будуть собі на розумі. Нехай вони значаться в списках емігрантів румунами, поляками або ще ким завгодно: насправді вони тільки євреї в повному розумінні слова і такими себе покажуть. Усе це, разом взяте, не може не викликати відомих наслідків. Не можна вважати расовим забобоном, якщо ми до цього готуємося і пропонуємо американському євреєві помізкувати над цим фактом і допомогти вирішенню цієї проблеми.

Кожна ідея, що панувала в Європі, при її перенесенні в Америку піддавалася змінам. Так було з ідеями волі, правління, війни. Теж буде і з антисемітизмом. Весь цей процес у цілому знайде своє зосередження й отримає належний вирішення, якщо тільки ми самі будемо діяти розважливо і не злякаємося його. Один єврейський письменник недавно сказав: «Єврейство в наші дні, головним чином, значить американське єврейство… Усі колишні центри єврейства зруйновані війною і переведені в Америку». Таким чином, мимоволі єврейська проблема перетворилася в американську. Який же напрямок вона прийме? Багато чого залежить від того, що вдасться зробити перш, ніж вона прийме занадто жорсткі форми. Першим проявом буде, звичайно, висловлення невдоволення проти досягнутих євреями економічних успіхів, особливо проти тієї єдності, з якою вони цього домоглися. Наш народ побачить видовище народу, відособленого серед іншого народу в такому ступені, як ніколи не були мормони, і він цього не потерпить. Мормони віддалялися, а Ізраїль їде в новий Єгипет, щоб його поневолитися.

Другим вираженням антисемітизму буде, безсумнівно, почуття відчуженості і його посилення. Більшість завжди хоче бути правою, але, власне, вона не завжди діє розумно. Ця упередженість, що відкрито визнають і євреї і неєвреї, на лихо обох зацікавлених сторін може прийняти вкрай гострі форми, тому що ні сам упереджений, ні предмет його упередження не можуть володіти необхідною духовною волею, побудованій на щиросердечній рівновазі.

Однак, надалі можна розраховувати з упевненістю на вплив почуття справедливості. Отут усе питання стане в залежність від американського духовного ладу. Природжене йому почуття справедливості завжди дотепер приходило на допомогу у випадку настання подій, що збуджували спочатку гнів американця. Дія почуття в нас завжди короткочасна; реакція розуму і морального рішення швидко його перемінює. Американська духовність ніколи не зупиниться на тому, щоб плекати ворожнечу проти одиниць. Вона глибше запускає свій зонд. Таке явище можна вже спостерігати в Америці і Великобританії. Наша особлива властивість — не зупинятися на особах, коли справа стосується загального.

Далі піде вивчення фактичної обстановки; протягом відомого часу на нього, може бути, не буде звернено належної уваги, але потім саме при його допомозі буде знайдений ключ від лабіринту. Корені всіх замішань будуть витягнуті на світло Боже для того, щоб умерти, як всі корені, що витягають з надр земних. Тоді від самих євреїв буде залежати вважати на новий стан речей. Їм не потрібно відмовлятися від своїх особливостей, зменшувати свою енергію і давати затьмаритись своєму блискові, але вони повинні направити всі ці свої сили в більш чисте русло: тільки таким шляхом вони можуть виправдати своє домагання на першість. Раса, що у матеріальній області може досягти того, чого досягли євреї, причому, на додаток, вважає себе і духовно більш високою, — може домогтися тих же результатів менш брудними і менш протигромадськими способами.

Євреїв не винищать, але їм не дозволять продовжувати гнути людство під ярмо, що вони так спритно на нього надягли, і користуватися плодами такої системи, що підлягає корінній зміні.

Таким чином, для виправдання своєрідного положення, що вони займають у світі, євреї повинні змінити себе і звернутися до більш високих цілей.

VI. Єврейське питання вже проникає в періодичну пресу

«Ми повинні примусити християнські уряди прийняти такі міри, які благоприятствовали б здійсненню нашого великого плану, що наближається вже до переможного завершення. Міри ці повинні дати можливість витримати натиск збудженої суспільної думки, що ми вже фактично організували за допомогою так називаної великої держави» — преси. За деякими виключеннями вона вже в наших руках.»

Сьома книга «Сіонских Протоколів».

Професор одного американського університету один раз, кілька років тому назад, поїхав по справах у Росію. Він був знаючою людиною в одній з галузей прикладної науки і тонким спостерігачем. Він приїхавши у Росію з готовою думкою, яка розповсюджена в Америці, про стан євреїв у Росії і про відношення до них російського уряду. Прожив він там три роки, повернувся назад в Америку і знову виїхав у Росію приблизно на той же термін. По другому свому поверненні він визнав своєчасним ґрунтовно ознайомити американську націю з станом єврейського народу в Росії. Для цього він написав ретельно оброблену статтю і послав її видавцеві одного з першокласних журналів Сполучених Штатів. Видавець запросив автора до себе і розмовляв з ними протягом майже двох днів; бесіда ця зробила на видавця велике враження, але на закінчення він оголосив, що статтю прийняти не може. Теж повторилося з багатьма іншими видавцями впливових журналів. Сталося це не тому, що професор не вмів писати: видавці завжди охоче приймали усе, що він напише. І все ж таки професор не міг домогтися, щоб його стаття про євреїв була прийнята або надрукована у Нью-Йорку.

Але у один прекрасний день єврейське питання було піднято статтею одного Нью-Йоркського журналу; статтю цю можна порівняти з гранатою, кинутою з єврейського табору з метою, якщо можливо, підірвати все питання в повітря і переконати всіх, що такого питання зовсім не існує.

Гідне уваги, що великий журнал прийняв саме тільки цю одну статтю про єврейське питання; було б цікаво вивести на світло Боже осіб, що стоять за кулісами цього журналу. Проте, велика публіка вже з цієї статті, задачею якої було довести, що єврейське питання не існує, може багато чому навчитися.

Містер Віл'ям Хард, у червневому номері «Метрополітен», наскільки було в його силах, дуже мистецьки використовував цю статтю, і безсумнівно, що всі телеграфні і кореспондентські бюро, що чітко стежать за всякою похвалою за адресою євреїв, вже послали бравим видавцям «Метрополітену» вітання з цього приводу за сприяння подальшому заколисуванню публіки.

Треба сподіватися, що стаття Харда, у силу її змісту, набрала широкого розголосу, тому що з неї можна навчитися багато чому, навіть більшому, ніж хотів сам автор.

Насамперед тому, що єврейське питання існує. Пан Хард говорить, що про це питання говорять у паризьких і лондонських салонах. Не цілком ясно, що повинне довести це згадування про салони; чи те, що сам предмет неважливий і незначний, або широку поінформованість Харда в цьому питанні. Далі він розповідає, що якась доповідь по єврейському питанню отримала досить широке поширення в деяких урядових колах Вашингтона. Потім він згадує про каблограму по цьому питанню, опубліковану нью-йоркським «Уорльд». Цілком ймовірно, його стаття з'явилася занадто рано, чому вона і не привела повідомлення лондонського «Таймс» про вищевказану доповідь.

У всякому разі, читачеві, що цікавиться фактичним матеріалом, Хард видав секрет, що єврейське питання в дійсності існує і при тому займає собою не покидьків суспільства, а ті кола, у яких найчастіше можна знайти доказ єврейського панування і роботи. Він знайшов не тільки це, але ще і те, що питання це там обговорюється. Хард це категорично підтверджує. Якщо він не йде далі і не визнає те, що питання дуже серйозно обговорюється і вивчається високими сферами і притому людьми, що мають міжнародне значення і вагу у власній країні, то це залежить, імовірно, від двох причин: або йому це невідомо, або згадування про це він вважає непотрібним для цілей, переслідуваних його статтею. У всякому разі, Хард констатує факт, що єврейське питання існує, що його вивчають і при тому вивчають люди, що здатні судити про питання, про яке говоряться.

Читач отримує враження, що єврейське питання носить на собі якийсь характер конспірації. Автор, однак, говорить, що сам він не вірить у масову змову. Таке визнання викликає подих полегшення, тому що для неєврейського мислення немає нічого більш смішного, як масова змова, тому що неєврейський розум нічого більш неможливого собі представити не може. Хард не єврейського походження і тому він повинен знати, якою мірою змова навіть із найблагороднішими намірами не може існувати більш-менш тривалий час при участі в ньому скільки-небудь значного числа змовників неєвреїв. Неєвреї для таких справ не створені. Їхня змова розсиплася б як пиріг з піску. У крові й у природі неєвреїв, на противагу євреям, немає належної здатності дружно триматися разом. Неєврей по самій природі своїй не може скласти собі ясного уявлення про змову; йому потрібні незаперечні докази, щоб повірити в можливість змови.

Тому легко зрозуміти скрутне положення Харда з його вигадками про змову. Щоб вийти з цього положення, він змушений повернути справу так, начебто завжди, коли мова йде про єврейське питання, всі інші, крім самих євреїв, бачать у ньому щось, що складає в собі змову. Це положення є в нього лейтмотивом, що видно вже з заголовка статті: «Велика єврейська змова».

У пошуках за фактів в статті Харда ми довідаємося далі, що мається ряд документів, у яких нібито утримуються деталі змови або єврейський план досягнення повного світового панування. От, приблизно усе, що читач може довідатися про документи, якщо не вважати того, що м.Хард називає їх «надзвичайними і жахливими». Тут, на жаль, у нього великий пропуск у викладі: ціль його статті пролити світло на відомий документ, а тим часом ми не довідаємося про нього майже нічого. Ганебні і безчесні вимисли звичайно випливають самі. Про документ, про який йде мова, цього сказати не можна: читач змушений вірити м.Харду на слово. Тим часом, були б ці документи опубліковані, вони дали б можливість вдумливому читачеві або критикові скласти про них власну думку. Але залишимо це: м.Хард у всякому разі, привселюдно заявляє, що такі змовницькі документи існують. Потім він переходить до іншої своєї задачі, — довести, шляхом перерахування імен євреїв, що вже є хазяїнами у важливих сферах, як мало взагалі займає євреїв думка про панування. Відповідальність за ці імена лежить цілком на Харді; нам же важливо лише відзначити, що є в нього повчального.

Автор особливо докладно займається російськими справами. Часом навіть може показатися, що єврейське питання теж саме, що і радянське, хоча, як то добре відомо Харду, — насправді це не вірно. Правда обидва питання знаходяться між собою в тісному зв'язку, але все-таки штучне доведення їхньої тотожності для того, щоб потім на благо єврейському питанню це спростовувати, потрібно визнати лише добре задуманим вивертом. У всякому разі, факти, приведені Хардом — якщо залишити осторонь спроби з них робити висновки — досить цікаві.

Почнемо з російського питання. Хард говорить, що в кабінеті міністрів Радянської Росії тільки один єврей, саме Троцкий. Звичайно, в уряді є й інші євреї, але Хард говорить тільки про кабінет. Він замовчує про комуністів, що є щирими володарями Росії, і нічого не говорить про червону армію, що є справжньою силою Троцко-Ленінського панування. З таким же правом можна зтверджувати, що й в Угорщині був тільки один єврей в уряді: але єврей цей був Бела Кун. Залишається, таким чином, відкритим питання, чому вся Європа, незважаючи на двох тільки євреїв, Троцкого і Бела Куна, переконана в сильній єврейській домішці до більшовизму. Настільки простодушна гра уяви представлялася б ще більш неймовірною, ніж думка про єврейську змову, яка представляється Харду. Якщо всіх неєвреїв вважати недоумкуватими, то на якій підставі не можна з тим же правом бачити в євреях хитромудрих? Як би то не було, але сказати, що Троцький стоїть на чолі більшовицької влади і поділяє її тільки з Леніним, ще не значить сказати занадто багато: що Троцький — єврей, — дотепер цього ніхто не заперечував, не заперечував і сам Бронштейн (дійсне ім'я Троцького), коли він ще жив у Сен-Луі в Сполучених Штатах.

Але, як говорить Хард, і керівники меньшовиків — євреї. Факт гідний уваги! Троцький — на чолі більшовиків; а на чолі меньшовиків, коли вони були в опозиції першими, на першому місці стояли Лібер, Мартов і Дан — «всі євреї», говорить Хард.

Крім цих двох крайніх партій є ще третя, більш помірна, «кадети», що, на думку Харда, є, або були, «найсильнішою буржуазною партією в Росії», — «їхня головна квартира тепер у Парижі. Їхній голова — Винавер, єврей».

Такі факти, встановлені Хардом: євреї, імена яких він приводить, керують трьома великими політичними партіями в Росії. «От, дивіться, як євреї розкололися! — вигукує він. — Яка може існувати змова в людей, що так сильно борються між собою»? Іншого, при вигляді цих явищ, скоріше вразила б думка, що кожна течія російської політичної думки знаходиться під впливом євреїв. Хіба це не дає у відомій мірі права зробити висновок, що євреї скрізь прагнули до панування? Цим, однак, не вичерпується все повчальне, що читач, який шукає фактів, може знайти в статті Харда. Він переходить потім до Сполучених Штатів і встановлює для них кілька цікавих положень. «Там, — говорить він, — є Отто Каан». Це вірно. Іноді Отто Каан знаходиться в Америці, іноді по важливих міжнародних справах у Парижі, іноді, нарешті, він зав'язує зносини між британським і американським капіталом у Лондоні, проводячи всі такі справи, що, значною мірою, залежать від єврейської політичної обстановки. Каан вважається консерватором і це у відомому відношенні, мабуть, вірно. Людина може бути консерватором чи ні, дивлячись по тому, під яким кутом зору його розглядають. Консервативні люди в Америці найбільші радикали; їхні спонукання і методи йдуть у корінь речей і у своєму власному полі дії вони завжди радикальні. Ті особи, чий кругозір обмежується визначеними економічними інтересами, називали консерваторами людей, що панували в останньому французькому конвенті. Тим часом, насправді вони були найрадикальнішими з радикалів; вони були червоними в епоху червоних і білими в епоху білих. Якби знати, до чого прагне зрештою Каан, і якби він склав описок своїх планів і цілей, то кличка консерватора, якою його так влучно характеризує Хард, звучала б зовсім по іншому. Але, у всякому разі, ми довідуємося від Харда: «Пан Каан на стороні консерваторів». «На іншій стороні, — говорить Хард, — знаходиться Роза Пастор Стокес». Після цього він називає ще Моріса Хіллкіта. За його визначенням, це вже радикали. До них він додає двох неєвреїв, Євгенія Дебс і Білля Хайвуд і дає таке висвітлення, начебто вони обоє — багато більш впливові люди, ніж двоє перших. Ті, хто займався новітніми політичними комбінаціями, — а Хард, здається, протягом довгого часу знаходився в їхньому числі, — думають про це інакше. Ні Дебс, ні Хайвуд за усе своє життя не могли б створити фракції, що володіє таким величезним впливом, як пані Стокес і Хіллкіт: вже від них Дебс і Хайвуд отримали свій вплив. Якщо уважно вивчати соціальні течії в Сполучених Штатах, то кожна знаюча людина, подібно самому Харду в його статті, наткнеться на єврейські імена. Як, справді, повчально, що там, де він називає вождів так званого консерватизму і радикалізму, він змушений наводити єврейські імена. На підставі його даних читач у праві сказати, що обидві політичні групи Сполучених Штатів на поводу в євреїв.

Але це ще не все.

«Людина, що працює більш, ніж хто-небудь інший, щоб зберегти американських робітників від радикалізму, є єврей — Самуіл Гомперс». Цей факт читач повинен собі замітити: американські робітники керуються євреєм. І далі «професійний союз робітників по виготовленню готового плаття, союз дуже сильний і дуже великий, найдужчий супротивник Гомперса, діє під керівництвом єврея Сіднея Хілльмана».

Зовсім як у Росії. Обидва крила американського політичного життя і руховий нерв усередині нього знаходяться під керівництвом євреїв. Цей факт повинен визнати і сам Хард, всупереч своїм щирим намірам, як такий, що випливає з його статті.

Середня ж партія, «ліберальний центр», як її іменує Хард, що поєднує всі проміжні течії, ще чекає із своїми Брандесами, Макками і Феліксами Франкфуртерами опису цих панів, діяльність яких з часу перемир'я могла б дати матеріал для дуже цікавої глави.

Хард із похвалою називає ще два імена: барона Гінцбурга — він, бо, єврей, «вірна людина» російського посольства — і посланника Бахмєт'єва, представника недовгого російського Тимчасового Уряду. Інший єврей, за словами м.Харда, керує російським інформаційним бюро, повідомлення якого розміщуються багатьма нашими газетами; ім'я його добре відомо читачам газет. Це — А.И.Закк. Список цей далеко не повний, але все-таки він багато чого говорить, і документи, чию сміхотворність так хочеться довести Харду, отримують завдяки йому особливе значення. Мимоволі приходить у голову, що документи ці залучили до себе таку увагу тому, що особи, знайомі з ними, бачать в них не тільки те, що хочеться бачити Харду, але і щось інше, більш дивне, і приходять до переконання, що документи ці створили єврейське питання. Адже, якби крім них нічого не існувало, то і Хард не написав би своєї статті та й «Метрополітен» її б не надрукував. Заслуга Харда полягає в тому, що саме там, де цього не можна було очікувати, він підтвердив, що єврейське питання існує і повинне бути з'ясоване. Той невідомий, по чийому замовленню була написана стаття «Велика єврейська змова», мабуть, сам відчув необхідність це зробити.

VII. Артур Брісбейн приходить на допомогу єврейству

Про що ви говорите? Поки ми не будемо тримати у своїх руках пресу усього світу, все що ви робите, буде дарма. Ми повинні бути панами газет всього світу або мати на них вплив, щоб мати можливість засліплювати і затуманювати народи.

Барон Монтефиоре.

Нам доводиться ще раз перервати наше дослідження сучасного єврейського питання, щоб познайомитися з появою цього питання в іншому вигляді, а саме, у газеті «Hearts», у вигляді передової статті, більш ніж у два стовпці, від 20 червня 1920 року, що належить перу Артура Брісбейн. Назвати його самим впливовим журналістом Америки було б занадто багато, але, у всякому разі, він належить до тієї дюжини, чиї твори більше всіх читають. Тому, якщо журналіст-письменник такої величини, як Брісбейн, починає відверто писати про це питання, то це доводить, що питання — здобуває тут усе більше і більше значення.

Брісбейн єврейського питання не вивчав. Цілком ймовірно, у приватній бесіді він би навіть зізнався, що воно, насправді, його зовсім не цікавить, хоча таке визнання важко було б погодити з тим тоном упевненості, у якому він його обговорює гласно. Однак, він талановитий журналіст і знає, як потрібно підійти до питання, коли потреба моменту змушує газету висмоктувати з пальця певне рішення. Кожна раса має дурних і гарних, або з неї вийшло відома кількість видатних людей, або, нарешті, вона зіграла цікаву роль в історії, — от думки, що достатні, щоб написати статтю, що добре читається, про будь-який народ, що коли-небудь, відігравав роль у людському співіснуванні. Вивчати питання в його сутності для цього зовсім зайве. Потрібно поговорити в одній-другій газетній статті про яку-небудь народність, що коли-небудь виступала на арені людського існування, — і досить, більше це питання торкатися не буде. Всякий газетний працівник це знає. Але, все-таки, здавався б, Брісбейн довгий час жив у Нью-Йорку, мав великі фінансові зв'язки з великими групами нашої країни, безсумнівно встиг познайомитися з ходом справ у надрах трестів і банкових груп і постійно був оточений співробітниками і радниками єврейської раси. Тому, він повинен би скласти собі свою власну думку про предмет. Правда, висловлювати думку про расові групи своєї країни не входить у коло діяльності газетного працівника: адже, не справа експонента на виставці висловлювати думку про власників інших виставлених речей. Право газети допускати таку спокусу, так само як і випадки, коли вона вважає за можливе це зробити, досить нечисленні.

Тому, раз Брісбейну представився випадок писати про єврейське питання, то можна було заздалегідь пророчити, що він напише. Якщо чомусь можна дивуватися, так це тому, що він взагалі відчув потребу про це писати. Невже він міг рахувати за гоніння на євреїв спробу покласти початок з'ясуванню причин їхнього впливу в Сполучених Штатах і в інших місцях? Або з властивою діловому газетяреві проникливістю він зрозумів, що представляється зручний випадок звернути на себе прихильну увагу самих впливових груп Нью-Йорка і всієї країни? Або, нарешті, — і це схоже на правду, — він хотів би взагалі обійти це питання мовчанням, але йому натякнули на необхідність відповідного виступу у вгляді недільної передової статті і деякі з акціонерів газети висловили по цьому предметі свою думку? Цим припущенням ми зовсім не хочемо ганьбити мотиви, що спонукали Брісбейна до виступу, а лише бажаємо показати, від яких тонкощів залежать часом такого роду передовиці.

Більш важливо наступне: чи думав Брісбейн, що, написавши недільну передову статтю, він всерйоз покінчив з єврейським питанням, або що саме питання отримало необхідне вирішення? Найгірша сторона повсякденної преси в тому і полягає: раз передова пройшла благополучно, не викликавши скандалу, виходить, справу, з погляду автора, можна вважати закінченою. Таке, принаймні, загальне правило.

Будемо сподіватися, що м.Брісбейн не вважає питання закінченим. Йому не варто було б піднімати настільки важливе питання, не зробивши нічого для його вирішення: у своїй жвавій передовій статті він цього не зробив. В нього зустрічаються навіть помилки, що він повинен би виправити, вивчивши питання. «Як обстоїть справа з фінікійцями?» — запитує він. Йому варто було б зайнятися цим питанням, коли він вивчав предмет. Тоді він не зробив би грубої помилки — ставити фінікійців у настільки тісний зв'язок з євреями; єврей цього б не зробив. Але робити таку помилку в статті в захист єврейства, що має метою пропаганду серед неєврейських читачів, очевидно, дозволено. Фінікійці самі, напевно, ніколи не могли думати, що вони знаходяться в якому-небудь зв'язку з євреями, а останні, звичайно ж, цього і не підозрювали. Вже не говорячи про все інше, фінікійці, насамперед, відрізнялися від євреїв своїм відношенням до моря. Вони не тільки будували кораблі, але і плавали на них самі. Єврей же волів довіряти кораблеві свій капітал, але не свою персону. Так само, і у всіх інших відносинах, розходження між двома народами були різкі і глибокі. Брісбейн зробив би краще, якщо б керувався в цьому питанні єврейською енциклопедією. Будемо сподіватися, що він ще поповнить свої знання і доставить світові задоволення відтворенням того, що він знайде в єврейських рукописах, ще не друкованих, адже, справа йде тут не про предмет загальновідомий, начебто кулястості землі: єврейське питання ще не вирішене і ще повинне бути розроблене.

Брісбейн має повну можливість досліджувати це питання самостійно. Він має у своєму розпорядженні великий штат співробітників і хочеться думати, що в числі їх є і неєвреї, яких не можна купити. До його послуг готова, що охоплює весь світ, організація. Після його пригод у світі «тих, що роблять гроші», у його думках усе-таки відбулася зміна; пережите дало йому можливість прискіпливіше придивитися до визначеної групи людей і до їхньої спраги влади. Чому ж він не вважає ці питання світовою проблемою і не шукає фактів і вирішення? Задача ця гідна кожної газетної справи. Таке відношення до предмета дало би можливість Америці внести і свою частку роботи в справу вирішення цього питання. Ми повинні це зробити хоча б для того, щоб єврейське питання перестало бути пугалом, яким воно було протягом сторіч. Всі загальні слова про «любов до ближнього» не можуть замінити собою ґрунтовного дослідження, тому що від нас вимагають любові стосовно тих людей, що з неймовірною швидкістю і хитрістю прагнуть захопити над нами панування. «У чому помилка єврейства?» — Це перше питання. «У чому помилка неєврейства, що дозволяє існувати тій першій помилці?» — Це друге питання.

Як усякий неєврейський письменник, що виступає як доброзичливий захисник євреїв, Брісбейн змушений визнати наявність відомих фактів, що представляють собою частину того питання, існування якого він заперечує.

«У будь-якому великому місті кожне друге ім'я, що користується успіхом, єврейське», — пише Брісбейн. — У його рідному місті це процентне відношення ще більше.

«Євреї, що складають менше одного відсотка всього населення земної кулі, володіють 50 відсотками торговельного прибутку всього світу; цього вони досягли своєю працездатністю, заповзятливістю, розумом і працьовитістю», — пише Брісбейн.

Чи говорять що-небудь для самого Брісбейна ці дані? Чи думав він хоч раз, до чого все це веде? Чи може він зтверджувати, що цьому успіхові не сприяли речі, що людство справедливе знаходить гідними осудження? Чи задовольняє його манера використання цього ділового успіху там, де це б'є в очі? Чи може він довести, що успіх досягнутий тільки завдяки присутності зазначених ним похвальних якостей і що в ньому не брали участь якості зовсім непохвальні? Чи чув він, наприклад, щоб єврейські гроші були вкладені в неспекулятивні залізничні підприємства? Ми могли б дати Брісбейну цілий ряд тем для статей, що для нього і для його читачів були б вкрай повчальні, якби він тільки погодився доручити збирання фактичного матеріалу безпартійним людям.

Одну з таких статей можна було б озаглавити: «Євреї на Версальській Конференції». Люди, яким буде доручено збирати матеріали, повинні Встановити: які особи там найбільше виділялися? Хто найчастіше туди приїжджав і від'їжджав, і більш за все метушився по діловій частині? Кому легше за все був відкритий доступ до найважливіших осіб і комісій? Представники якої раси займали місця приватних секретарів у видатних осіб? Яка раса займала більшість місць, від яких залежав прийом у видних учасників Конференції? Яка раса більше всього намагалася перетворити Конференцію в ряд свят, балів і пишних банкетів? Хто були приватні особи, що найчастіше запрошували учасників Конференції на інтимні обіди?.

Якби Брісбейн при своїх загальновизнаних видатних здібностях дав своїм співробітникам таке доручення і потім надрукував їхнє повідомлення, то вийшла б така сторінка історії, що склала б епоху навіть у його видатній кар'єрі письменника. Він міг би написати і другий розділ про ту ж Версальську Мирну Конференцію, хоча б під таким заголовком: «Яка програма здобула перемогу на Мирній Конференції?» Його співробітники повинні були б для цього установити наміри і мету, з якими впливові євреї в настільки великій кількості злетілися в Париж, а також якими шляхами вони проводили свої програми. Особливо потрібно б постаратися з'ясувати, чи була змінена або скасована хоча б сама малість у цих програмах. Далі треба установити, чи не зажадали євреї, досягши того, до чого прагнули, ще більшого і чи не досягли цього, незважаючи на те, що порівняно з іншим світом це вже було привілеєм. Брісбейн тоді до великого свого подиву довідався б, що з всіх програм, представлених Конференції, не виключаючи і головної програми, на яку люди покладали настільки перебільшені надії, єдина, котра пройшла цілком гладко, була програма єврейська. Усе це він міг би довідатися, якби він зайнявся дослідженням. Тільки питання про те, який вжиток він зробив би з отриманого матеріалу, залишається відкритим.

Взагалі, у якому би напрямку Брісбейн не повів свої дослідження, він значно розширив би свої знання про нашу країну і про залежності її від єврейського питання. Чи знає він, наприклад, кому належить Аляска? Може бути, він думає, — як багато хто інші, крім тих, котрі, на жаль, знають напевно, — що ця область належить Сполученим Штатам? Ні, ця область належить тому ж народу, якому належать фактично і самі Сполучені Штати.

Чи знає Брісбейн, незважаючи на те, що місце, що він займає в міжнародній журналістиці, дає йому до того повну можливість, що в нашому економічному житті діють елементи, що не вкладаються ні в поняття «Капіталу», ні в поняття «Праці»? Чи знає він хоч що-небудь про ту силу, що не є ні капіталом, ні працею в продуктивному змісті, але чиї інтереси і прагнення в тому, щоб якнайбільше розколоти і роз'єднати капітал і працю шляхом роздратування, поперемінно, то капіталу, то праці? Під час своїх праць з вивчення економічного становища і таємниці, що панує над ним, що противиться усякому викриттю, повинен же був Брісбейн помітити хоч що-небудь, хоча б єдиний промінь світла за кулісами. Знайти це є шляхетною задачею для кожного журналіста.

Чи зробив Брісбейн надбанням гласності імена тих людей, у чиїх руках знаходиться постачання Сполучених Штатів цукром? Чи знає він їх? Чи є в нього бажання їх довідатися? Чи має він поняття про стан бавовняної справи в нашій країні, про часту зміну власників земельних ділянок, що роблять бавовну, і про ускладнення в цій галузі виробництва, що залежать з однієї сторони від погроз банків, а з іншої від постійного коливання цін на плаття і матерії, яке викликається навмисне? Якщо це йому відомо, то чи звернув він увагу на імена людей, у чиїх руках знаходиться вся ця гра? Чи бажає він довідатися, як і хто веде цю гру? Все це він міг би довідатися і розповісти народу, якби дав відповідне завдання своєму прекрасному штабові інформаторів і журналістів. Він краще інших повинен знати, чи почуває він себе настільки незалежним, щоб почати таку роботу. Може бути, в нього є причини приватного характеру, що заважають йому це зробити.

Як би то не було, ми із своєї сторони не бачимо причин, що заважали б йому ґрунтовно вивчити питання і при тому не з цікавості до новизни предмета, а для складання обґрунтованої про нього думки. У цьому, звичайно, ніхто не міг би доглянути нетерпимості. При теперішньому ж стані справи Брісбейн не має достатніх даних, щоб стати за, або проти питання. Він може тільки усунути його, як неприємне, як це інколи робили колишні рабовласники, що просто хотіли усунути супротивників рабства.

З цієї причини його недавній захист євреїв не може взагалі вважатися за такий: він скоріше схожий на підлещування для їх розташування. Очевидно, більше всього збуджує його увагу те, що він називає расовим упередженням і расовою ненавистю. Справді, людині, що при вивченні економічної проблеми ризикує впасти в таку щиросердечну неврівноваженість, краще за цю проблему не братися. Утім, прояв упередження і ненависті в такій справі залежать від самих методів дослідження і від самого дослідника, і гідне жалю, якщо вдаються до таких обмов інших у виправдання себе люди, що знаходилися протягом скількох років самі під визначеним духовним впливом. Насправді ми в праві чекати зворотного: наукове дослідження єврейського питання повинне усунути ненависть і упередження і перешкодити їм. Ми буваємо упереджені проти того, чого ми не знаємо, і ненавидимо те, чого не розуміємо. Вивчення єврейського питання повинне створити його знання і правильний погляд на нього, при тому не тільки серед неєвреїв, але і між євреями; останні мають потребу в цьому не менше, якщо не більше, ніж неєвреї. Якщо єврей прийде до того, щоб побачити відомі речі, їх зрозуміти і згідно ним зрозумілому діяти, то велика частина питання буде усунута шляхом поліпшення взаємного розуміння. Звернути увагу неєвреїв на відомі сторони єврейства є тільки частина роботи, — не менш нагальною задачею є змусити самих євреїв відкрити очі на відомі факти.

Перший успіх буде полягати в тому, щоб неєвреїв із простих захисників — і при тому захисників партійних — зробити суддями фактичної обстановки. Дослідження знайдуть, де євреї і неєвреї помиляються, і розчистить шлях знанню і мудрості, хоча і тоді для вирішення питання буде потрібно великий запас останньої.

Треба пам'ятати, що в постійних закликах до терпимості криється велика пастка. Терпимість є насамперед терпіння правди. Тепер же до неї волають заради гноблення правди. Терпимість тільки тоді може мати значення, коли всі прийдуть до загального визнання того, що повинне бути терпимо. Незнання, приховування, замовчування, гра в піжмурки не є терпимість. До єврея все рівно ніколи не відносилися терпимо у вищому розумінні цього слова, тому що його ніколи не розуміли. Брісбейн не може сприяти розумінню того, що за народ євреї, своєю написаною «запросто» статтею і тим, що вона кине трохи єврейських імен у безодню друкованих літер. Він зобов'язаний перед самим собою ближче підійти до питання незалежно від того, чи побажає він зробити з отриманих ним даних предмет гласності або ні.

Для газети взагалі неможливо не натикатися на кожнім кроці на вплив євреїв, якщо вона тримає світ у курсі того, що відбувається, хоча б поверхово. Тим часом преса обходить цей факт, говорячи про євреїв, як про росіян, латишів, німців або англійців. Це маскування імен більше всього заплутує всю проблему. Для кращої поінформованості людства потрібне називання речей своїми іменами і фактичні дані. Брісбейну варто було б вивчити це питання ще і тому, що цим шляхом він отримав би належне висвітлення й інших предметів, якими він займається. Було б корисно, щоб час від часу він надавав гласності отримані ним у такий спосіб результати, тому що такі статті давали б йому можливість познайомитися і з тією частиною єврейства, яку не може знати письменник, постійно «готовий до послуг». Звичайно, тепер його засипали подяками за його статтю; якби він отримав пару-іншу відгуків протилежного характеру, це було б великою послугою для з'ясування обстановки.

Те що сталося б, надай він гласності хоч один факт, здобутий незалежним дослідженням, не могло б зрівнятися з його теперішніми переживаннями. Після того, як Брісбейн написав статтю про євреїв, він, треба сподіватися, буде уважно стежити і за тим, що будуть говорити і писати інші. Він знайде тоді більше матеріалу про євреїв у тому, що він читає, ніж раніше, і багато чого він знайшов би у вигляді фактичних заміток у своїй власній газеті. Кожен серйозний дослідник і чесний письменник рано чи пізно завжди нападе на слід, що веде до єврейської могутності у світі. «Діерборн Індепендент» систематично і докладно робить те, що інші видання робили уривками.

На всій гласності Сполучених Штатів тяжіє дійсний страх перед євреями, — страх, що ясно відчувається і причину якого треба з'ясувати. Якщо ми не помиляємося, такий же страх, хоча і не ясно усвідомлений, відчував і Брісбейн. Це не страх заподіяти відомій расі зло — це поважне почуття повинні відчувати всі, — але страх сказати про неї гласно що-небудь таке, що не було б тільки непомірним славослів'ям. Незалежне міркування переконало б його, що задачею справжнього американського журналіста є стримати славослів'я і підсилити ретельно продуману критику.

VIII. Чи існує єврейська світова програма

Всі відкриті захисники єврейства в пояснення антиєврейських виступів приводять три причини, — три і не більше: релігійні упередження, економічну заздрість і соціальне відштовхування. Не знаю, чи відомо це євреям, але всякий неєврей знає, що в нього немає релігійного упередження проти євреїв. Скоріше можна допустити існування економічної заздрості, оскільки всебічний успіх євреїв залучає до них загальну увагу. Деякі єврейські захисники намагаються послабити цю увагу твердженням, що взагалі у фінансових справах єврейської переваги зовсім не існує, але така лояльність стосовно свого народу заходить вже занадто далеко.

Світові фінанси незаперечно знаходяться під єврейським пануванням: їхні рішення і плани є для нас законом. Але фінансова перевага якого-небудь народу ще не є достатня підстава для упередженості проти нього. Якщо цей народ розумніше і тонше, заповзятіше і витриманіше нас, якщо він, нарешті, володіє такими особливими здібностями, яких ми, як раса нижча і більш нерухома, позбавлені, то ні в кого немає права жадати від нього звіту в його поводженні. Але економічна заздрість дає лише деяке пояснення антиєврейських настроїв. Сама по собі вона недостатня для пояснення єврейського питання хоча б тому, що фінансова перевага євреїв є лише частиною всієї проблеми. Що ж стосується соціального відштовхування, то на це можна сказати, що на світі існує набагато більше неприємних неєвреїв, чим неприємних євреїв, по тій простій причині, що неєвреїв більше, ніж євреїв.

Жоден з єврейських заступників не згадує про політичну сторону питання; якщо ж вони її мимохіть стосуються, то завжди обмежують її і додають їй місцевий характер. Справа йде не про патріотизм євреїв, хоча у всіх країнах він знаходиться під великим сумнівом. Про це можна довідатися в Англії, Франції, Польщі, Росії, Румунії і навіть у нас, у Сполучених Штатах. Пишуться книги, публікуються і поширюються доповіді, видаються вмілі статистичні дані, щоб довести, що євреї виконують свої зобов'язання стосовно тієї країни, де вони живуть. Усе-таки безсумнівний той факт, що, незважаючи на всі ці старання, протилежна думка переважає і тримається завзято. Євреї, що, борючись у військах за волю, виконували свій обов'язок і при тому заради щирої любові і відданості, не могли в серцях офіцерів, солдатів і цивільного населення загладити враження, отриманого від тих євреїв, що свого обов'язку не виконували.

Але справа полягає не в цьому, коли ми говоримо про політичну сторону єврейського питання. Не важко зрозуміти, чому євреї гіршої думки про інші народи, що населяють світ, ніж самі ці народи думають про самих себе. Адже єврейська історія це історія мандр по всіх народах світу. Якщо ми глянемо на сучасне єврейство, то побачимо, що немає раси на нашій планеті, що проживала б у скількох місцях і серед скількох народів, як євреї. Вони мають більш ясне світове розуміння, ніж будь-який інший народ, тому що увесь світ є ареною їхньої діяльності. Мислення їх завжди протікає у світовому масштабі, що для інших народів, що живуть у визначених кордонах, неможливо.

Не можна обвинувачувати євреїв за те, що національна вірність і самосвідомість виявляються в них слабкіше, ніж у корінних громадян будь-якої країни: протягом сторіч вони були всесвітніми громадянами. Під будь-яким національним прапором єврей може виявляти коректність, яка вимагається від нього, як громадянина і співмешканця; однак його розуміння значення цього прапора буде завжди інше, ніж у того, хто знає лише один прапор. Політичний елемент розглянутого питання полягає в тому, що євреї представляють собою особливу націю серед інших націй. Деякі заступники євреїв, особливо в Америці, це положення відкидають, але сам єврейський дух постійно викриває облудність їхніх надмірних старань. Причину, по якій наявність такої національної особливості настільки завзято відкидається, не завжди можна зрозуміти. Якби Ізраїль прийшов до свідомості, що його світова місія не може виповнитися за допомогою золотого тільця, то, може бути, його світове громадянство стосовно людства і його незламна національна замкнутість стосовно самого себе виявилися б сильним і плідним фактором у справі створення людської єдності, якій тепер поводження єврейства, як цілого, так сильно заважає. Світ зупиняється не на тому факті, що євреї являють собою націю, а на тому, яке вживання вони роблять з цього, ніяк і ніким непереборного факту. Народи намагалися злити із собою євреїв в одне ціле, і такої ж спроби до злиття були зроблені і з боку євреїв. Але доля, очевидно, передрікала їм вічну національну відособленість, і як самі євреї, так і інше людство повинні рахуватися з цим фактом; у ньому потрібно бачити віще пророцтво і прагнути знайти шляхи до його здійснення.

Теодор Герцль, одним з найвидатніших серед євреїв, був одним із тих представників нового часу, хто гласно виступали, що мали, можливо, найглибший погляд на філософське обґрунтування єврейської сутності. Сумніватися в тому, що єврейська нація існує, для нього було неможливим. Навпроти, він при кожному зручному випадку повторював: «ми представляємо собою народ, ми нація». Так само він усвідомлював, що все те, що називається єврейським питанням, має політичний характер.

У введенні до свого твору «Єврейська держава» він говорить: «Я думаю, що я розумію антисемітизм, що представляє собою досить складне явище. Однак з єврейської точки зору я дивлюся на нього без страху і ненависті. Думаю, що я в стані розібратися в тому, які елементи його повинні бути приписані плебейській моді, які звичайної торговельної заздрості, які спадкоємним забобонам, або релігійній нетерпимості, і які так званому самозахистові. Я думаю, що єврейське питання так само мало є соціальним питанням, як і релігійним, хоча іноді віно і приймає одну з цих форм. Це національне питання, що може бути вирішене тільки тоді, коли воно перетвориться в питання світової політики, буде роз'яснене загальними зусиллями всіх цивілізованих народів земної кулі і поставлене під їхній контроль».

Герцль зтверджує не тільки те, що євреї являють собою націю. На питання майора Гордона, члена королівської Британської еміграційної комісії, у серпні 1902 року він прямо відповів: «Я скажу вам те, що я розумію під ім'ям нації, а ви можете до цього додати прикметник “єврейська”. По моїх поняттях нація являє собою в історії людську групу, досить міцно зпаяну, котру загальний ворог змушує триматися разом. От що по моєму значить нація. Якщо ви додасте до цього слово “єврейська”, то отримаєте те, що я розумію під єврейською нацією». Описуючи дію цієї єврейської нації на все людство, доктор Герцль писав: «Якщо ми падаємо, ми перетворюємося в революційний пролетаріат, в унтер-офіцерів революційних партій; якщо навпаки йдемо в гору, то з цим разом росте і страшна могутність наших капіталів».

Цей погляд, що мабуть відповідає істині, тому що він довше всіх інших тримався в єврейському мисленні, розділяється і Лордом Єфстафієм Персі і повторюється в силу видимої спільності поглядів Канадською «Єврейською Хронікою» («Jewish Chronicle»).

Варто уважно прочитати те, що вона з цього приводу пише. «Лібералізм і націоналізм під грім труб і литаврів відкрив ворота “Гетто” і дарував євреям цивільну рівноправність. Євреї вийшли з Гетто і вступили в західний світ, побачили його блиск і могутність, використовували і насолоджувалися ним, наклали свою руку на нервові центри цієї цивілізації, повели її вперед, дали їй належний напрямок, зробили її своєю служницею і потім відмовилися від неї… Крім того — і це гідне уваги — Європа націоналізму і лібералізму, Європа державного керування по методах науки і демократичної рівності виявилася більш терпимою стосовно єврейства, ніж старий деспотизм із його переслідуваннями й утисками… Але при усе більшій і більшій консолідації західних національностей, яка посилюється, неможливо розраховувати на існування протягом довгого часу безмежної терпимості… Серед добре організованих і територіально відособлених державних одиниць єврейству залишається тільки дві дороги: або воно повинне знищити підвалини всієї національної державної системи, або воно саме повинне організувати свою територіальну державність. У цій наявності можливого вибору коріниться пояснення, як єврейського більшовизму, так і єврейського сіонізму; східне єврейство нині, очевидно, непевно коливається між цими двома можливостями». «У східній Європі більшовизм і сіонізм живуть бік-у-бік подібно тому, як протягом всього 19 сторіччя, аж до молодотурецької революції, єврейський вплив зливав воєдино республіканські і соціалістичні течії думки: це пояснюється не тим, що єврейство цікавила позитивна сторона радикального світогляду, або що воно бажало зробитися учасником неєврейського націоналізму, або демократизму, а тим, що всі існуючі неєврейські системи керування однаково йому ненависні».

Все це правда і як ми бачимо, навіть єврейські мислителі небоягузливого характеру визнають це за істину. Єврей — супротивник усякого неєврейського укладу. Якщо він дасть волю своїм нахилам, то в монархії він буде республіканцем, у республіці соціалістом, у соціалізмі більшовиком.

У чому ж причина цієї розкладницької діяльності? Насамперед у повній відсутності демократичного напряму думок. По природі єврей деспотичний. Демократія гарна для іншого людства, але єврей, де б він не знаходився, являє собою відомого роду аристократію. Демократія тільки словесне знаряддя, застосовуване єврейськими агітаторами, щоб піднятися до загального рівня там, де вони змушені були зайняти нижче місце. Раз цей рівень ними досягнуто, негайно ж євреї прагнуть придбати собі особливі переваги, немов це складає їхнє невід'ємне право, — це є факт, самим разючим прикладом якого, може служити остання Мирна Конференція. Євреї нині єдиний народ, чиї особливі і надзвичайні переваги знайшли своє вираження у світовому мирному договорі. Але про це буде сказано нижче.

За винятком деяких єврейських захисників, що не мають впливу на єврейський напрям думок, а висуваються на сцену з єдиною метою впливати на напрям думок неєвреїв, жоден не наважиться нині заперечувати той факт, що у всьому світі соціально й економічно розкладницькі елементи, не тільки отримують директиви від представників єврейських інтересів, але й оплачуються ними. Цей факт довгий час залишався невідомим, завдяки завзятому запереченню його з боку євреїв, так само як і потокові, що були відсутні точні роз'яснення з боку тих громадських організацій, від яких публіка звикла чекати поінформованості. Тільки тепер факт цей випливає на світло Боже. Слова Герцля виправдуються: «Коли ми падаємо, ми перетворюємось в революційний пролетаріат, в унтер-офіцерів революційних партій». Ці слова вперше були віддані гласності англійською мовою в 1896 році тобто 24 роки тому назад.

У даний час ці течії працюють у двох напрямках: по-перше з метою повалення всіх неєврейських держав у всім світі, по-друге з метою державотворення в Палестині. Увесь світ шле кращі побажання планові державотворення в Палестині, але не можна сказати то ж самого про єврейство в його цілому або про його більшу частину. Сіоністська партія багато шумить про себе, але в дійсності є незначною меншістю. Усе, що можна сказати про цей рух, це те, що воно являє собою виросле з честолюбства прагнення до переселення. Разом з тим сіоністський рух являє собою дуже зручну зовнішню кулісу, щоб нею легше вкривати інші таємні плани. Інтернаціональні євреї, владики урядів і золота, таким чином отримують можливість у будь-якому місці і повсякчас, під час війни і миру, збиратися, виставляючи приводом своїх зборів необхідність обговорити способи, що повинні відкрити євреям доступ у Палестину, і таким шляхом їм легко вдасться усунути підозру, що вони збираються для іншої справи. Союзники і вороги неєврейських народів, які ведуть війну, збиралися цим шляхом непомітно, на одному сіоністському з'їзді — шостому по рахунку — у 1903 році; на ньому остання війна була точно передвіщена, зазначені її хід і результат і передречено відношення євреїв до мирного договору.

Все це доводить, що, хоча єврейський націоналізм і існує, але він не обмежується планом створення своєї держави в Палестині, і цей план не займає собою в даний час усього єврейства. Саме тепер євреї зовсім не бажають йти в Палестину навіть заради сіоністського руху. Якщо переселенню євреїв із середовища неєврейських народів і належить коли-небудь здійснитися, то відбудеться це по іншим спонуканням.

Дональд А.Камерон, що займав останнім часом місце британського генерального консула в Александретті, людина, розташована до сіонізму, ім'я якого часто згадується в єврейській пресі, говорить: «Єврейським переселенцям (у Палестину) незабаром набридне рвати один в одного 3 відсотки, і їхні сини по залізниці або на пароплаві поспішать виїхати в Єгипет, щоб там заробляти 10 відсотків… Євреї, надані самі собі в Палестині, вирвуть волосся один в одного і рознесуть на шматки свою власну державу». Безсумнівно, час справжнього результату ще не наступив; принаймні, засад для нього ще не видно.

Політична сторона єврейського питання, у якій у даний час більше всього зацікавлені щонайменше три великі нації, Франція, Великобританія і Сполучені Штати, полягає в з'ясуванні існуючої організації єврейської нації. Чи представляє вона собою вже в даний час організовану державу, або для цього їй потрібно чекати свого переселення в Палестину? Як дивиться на це саме єврейство? Чи веде воно стосовно неєврейства «зовнішню політику?». Чи має вона для ведення цієї зовнішньої політики особливе керування? Якщо така єврейська держава існує, то чи має вона явного або таємного голову? Чи існує в такому випадоку державна рада? І, нарешті, якщо що-небудь подібне існує, то хто про це знає?

Перша підказана відчуттями відповідь неєвреїв на це питання буде «ні», — адже неєвреї звичайно дають відповіді, підказані відчуттями. Неєвреї не виховуються серед таємниць або таємних товариств, чому і приходять так легко до висновку, що нічого подібного взагалі не може і бути, хоча б вже по одній тій причині, що нікому ні з чим подібним не приходиться зустрічатися, або про це чути. Незважаючи на таку відповідь, питання все-таки підлягає найближчому дослідженню з причин, що кожен легко може зрозуміти.

Якщо допустити, що свідомої дружної діяльності євреїв у всім світі взагалі не існує, то потрібно визнати, що панування, якого вони досягли, так само як і політика, що вони переслідують, не є наслідком їхній заздалегідь обміркованих рішень, а являють собою просто результат визначених єврейських властивостей, властивих їм всім однаковою мірою. Пояснимо це прикладом: Британець, завдяки уродженій пристрасті до пригод, які вабили його до моря, зробився великим колонізатором. Він зовсім не міркував про це і не приймав визначеного рішення зробитися неодмінно колонізатором, але самі природні нахили його духу привели його до цього. Але хіба сказаного досить, щоб пояснити Британську світову державу?

Не підлягає сумніву, що і внутрішні властивості, властиві євреям, спонукають їх, де б вони не знаходилися, робити те, чим вони відрізняються в наших очах. Але хіба тільки цим можна пояснити тісний зв'язок між євреями всіх країн, їхні всесвітні конференції, їхнє разюче передбачення надзвичайних подій, що з нищівною силою обрушуються на інше людство, і поява їх у потрібний момент у Парижі із спеціально розробленою світовою програмою, з якою погоджуються всі держави?

Спочатку деякі окремі мислителі, потім секретні відділи урядів, пізніше окремі проникливі люди і, нарешті, тепер навіть великі маси населення запідозрили, що євреї не тільки являють собою національність, що яскраво відрізняється від інших народів, що не піддається дивним чином ніякій, навіть при їхньому повному бажанні, асиміляції з іншими народностями, але й утворюють собою державу, причому не тільки мають національну самосвідомість, але і свідомо зв'язані між собою з метою взаємного самозахисту і досягнення загальних цілей. Згадаємо визначення Теодора Герцля, як народи зпаюються під тиском загального ворога, і запитаємо себе, чи не є цим загальним ворогом в очах євреїв усе неєврейське людство. Хіба така нація, почуваючи себе нацією, могла б залишитися неорганізованою перед лицем такого факту? Це мало походило б на звичайну єврейську хитрість. Якщо глянути, як зв'язані євреї між собою в Сполучених Штатах за допомогою найрізноманітніших організацій, так тонко улаштованих, що діяльність їх вселяє всім довіру, то можна легко припустити, що все те, що можна було створити усередині визначеної країни, може бути створене, а можливо, вже й створене, між всіма країнами, де живуть євреї.

От що, між іншим, писав Герман Бернштейн у «American Hebrew» від 25 червня 1920 року: «Приблизно рік тому назад один чиновник Міністерства Юстиції показав мені копію рукопису якогось Нілуса “Єврейська небезпека” і просив мене висловити мою про неї думку. Він мені сказав, що цей рукопис являє собою переклад російської книги, що вийшла в 1905 році, що згодом була вилучена з обігу. Очевидно, рукопис являв собою “Протоколи Сіонських мудреців” і був прочитаний, як припускають, Доктором Герцлем на таємній конференції Сіоністів у Базелі. Чиновник сказав мені, що на його думку рукопис є твором Доктора Герцля… Далі він згадав, що багато американських сенаторів, що ознайомилися з рукописом, були вражені, побачивши, що євреями за стільки років вперед був вироблений план, що нині здійснився, і що більшовизм вже за багато років вперед замишлявся євреями з метою руйнування світу».

Цією випискою я хочу установити тільки той факт, що якийсь чиновник Міністерства Юстиції Сполучених Штатів показав цей рукопис Бернштейнові і висловив визначену думку, що вона, цілком ймовірно, є твором Доктора Теодора Герцля. І далі, що багато американських сенаторів були вражені фактом збігу того, що було запропоновано ще давно до виконання, з тим, що відбулося до 1920 року.

Цей випадок тим більше заслуговує на увагу, що в ньому брав участь чиновник уряду, що нині у високому ступені знаходиться в руках євреїв, або під єврейським впливом. Дуже можливо, що подальші кроки, початі з цього приводу чиновником, як тільки вони стали відомі, були заборонені. З іншої сторони досить імовірно, що слідство з цього приводу все-таки, незважаючи на накази, не було припинено остаточно.

У всякому разі уряд Сполучених Штатів зайнявся цією справою досить пізно. Принаймні чотири інших великих держави випередили його в цьому, при чому одна навіть на цілий рік. Один список цих протоколів був переданий Британському музеєві і має на собі печатку цієї установи від 10 квітня 1906 року. Сам твір, цілком ймовірно, з'явився в 1896 році, або в рік, коли були сказані вищенаведені слова Д-ра Герцля, причому перший конгрес Сіоністів мав місце в 1893 році. Документ цей був недавно опублікований в Англії, при обставинах, що звернули на нього загальну увагу, незважаючи на невдалий заголовок, під яким він був надрукований. Eyre and Spottiswood, державні друкарі англійського уряду, видали цей твір. Ця обставина дала справі такий вид, начебто видання випущене Державною друкарнею. У відповідь на звичайні лементи всієї єврейської преси з цього приводу англійський «Таймс», у своєму огляді, визнав всі єврейські заперечення «незадовільними».

Як би там ні було, але «Таймс» став на ту точку зору, що захисники євреїв зовсім не торкаються змісту протоколів і тільки посилено наполягають на їхній анонімності. Якщо іноді і трапляється, що вони торкнуться змісту, то завжди в одній і тій же формі: «цей твір злочинця або божевільного».

Тим часом ці протоколи без імені автора, що випливають на світло Боже то тут, то там, переписуються з великими стараннями то одним, то іншим, не маючи за собою ніякого авторитетного імені, ретельно вивчаються секретними відділами різних урядів і, циркулюючи серед вищих посадових осіб, здобувають усе більший і більший вплив, завдяки ясності і переконливості свого змісту. Результат дивний для твору злочинця або помішаного! Єдиний доказ дійсності документів міститься в них самих, і ця внутрішня переконливість їх, як справедливо зауважує «Таймс», і вимагає самого уважного до них відношення з боку всіх. Усе-таки єврейські старання спрямовані до того, щоб перешкодити цьому.

Ці протоколи прямо наштовхують нас на ряд питань. Чи є в євреїв всесвітня організація? Яка політика цієї організації? Яким способом вона діє? Цим питанням протоколи приділяють повну увагу. Хто б не був їхній автор, одне безсумнівно: він мав таке ясне і всебічне знання людської природи, історії і статистики, що викликає подив і разом з тим вселяє жах за тих, проти кого спрямована міць цього знання. Ні божевільний, ні злочинець не могли бути їх авторами. Якщо взагалі допустити, що автором могла бути одна особа, то, цілком ймовірно, це була людина видатна, що глибоко любила свій народ і свою віру. Рукопис цей — занадто страшна дійсність, щоб бути вигадкою, занадто обґрунтована, щоб бути простим продуктом фантазії, і виявляє занадто глибоке знання таємних пружин життя, щоб бути простим обманом.

Єврейський захист більше всього наполягає на тому, що документи ці виходять з Росії. Це не вірно. Вони тільки зробили свій шлях через Росію. Розміщені вони були в російській книзі, виданій у 1905 році вченим Нілусом, що зробив спробу пояснити ці протоколи прикладами з російського життя, що мали місце в той час. Видання і пояснення додали книзі російський відбиток, що було на руку єврейським заправилам в Америці й в Англії, тому що єврейській пропаганді вдалося впровадити в почуття і мислення Англосаксів зовсім особливе уявлення про Росію і росіян. Це уявлення про характер і дух російського народу, що єврейським агентам вдалося вселити всім і особливо американському народу, є найбільшим обманом, яким коли-небудь, було обдурене людство. Таким чином, посилання, що протоколи є російський твір, таїть у собі єдину мету вселити до них недовіру. Внутрішній зміст протоколів ясно доводить, що вони написані не росіянином і спочатку не російською мовою і не під впливом російської обстановки. Вони тільки потрапили в Росію і були тут у перший раз опубліковані. Дипломатичні чиновники знаходили їх у формі рукопису у всіх частинах світу. Однак, там, де єврейській силі це було можливо, документи ці потім зникали, іноді за допомогою кримінально карних засобів.

Їхня стійка живучість наводить на міркування. Єврейські захисники пояснюють це тим, що протоколи потурають антисемітським настроям, чому вони і зберігаються. Тим часом у Сполучених Штатах не було широко розповсюдженого антисемітського настрою, який можна було б роздувати цим способом або взагалі підтримувати неправдою. Поширення «Протоколів» у Сполучених Штатах можна пояснити тільки тим, що вони проливають велике світло і надають особливого значення відомим фактам, що спостерігалися і раніш. Ця обставина так важлива, що якраз вона і додає особливу вагу документам, дійсність яких не засвідчена. Проста неправда довго не живе, і сила її швидко слабшає. «Протоколи», напроти того, виявляють свою живучість більше, ніж коли-небудь, вони проникнули в більш високі сфери, ніж раніше, і до них відносяться більш серйозно, ніж колись. «Протоколи» не стали б більш цінними і цікавими, якби вони навіть мали ім'я Теодора Герцля. Їхня анонімність так само мало зменшує їхню цінність, як відсутність підпису художника художню цінність картини. Навіть краще, що походження протоколів невідомо. Якби в точності було встановлено, що група інтернаціональних євреїв у 1896 році, у Франції або Швейцарії, на конференції виробили програму завоювання світу, то довелося б ще доводити, що ця програма вигадана ними не в жарт і що в основі її лежало дійсне бажання провести її в життя. «Протоколи» являють собою світову програму; у цьому не сумнівається ніхто. Чия це програма, — зазначено в самих протоколах. Запитується, що було б цінніше для доказу її дійсності, — одна, шість або двадцять підписів або двадцятип'ятилітній ланцюг спроб, спрямованих до її здійсненню.

Для нас, американців, цікаво не те, чи складав цю програму злочинець або божевільний, а те, що, коли вона була складена, то з'явилися засоби і шляхи для проведення в життя окремих найважливіших її частин. Документ сам по собі не важливий. Важлива вся обстановка і факти, на які він змушує нас звернути увагу.

IX. Історичні основи європейського світового панування

«Ми є народом — нацією. Коли ми падаємо, ми звертаємося в революційний пролетаріат, в унтер-офіцерів революційних партій. Коли ми йдемо в гору, разом з нами росте страшна сила наших капіталів».

Теодор Герцль.

З появою цих статей закляття, що лежало доти на єврейському питанні і на єврейській програмі світового панування в нашій країні, припинилося. Стало можливим користуватися словом «єврей» під час обговорення серйозних питань без страху і залякувань. Дотепер право користуватися цим словом складало особливий привілей єврейських публіцистів, що застосовували його винятково з метою добре обміркованої і доброзичливої пропаганди. Вони отримали навіть можливість вимагати вилучення з програми шкільного викладання деяких місць із Шекспіра, посилаючись на невдоволення, яке вони викликають серед євреїв, або видалення з Бостонскої бібліотеки картини Саргента, тому, що вона зображувала синагогу в занепаді. Але якщо з неєврейської сторони робився який-небудь натяк на те, що неєврей розкусив єврея, то з неймовірною швидкістю починався крик про упередженність.

Наслідком цього стало таке обмеження в речах, приклади якого рідко можна було зустріти в нашій історії. — Наприклад, на одному святковому обіді, один з ораторів вжив у своїй мові слово «єврей», бажаючи позначити ним діяльність одного єврейського банкіра. Один з гостей, єврей, підхопився і звернувся до оратора з питанням, чи вважає він пристойним для американця, вживати це слово для позначення цілої нації. Оратор відповів із упевненістю «так», що було зустрінуто загальним схваленням слухачів. У тій місцевості, де цей випадок мав місце, мова ділових людей довгий час були зв'язана тим неписаним законом, що говорив, що євреїв ні в якому разі не можна називати євреями.

Ще рік тому назад ніхто не міг би подумати, що така газета, як «Chicago Tribune», визнає за правильний політичний крок для щоденної газети помістити редакційну статтю про єврейську програму світового панування, причому на першій сторінці й у першому стовпці, а в заголовку надрукувати жирним шрифтом слово «єврей» і залишити в тексті статті це слово скрізь без зміни. Звичайно робили так, як робила одна газета східних штатів: скрізь, де в статті зустрічався вираз «міжнародний єврей», його заміняли словом — міжнародний «фінансист».

Отже 19 червня 1920 року «Chicago Tribune» помістила на першій сторінці, у першому стовпці каблограму свого спеціального кореспондента Джона Клайтона під заголовком: «Троцький веде єврейських радикалів до світового панування. Більшовизм тільки знаряддя для досягнення визначеного плану». Початок її говорить:

«Протягом останніх двох років, офіцери розвідки і співробітники різних секретних служб Антанти доносять про всесвітній революційний рух поза більшовизмом. Спочатку ці двы течії в повідомленнях змішувалися в одну, але в даний час сліди, на які вдалося напасти, все більш і більш розплутуються». Ми вже мали випадок помітити, що і наша розвідка мала у своєму розпорядженні такі ж зведення, хоча, треба думати, у силу єврейського впливу на уряд, розвідування не велося з належною витримкою. У всякому разі ми знаємо з єврейських джерел, щоб не називати інших, що Міністерство Юстиції Сполучених Штатів протягом останнього часу зацікавилося питанням настільки, що приступило до розслідування. Так чи інакше гідно уваги, що урядові чини Антанти виявляли інтерес до цього питання протягом двох років. Це — факт, що повинні собі помітити ті особи, що зтверджують, що все це питання вигадане німцями.

Справді, виникнення єврейського питання мислячих людей Америки викликає незмінне заперечення з єврейської сторони, що це є німецьким продуктом ввозу і що антисемітська хвиля, що затопила Німеччину й очистила новий німецький уряд від єврейського революційного впливу, є лише вивертом для того, щоб звалити поразку Німеччини на євреїв. Саме тепер всі американські рабини проповідують, що, як вчить всесвітня історія, всяка велика війна завжди вела за собою нові «нападки» на євреїв. Тим часом на ділі безперечно тільки те, що всяка нова війна відкривала народам очі на вплив, що виявляли на хід її міжнародні єврейські грошові володарі. Здавалося б, цей факт заслуговує більш обґрунтованого пояснення, ніж просте посилання на «упередженість». Далі стаття, поміщена в «Трибуні», так само як і всі інші дані, підтверджують, що інтерес до єврейського питання далеко не обмежується однієї Німеччиною; не можна навіть сказати, що там він виявляється сильніше всього. Навпроти, найбільшу діяльність у цьому відношенні виявили відділи секретної служби Антанти.

У другій частині зазначеної статті проводиться розходження між більшовизмом і єврейським прагненням до світового панування: «Робота більшовизму спрямована на руйнування існуючого суспільства і на міжнародне братерство робітників, як володарів світу. Що ж стосується другого руху, то воно працює з метою створення расового світового панування. Наскільки розвідка британського, французького і нашого уряду могла добратися до його джерел, виявляється, що духовними вождями цього плану є єврейські радикали». Далі в статті говориться: «У рядах комуністів є група, що належить до цієї партії, що на комунізмі не зупиняється. Для вождів комунізм має лише другорядне значення (це змушує згадати слова Лорда Єфстафія Персі, відтворені канадською “Єврейською Хронікою”: “не тому єврей надає значення радикальному напрямові думок, що він бажає взяти участь у неєврейському патріотизмі або демократизмі, але тому, що всяка існуюча неєврейська система керівництва йому ненависна”). Вони готові використовувати для своїх цілей байдуже усе, що завгодно, будь то повстання Ісламу, ненависть центральних держав до Англії, японські прагнення на Індію або торговельне суперництво між Америкою й Англією. Як личить всякій світовій революції, так і ця, насамперед, спрямована проти Англосаксів. Організація еврейско-радикального всесвітнього руху вже майже в кожній країні довершена. Прагнення цієї еврейско-радикальной партії не засновані на альтруїзмі, але спрямовані єдино на одержання свободи для власної раси».

Не можна не визнати, що наведені факти можуть збудити справедливе занепокоєння. Якби вони були поміщені в копійчаному листку без відповідального редактора, то рядовий читач не звернув би на них уваги, як на дурість: так мало знає рядовий читач ті таємні впливи, що входять у його життя і визначають його долю. Але у великій газеті вони піддаються іншій оцінці. Тому «Трибуна» і не обмежується однією цією статтею. 21 червня 1920 року з'явилася нова передова стаття: «Світове лихо». Очевидно метою цієї статті було запобігти непорозумінням, що можуть виникнути в розумінні цілей попередньої статті: «Втручання євреїв у цей рух, говориться в ній, має на меті Встановити нове расове світове панування». «Трибуна» до цього додає, що в той час, коли євреї інших країн, цілком ймовірно, сприяють цьому світовому лиху по зрозумілих причинах, навпроти, євреї Англії і Сполучених Штатів «цілком лояльні і являють собою консервативних носіїв національних традицій». Було б дуже добре, якби це було так. Може бути, це навіть і вірно стосовно десятка окремих євреїв на тисячу. Але це, безсумнівно, невірно стосовно тих міжнародних елементів, у чиїх руках всі нитки всіх урядів і які протягом останніх шести трагічного років поводилися так, що їхнє поводження повинне бути, нарешті, виведено на чисту воду. Дуже шкода, якщо американські й англійські євреї змушені будуть протягом деякого часу випробувати відому тривогу, від якої всякий був би радий їх звільнити: але вона неминуча доти, поки не буде сказане останнє слово правди і поки сама єврейська маса не стряхне із себе тих, котрі ще і по цей час користуються найглибшою повагою з її сторони.

Корисно зайнятися з'ясуванням розходження і подібності, з яким неєвреї і євреї відносяться до вищевказаного руху, що прагне установити єврейське світове панування. Єврейські письменники його безумовно заперечують: «все невірно, все неправда, все вигадане ворогами євреїв з метою пропаганди ненависті й убивств». Але в міру того, як нагромаджуються докази, тон їх міняється: «добре, допустимо, що все це вірно; але чому ж тут дивуватися, якщо бідні гноблені євреї, доведені своїми стражданнями майже до божевілля, мріють про те, щоб знищити своїх ворогів і самим стати на чолі державної влади?» Неєврей у даному випадку додав би: «добре, але все це російські євреї. Це нас не стосується. Американські євреї бездоганні. Вони ніколи не могли б зважитися на що-небудь подібне».

Якби неєврейське мислення глибше проникнуло у фактичну обстановку, то воно змушене було б допустити існування свого роду руйнівного руху, сила якого потрясла навіть нашу країну, і відзначити, що духовними вождями в ньому революціонери-євреї. Якщо припустити, що це положення вірне, то треба або погодитися з тією теорією, що рух цей по своєму походженню, пропаганді, виконанню і цілям дійсно є єврейським, або, навпаки, прийти до висновку, що, хоча цей рух і світовий, але єврейським він зробився лише випадково. Остаточний вихід у євреїв і неєвреїв повинен бути той самий: визнати, що щось подібне до вищевказаного руху дійсно існує. Так наприклад, «Christian Science Monitor», значення якого, як газети, ніхто заперечувати не стане, у недавній передовій статті говорить про цей предмет наступне: «Незважаючи на все, було б фатальною оманою зробити висновок про те, що єврейської небезпеки більше не буде існувати, якщо їй дати іншу назву й інше фарбування». Єврейську небезпеку можна було б назвати, відповідно до однієї із самих піднесених книг Старого Завіту, «жахом у ночі», і свідомо або несвідомо Нілус розуміє під нею теж саме, що і псалмоспівець під «володарями зла духовного». Іншими словами, для того, хто розуміє знамення часу, представляється безперечним, що існує таємна міжнародна політична організація, що невпинно працює за допомогою свого психологічного апарату, у той час як усе людство, що повинне було б пильнувати, знаходиться в глибокому сні». «Монітор» застерігає від небезпеки забобонів і від зневаги логікою доказів; це цілком доречно і складає бажання кожного, хто взяв на себе задачу зайнятися цим предметом. У дійсності, труднощі виникають частіше від зневаги до фактів, ніж до доказів. Можна з впевненістю зтверджувати, що забобони у більшій частині існують всупереч фактам і незважаючи на факти, а зовсім не ґрунтуються на них. Потрібно остерігатися двох забобонів, якщо хочеш ближче підійти до цього питанню.

Перший забобон — у тому, що єврейська програма світового панування, якщо така дійсно існує, ніби-то недавнього походження. При простому згадуванні про таку програму неєвреї, цілком ймовірно, думають, що вона складена на минулому тижні або торік, або у всякому разі в новітній час. Це зовсім нізвідки не випливає, а в єврейських справах особливо. Легко зрозуміти, що, якби програма була складена недавно, то вона була б зовсім інша, ніж та, котра лежить перед нами. Сучасна програма теж існує, але по своєму обсягу й обґрунтованості її не можна порівняти з тією, котра існує вже протягом двже довгого часу. Зроблені статути невидимих урядів не є творами таємних засідань, але скоріше являють собою накопичену роботу думки і досвіду багатьох сторіч. Крім того, якби сучасне єврейське покоління навіть мало бажання не схвалювати такого роду планів, той один факт, що вони протягом сторіч були таємним ідеалом цілої маси, вже є важливою підставою для живучих її представників, щоб з повагою схилятися перед ними і зробити все для їх здійснення. Жодна ідея не корениться в євреях так глибоко, як ідея про те, що вони є обраним народом і що їхнє майбутнє повинне бути більш блискучим, ніж їхнє минуле. Велика частина християнського світу знає про це домагання. Може бути, воно навіть і правильно, але моральний правопорядок світу не може допустити здійснення цього домагання тими способами, що застосовувалися і застосовуються дотепер. Я згадав про стародавність ідеї про обраний народ тільки заради одного. Я хочу показати, що немає нічого неймовірного в тому, що між різними програмами, що займалися ідеєю всесвітнього панування з метою її історичного здійснення, могла знаходитися і дуже древня ідея того ж роду, зобов'язана своїм походженням роботі наймудріших людей Ізраїлю, що приклали всі свої сили і думки, щоб забезпечити їй успіх. Багато мислителів, що глибоко проникали в схованки світобудови, вірили в існування такого плану; також багато осіб, чиї наукові знання ні в якому випадку не можуть бути принижені, вірили, що цей план, подібно театральним репетиціям маленьких театрів, неодноразово розігрується, у виді проби, перед остаточною виставої на світовій арені.

У такий спосіб можна допустити, що ми маємо справу з предметом, за який сучасні євреї і навіть видні інтернаціоналісти не можуть бути відповідальні, як ініціатори. Вірніше, вони отримали цей план готовим, як частину своєї древньої єврейської спадщини. Якби він був продуктом сучасної творчості і по-сучасному був складений наспіх, то можна було б очікувати, що він і зник би з тією ж швидкістю, з якою виник.

Другий забобон, якого потрібно остерігатися, полягає в тому, що в кожному зустрічному євреї бачать людину, знайому з цією програмою. Звичайно, кожен єврей, що не втратив живого зв'язку зі своїм народом, прекрасно знайомий з ідеєю — матір'ю про кінцеве торжество Ізраїлю. Але про особливі плани, що у ясно вираженій формі існують впродовж сторіч заради досягнення цього торжества, рядовий єврей так само мало знає, як і будь-яка людина іншої раси; він знає про це так само мало, як, скажемо, рядовий німець знав про таємні плани старонімецької партії, що викликала і вела останню війну. Рядовий єврей у плани таємного товариства не ознайомлені, за винятком особливо видатних євреїв. Але саме собою зрозуміло, що досягнення єврейського торжества буде вітатися кожним євреєм. І якщо навіть засоби, застосовані для цього остаточного досягнення, будуть насильницькими, то кожен єврей, безсумнівно, побачить в них далеко не занадто велику відплату всьому неєврейському людству за всі ті страждання, що, нібито, протягом сторіч заподіювалися синам Іакова.

Усунувши в такий спосіб можливі забобони, потрібно все-таки прийти до безсумнівного висновку, що якщо така єврейська програма світового панування, дійсно, існує, то повинне існувати і відоме число осіб, що про неї знають і її діяльно підтримують, і ця група осіб повинна десь мати свого офіційного главу. Для багатьох дослідників стає каменем спотикання сама думка про можливості останнього, більш ніж навіть все інше. Думка про єврейського світового владику представляється занадто дикою для розуму, що не знаходиться в постійному живому контакті з основним питанням. Тим часом жодна раса не підкоряється по інстинкту настільки охоче єдинодержавності, як єврейська, жодна не прагне так до влади і не робить їй такої поваги.

Тільки зрозумівши, як євреї високо цінують взагалі владу, можна знайти пояснення своєрідності всіх їхніх вчинків. Єврей, насамперед, «робить гроші» тому, що дотепер гроші — єдиний відомий йому спосіб забрати владу. Євреї, що досягли видатного положення іншими способами, порівняно нечисленні. Все це зовсім не є антисемітськими вигадками. Знаменитий англоєврейський лікар д-р Бернард фон Овен говорить те ж саме: «Всі інші способи суспільних відмінностей євреєві заборонені. І якщо він знає, що багатство забезпечує владу, пошану і повагу, то чи можна його засуджувати, що він прагне придбати багатство, щоб після купити на нього собі суспільне становище або підкупити саме суспільство, що так охоче схиляється перед вівтарем Мамони?» Євреї — не супротивники королів, вони супротивники такого державного складу, що не допускає єврейського короля. Прийдешній світовий самодержець буде єврейським монархом і возсяде на престол Давіда, — у цьому всі пророцтва збігаються з документами, що містять програму світового панування. Чи є на світі, у даний момент, такий монарх? Якщо навіть ні, то люди, що можуть обрати такого монарха, існують. Єврейські монархи припинилися вже в дохристиянські часи, але приблизно до XI століття були так називані «князі вигнання», глави євреїв, розсіяних серед народів. Вони носили і носять ще ім'я «Экзилархів», — володарів вигнання. Їхню шану складали Сіонскі мудреці; вони мали придворний штат і видавали закони для свого народу. Вони перебували в тих місцях, де це було потрібно, дивлячись за часом і загальною обстановкою в християнських і мусульманських країнах. Відкритим залишається питання, чи знищена ця посада з останнім, офіційно відомим Экзилархом або тільки зникла з видимої поверхні історії? Чи припинився цей уклад зовсім або існує в іншому виді? Всім відомо, що існують офіційні місця, де видаються єврейські всесвітні правові постанови. Також відомо, що існують світові організації євреїв, тобто особливі організації між самими досить споєними громадами єврейського народу, так само як і те, що у визначених єврейських оборонних і наступальних діях існує єдність у всьому світі. Словом, у положенні й у поглядах євреїв немає нічого такого, що суперечило б можливості існування Экзиларха в даний час; навпроти, думка про це повинна бути для євреїв великою розрадою.

«Єврейська енциклопедія» з цього приводу зауважує: «дивним чином Экзилархи ще поминаються на суботніх зборах по ошкеназійському обряду».

«Євреї сефардійського обряду не зберегли цей пережиток, його також не можна зустріти й у більшості реформованих синагог 19 століття».

Тепер подивимося, чи існує єврейський Синедріон, тобто керуюча або дорадча єврейська корпорація, що має верховний нагляд за справами всього цього народу у всьому світі?

Єврейський Синедріон являє собою дуже цікаву установу. Походження його і спосіб його устрою темні і неясні. Він складався з 71 члена, включаючи в це число і голову, і виконує задачу, ніби-то, політичного сенату. Джерело, від якого Синедріон черпав свою урядову владу, нам не відоме.

Він не був виборною корпорацією. Він не був демократичний і не мав характеру представництва. Він не був відповідальним перед народом. По всіх цих особливостях він і був чисто єврейською установою. Синедріон призивався царем або первосвящеником не для того, щоб охороняти інтереси народу, а для того, щоб допомагати верховному главі держави в справах керівництва. Він або збирався за особливим наказом, або засідав безупинно. Очевидно, устрій його був того ж роду, як всім відомий уклад, за допомогою якого аристократія звичайно утримувалася у влади, не звертаючи уваги на політичний розвиток народу. «Єврейська Енциклопедія» говорить з цього приводу: «Синедріон був за своїм характером аристократичним і складався з членів самих впливових сімейств дворянства і священства, чому, цілком ймовірно, свій урядовий авторитет черпав із самого себе».

Ця корпорація підтримувалася другою, з нею схожою, котра керувала релігійними справами народу; члени її, очевидно, належали до класів більш близьких народній масі.

Синедріон виявляв свою владу не тільки над євреями, що жили в Палестині, але і над всіма іншими, котрі були розкидані по всьому світу. Як сенат з політичною владою він перестав існувати з падінням єврейської держави в 70 році, але є дані, що вказують, що як дорадчу корпорацію він продовжував існувати до IV сторіччя.

У 1806 році, у силу бажання Наполеона мати відповіді, що стосуються євреїв, були скликані збори єврейських нотаблів, членами якого були видатні французькі євреї. Це збори, зі своєї сторони, щоб довідатися думка всього єврейства про відповіді на питання, поставлені Наполеоном, зібрало Синедріон. Останній зібрався в Парижі 9 лютого 1807 року. Він діяв по древніх узаконеннях і був зібраний із всі х частин Європи для того, щоб додати вага всього єврейства можливій угоді французьких євреїв Снаполеоном.

Після опублікування своїх рішень, Синедріон 1807 року оголосив, що він у всіх відносинах подібний древньому Синедріонові і що він — «законні збори, наділені владою видавати розпорядження, щоб сприяти благополуччю Ізраїлю».

З цього факту можна зробити наступний висновок: те, що роблять сучасні вожді євреїв у даний час, з метою підтримки політики й укладу Ізраїлю, не є чимось новим, не представляється новою позицією і навіть не є доказом існування нового плану. При єврейській замкнутості було б досить природно, якби Синедріон існував і до цього часу. Древній Синедріон очолювався, наскільки відомо, десятьма чоловіками, що по свому положенню стояли вище інших членів; було б цілком природно, якби й у наш час вожді євреїв групувалися в окремі комісії згідно з їхніми цілями в окремих країнах.

Щорічно відбуваються світові з'їзди видатних євреїв всіх країн. Вони збираються, не звертаючи уваги ні на що. Судді вищих ступенів вищих судів різних країн, міжнародні фінансисти, єврейські оратори «ліберальних» напрямків, яких слухають і поважають також і неєвреї, політичні стратеги всіх партій світу збираються, де їм здумається, але зміст їхніх нарад робиться відомим лише настільки, наскільки це їм потрібно. Що всі учасники таких з'їздів є в той же час членами якогось інтимного дружнього кола, припустити важко. У списках цих депутатів завжди можна знайти дюжину-іншу імен, з якими ніхто, звичайно, не захоче поставити поруч, скажемо, Рідінга або Ріхтера Брандеса. Коли збирається сучасний Синедріон, і в цьому не було б нічого дивного, то, напевно, збори ці відбуваються в складі тісного кола осіб, що отримали схвалення з боку фінансової, наукової і єврейської аристократії, що стоїть у влади. Механізм єврейського світового керівнийтва готовий і може почати діяти. Євреї переконані, що їхня релігія і моральні закони найкращі, що вони знають найкращі способи виховання, володіють кращим суспільним укладом і їхній ідеал керівництва найкращий. Якщо їм потрібно що-небудь почати для свого загального благополуччя або провести дану програму для зовнішнього світу, то їм навіть не потрібно для цього виходити за межі того, що вони вже визнали за краще.

Однак, світ бачить тільки частину того древнього механізму, яким міжнародне єврейство користується у всіх своїх починаннях. Бувають з'їзди фінансових, політичних і інтелектуальних керівників єврейства. Іноді мета цих з'їздів навіть оголошується для загальної уваги. Але іноді відбуваються з'їзди і без указівки тієї мети, в ім'я якої вони скликані. Євреї з'їжджаються в даному місті, радяться і потім роз'їжджаються.

Чи існує всіма визнаний верховний глава єврейства, підлягає ще з'ясуванню. Але навряд чи можна сумніватися в існуванні так званої зовнішньої єврейської політики, тобто в існуванні визначеного погляду і плану дій стосовно неєврейського людства. Єврей почуває, що він живе серед ворогів, але разом з тим він усвідомлює, що він член народу, — єдиного народу. Тому, він повинен вести визначену політику проти зовнішнього світу. Він повинен пристосовуватися до обстановки і не в змозі цього робити інакше, як вічно міркуючи про те, що буде далі. Це міркування повинне привести його до рішення впливати на подальший розвиток подій у бажаному для нього змісті. Існування таємного єврейського уряду з певним чином дій стосовно неєврейського людства і політики майбутнього не представляється тому чимось неймовірним, як це може здатися на перший погляд. При своєрідній позиції єврейства це представляється навіть зовсім природнім. Положення євреїв у світі зовсім не таке, щоб вони могли полинути в спокійний сон, будучи всім задоволені; скоріше воно змушує їх організуватися проти неприємних можливостей майбутнього і вишукувати способи ці можливості звернути на користь своєї раси. Зовсім не протирічить здоровому глуздові і цілком розумно припустити можливість існування Синедріону, світової корпорації світових єврейських ватажків всіх країн, існування навіть Экзиларха, видимого і визнаної глави Синедріону, як таємного предтечі прийдешнього світового владики; те ж саме треба сказати і про можливості існування світової програми, подібно тому, як всякий уряд має програму своєї зовнішньої політики. Такого роду установи цілком були б виправдані в умовах існуючої обстановки. Так само зрозуміло, що не всякий єврей все це знає. Синедріон був завжди аристократією і залишився б таким і в даний час. Якщо рабини говорять зі своїх кафедр, що вони нічого про це не знають, то може бути, вони говорять правду. Але на що міжнародний єврей може розраховувати, так це на імовірність того, що кожен єврей має потрібні якості для того, щоб прагнути доставити своєму народові владу і значення. Як би мало не знали другорядні єврейські вожді про світову програму, але все ж таки вони ставляться з найбільшою повагою і довірою саме до тих самих осіб, що можуть здійснити цю програму, якщо вона дійсно існує.

24 параграф «Сіонських протоколів» з цього приводу говорить: «Тепер я розгляну, що необхідно для того, щоб корені дому Давідова проникнули глибоко в надра землі. Ця династія ще і донині дає нашим мудрецям, що керують всією думкою людства, владу панувати над світовими подіями».

Якщо вважати, що на сказаному не варто зупинятися, то це місце значило б тільки те, як те і сказано далі в протоколі, що хоча світовий владика ще не існує, але все ж таки династія Давідова доручила сіонським мудрецям підготувати їй шлях. Про цих Мудреців говориться, що вони не тільки підготовляють тих, котрі керують справами єврейства, але що вони додають форму людської думки і впливають на неї в сприятливому для їхніх планів змісті. Нехай программа залишається прихованою! Приведення її у виконання і наслідки цього не можуть залишитися невідомими. Тому представляється можливим знайти її лінії в зовнішньому світі і простежити шлях їхній до вихідного пункту, де і виявиться сама програма. Зміст її, байдуже — добре чи погане, вартує того, щоб зробитися відомим людству, якого вона стосується.

X. Введення в «єврейські протоколи»

Особи, які охочіше займаються теорією єврейського світового панування, ніж вивченням впливу цього панування на сучасний світ, найчастіше посилаються на ті 24 документа, що відомі за назвою: «Протоколи Сіонських мудреців». Вони звернули на себе увагу всієї Європи і ще недавно викликали бурхливий обмін думок в Англії; у Сполучених Штатах навпаки, ними займалися дуже слабо. Це саме ті документи, дослідження яких було почато рік тому Департаментом Юстиції і які були видані в Лондоні державною друкарнею британського уряду Ейр і Спетиссвуд.

Хто дав цим документам вперше назву «Протоколів Сіонських мудреців», невідомо. Без великого перекручування з них можна було б виключити всякий натяк на їхнє єврейське походження, і все-таки, всі головні пункти програми світового поневолення в такому широкому обсязі, якого ще ніколи не знав світ, залишилися б у всій своїй недоторканності. Тільки відсутність вказівки на їхнє єврейське походження внесло б у протоколи ряд протиріч, що нині в них відсутні. Кінцевою метою, поставленою в протоколах, є руйнування всього укладу державного керівництва сучасного людства, щоб замість нього створити нову світову силу у формі необмеженої правлячої влади. Такий план не міг виникнути в жодному з правлячих класів, що нині мають повноту державної влади. Скоріше його могли створити анархісти. Але останні не прагнуть до створення форми правління у вигляді необмеженої одноособової влади. Мабуть можна собі уявити автора такого плану у вигляді співтовариства французьких революціонерів, типу тих, які жили в часи Французької революції, з добре відомим Герцогом Орлеанским на чолі. Але такі революціонери більше не існують, а тим часом викладена в Протоколах програма знаходиться в стані поточного здійснення і не лише у Франції, але і у всій Європі і, особливо, у Сполучених Штатах.

У тому вигляді, у якому Протоколи стали тепер відомі, — а потрібно думати, що це була їхня первісна форма, — в них не можна знайти протиріч. Вказівка на єврейське авторство є істотною для їх внутрішнього зв'язку, як цілого. Якби вони були підробкою, за яку їх видають єврейські підголоски, то особи, які їх підробили, не преминули б підкреслити їхнє єврейське походження настільки яскраво, щоб їхня антисемітська мета кидалася кожному в очі. А тим часом слово «єврей» зустрічається в них всього двічі. Лише при уважному їхньому вивченні, чого середній читач у такого роду речах не робить, представляється можливим усвідомити собі план встановлення майбутнього світового самодержця і тільки тоді стає ясним, з якого табору це виходить.

У той же час всі ці документи не залишають ні найменшого сумніву в тому, проти кого саме спрямований план. В них не говориться про боротьбу з аристократією, капіталом або урядом, як такими. Навпаки, там даються зовсім визначені вказівки, яким шляхом потрібно створювати аристократію, капітал і уряд. Весь план спрямований проти всіх народів світу, яким дається загальне ім'я «невірних». Часте згадування про «невірний» усуває всякий сумнів про мету, яку мають на увазі документи. Більшість вказівок, що там даються, в частині поширення розкладницьких «волелюбних» думок має на меті заручитися сприянням народних мас, як засобом, довівши їх при тому до такого стану виродження і духовної смути, що перетворило б їх, у позбавлене всякої волі, знаряддя. Рекомендується заохочувати всякого роду визвольні рухи і сіяти всюди розкладницькі навчання в області релігії, економічного, політичного і домашнього життя, щоб розхитати людські суспільства. Розрахунок у тому, щоб, коли наступить час закінчити весь план, народ вже не міг цього помітити і підкорився йому, навіть якщо обман вищевказаних повчань був би виявлений.

У протоколах не говориться: «ми, євреї, бажаємо зробити те і те». Фраза завжди будується так: «невірних треба змусити думати те і те, і те і те, чи робити так і так, так і так». За винятком двох-трьох місць в останніх протоколах, для позначення расового розходження ми незмінно зустрічаємося лише з висловом «невірний». Так наприклад, у першому протоколі ми читаємо: «Дорогоцінні якості народу — чесність і щиросердість — у політику повинні шануватися пороками, тому що вони ведуть до погибелі вірніше і безперечніше, ніж найлютіший ворог. Ці якості є відмітними ознаками політики невірних; ми не будемо керуватися ними». Далі написано: «На руїнах спадкоємної аристократії невірних ми спорудимо аристократію наших утворених класів і вище всього поставимо аристократію грошей. У основу цієї нової аристократії ми покладемо багатство, яким ми володіємо, і науку, що буде направлятися нашими мудрецями». Нарешті, сказано: «Ми змусимо збільшувати робочу плату, що, проте, буде даремно для робітників, тому що в той же самий час ми збільшимо ціну на необхідні предмети продовольства, під приводом падіння землеробства і скотарства. Так само, ми штучним шляхом глибоко підірвемо джерела виробництва товарів, за допомогою вселяння робітникам анархічних ідей і привчимо їх до вживання спиртних напоїв».

Такі думки могли б бути підробкою, якби вони були написані за останні десять років. Але вони були надруковані, принаймні, 14 років тому, що видно з копії, що знаходиться в Британському музеї з 1906 року; у Росії ці протоколи були в обігу вже кілька років перед тим.

Далі ми читаємо: «З метою сховати дійсний стан речей від невірних, щоб це не стало їм відомо завчасно, ми замаскуємо наші плани, нібито намагаючись поліпшити стан робітничого класу, і будемо проповідувати нові великі економічні принципи; цим шляхом на ґрунті наших економічних теорій виросте напружені розбіжності».

Ці витримки ясно знайомлять нас із стилем Протоколів, коли вони говорять про дві сторони, що вони мають на увазі. «Ми» — це автори, а «невірні» — ті, про кого йде мова. Це ясно можна бачити у 14 протоколі: «В цій різниці мислення і способу міркування між невірними і нами лежить печатка нашої обраності, як обраного народу, як вищих людських істот, що ясно відрізняються від невірних, котрі володіють лише інстинктивним і тваринним духом. Вони здатні спостерігати, але не здатні передбачати, вони нічого не винаходять (крім хіба матеріальних речей). З цього ясно видно, що сама природа обрала нас для того, щоб панувати над світом і керувати ним». Таким був з давніх часів спосіб євреїв поділяти людство: у їхніх очах воно складалося тільки з євреїв і невірних; кожен, хто не був євреєм, був невірним.

Як користуються в Протоколах словом «єврей», можна бачити з наступного місця розділу 8: «До настання можливості доручити відповідальні посади нашим братам без небезпеки для них, ми будемо заміщати високі посади такими особистостями, характер яких і все їхнє минуле вирили безодні між ними і їх «народом». Цей звичай висувати на перший план «фронт невірних» з метою приховання слідів єврейського панування широко практикується, в даний час, у фінансовому світі. Розміри успіху в цій галузі, з тих пір, як слова ці були написані, показує випадок на конвенті в С.-Франциско, де для кандидатури на президентську посаду було висунуте ім'я Брандеса. Легко можна чекати, що суспільна думка все більше і більше буде звикати з думкою зайняття вищих державних посад євреями, але, власне кажучи, це стало б лише невеликим кроком вперед, порівняно з тим впливом, яким, у даний час, користуються євреї. Немає ні однієї посадової функції американського президентського правління, у якій євреї таємно не приймали б величезної участі і в даний час. Фактичного зайняття президентського крісла зовсім не потрібно для ще більшого посилення влади євреїв; це могло б принести користь хіба тільки в тому відношенні, щоб сприяти виконанню відомих речей, що точно збігаються з планами, викладеними в протоколах.

Ще одна особливість, що привертає увагу читача, полягає в тому, що в цих документах зовсім відсутній тон умовляння. Вони зовсім не служать цілям пропаганди і не намагаються збудити честолюбство або енергію тих, до кого вони звертаються. Вони холодні, як статті закону, і їхній зміст строго фактичний, подібно статистичним таблицям. Немає в них заклику: «уставай, піднімайся, робочий народ», немає й істеричних вигуків: «геть невірних». Якщо ці Протоколи дійсно були складені євреями в довірчому порядку або якщо вони дійсно містять у собі основні положення єврейської світової програми, то у всякому разі, призначені вони були не для агітаторів, але лише для присвячених, вищих ступенів, і при тому добре підготовлених і випробуваних. Захисники єврейства іноді порушували питання: «Якби така єврейська світова програма існувала, то чи можливо припустити, що євреї викладуть її письмово й опублікують?» Очевидно, ці Протоколи в дійсності викладалися тільки усно тими, хто їх доповідав. Потрібно думати, судячи з форми, у якій вони стали відомі, що це скоріше лише записи чутого, зроблені одним із слухачів. Одні викладені докладно, інші коротко. Відтоді, як вони стали відомі, не раз висловлювалася думка, що вони являють собою конспекти, що були роздані, цілком ймовірно, у Франції або у Швейцарії особам, зацікавленим у єврейських справах. Спроба приписати їм російське походження спростовується граматичними ознаками, викладеними в них поглядами і характером відгуків на сучасні події.

З усього складу Протоколів можна вивести висновок, що спочатку вони були як би лекціями, бо з них випливає, що їхня ціль не переконати в необхідності прийняти відому програму, а лише поінформувати про неї, як про таку, яку вже почали проводити в життя. У ній відсутній заклик дружно зімкнутися і зібратися із силами, так само як і запрошення висловити про неї свою думку, власне кажучи. Навпаки, у Протоколах ясно сказано, що всякий обмін думок і всяких роз'яснень небажані. «У той час, як ми проповідуємо невірним волю, ми самі будемо тримати наш народ і наших уповноважених у цілковитій покорі». «Проект майбутнього державного керівництва повинен бути плодом творчості єдиного розуму… Тому ми повинні бути знайомі з планом дії, але суперечки про нього неприпустимі, якщо ми не хочемо зруйнувати його єдності… Таким чином, натхненний твір нашого вождя не повинен бути відомий не тільки народним масам, що зруйнували б його єдність, але навіть невеликому числу людей».

Якщо ми розглянемо голий зміст Протоколів, то стане ясним, що обкреслена в цих записах лекцій програма, в той час, коли ці лекції читалися, не була чимось новим; ніщо не вказує на недавнє її походження. Її тон — скоріше тон релігійного заповіту, який передавався особливо довіреним і присвяченим особам з покоління в покоління. В ній не можна знайти відображення сучасного напряму думок або живої наснаги; тільки спокійна впевненість давно відомих фактів і давньої, перевіреної досвідом політики панує в ній. Проте, у самих Протоколах, щонайменше в двох місцях, міститься вказівка на їхній вік. У першому протоколі ми читаємо: «Вже за давніх часів ми були першими, котрі кинули в маси гасла: “Воля, Братерство і Рівність”. З тих пір виборці, ныби папуги, повторювали їх безчисельну кількість разів; люди з всіх боків стікалися до цієї принади і цим знищили благополуччя людства і щиру свободу особи… Ті, що рахувались розумними і розважливими в середовищі невірних не зрозуміли всієї двозначності цих слів, не зрозуміли їхнього внутрішнього протиріччя, не побачили, що в природі немає рівності…».

Другий натяк на час складання Протоколів знаходиться в 13 Протоколі: «Рішення політичних питань не дане нікому, крім тих, хто встановили нашу політику і ведуть її вже протягом багатьох сторіч». Досить можливо, що це місце має на увазі таємний єврейський Синедріон, що існував всередині відомої єврейської касти з покоління в покоління. Потрібно тут знову нагадати: ні автори Протоколів, ні згадані там вожді не можуть належати до теперішнього правлячого класу, тому що вся їхня програма прямо ворожа інтересам такого класу. Так само, вони не можуть належати і до якої-небудь національно-аристократичної групи, подібної до німецького юнкерства, тому що методи, запропоновані в програмі, позбавили б цю групу всякого впливу. Вони можуть належати тільки народу, що, не маючи сам державної влади у власному змісті, нічого втратити не може, а виграти може все, і який зберіг себе в повній недоторканності серед загального світового розпаду. Цим ознакам задовольняє тільки один народ.

Із усього духу Протоколів ясно видно, що особа, яка їх створила, сама не прагнула до почестей. Документи ці відрізняються відсутністю всякого особистого честолюбства. Всі плани, цілі і чекання зливаються в одній меті: майбутність Ізраїлю; і ця майбутність, очевидно, може бути досягнута тільки одним способом: ретельним викорінюванням відомих керівних ідей, властивим неєвреям. Протоколи говорять про те, що було зроблено раніш, про те, що робилося під час їхнього запису, і про те, що ще залишається зробити. По повноті розробки окремих подробиць, по планомірності дій і по глибині розуміння найпотаємніших джерел людської діяльності, нічого подібного до цієї пори не було відоме. Протоколи воістину жахливі своїм майстерним розумінням таємниць життя; жахлива і повна свідомість власної переваги, заснованої на цьому знанні, яким вони перейняті. Вони воістину були б гідні вироку, висловленого недавно євреями, що вони є витвором натхненного безумця, якби те, що міститься в них на словах, для всіх не відображалося б у зручній для читання формі на сторінках самого нашого життя, у прагненнях і справах сучасності.

Критика за адресою неєвреїв, що міститься в Протоколах, справедлива. Жодного положення про властивості неєврейського духу і про легкість, з якою він піддається чужому впливові, заперечувати не доводиться. Самі тонкі неєврейські мислителі дали нав'язати собі віру в ті ж причини прогресу, що були навіяні рядовим умам шляхом найлютішої і найлукавої пропаганди.

Правда, то там, то тут з'являлися мислителі, що зтверджували, що так звана наука не завжди є щирою наукою і що так звані економічні закони, що сповідуються як консерваторами, так і радикалами, зовсім не закони, а штучні вигадництва. Траплялося, що більш тонкий спостерігач зтверджував, що марнотратність і розбещеність зовсім не випливають із внутрішньої потреби народів, а були їм планомірно підсунуті і методично заохочувалися. Були і такі, які доводили, що велика частина того, що називається «суспільною думкою», є нічим іншим, як тільки підкупною махінацією, що не має нічого загального з щирим суспільним духовним настроєм.

Але якщо в такий спосіб то отут, то там і вдавалося знайти дороговказну нитку, то масам це залишалося невідомим, і розплутати до кінця весь клубок і підійти до першоджерела все-таки ніколи не вдавалося, у силу відсутності у прозрівших витримки у дослідженні і спільній роботі. Головна причина того, що протягом одного або двох десятиліть Протоколи склали враження на багатьох, що стояли у керма правління державних людей усього світу, полягає в тому, що в них міститься пояснення, де джерело оман і яких цілям вони служать. Протоколи є дороговказною ниткою в сучасному лабіринті. Давно пора, щоб народи були про це інформовані.

Чи будемо ми дивитися на Протоколи, як на акти, що мають доказову силу проти єврейства, чи ні, у всякому разі в них міститься повчальний матеріал про те, як маси, подібно череді баранів, кидаються то в одну, то в іншу сторону, під впливом навіювань, для них незрозумілих, і якими засобами це досягається. Можна майже з впевненістю сказати, що коли основні положення Протоколів стануть відомі широким колам населення і будуть зрозумілі народам, критика неєврейського духу, що міститься в них і в даний час повинна важатися правильною, втратить свою вірність.

У наступній главі ми розглянемо докладно ці документи і відповімо на питання, що випливають з їхнього змісту. Але перед цим мимоволі напрошується питання: чи можна припускати, що програма Протоколів буде доведена до успішного завершення?

Програма вже знаходиться на шляху успішного завершення. У багатьох головних своїх рисах вона вже перетворилася в дійсність. Але це не повинне вселяти ні занепокоєння, ні страху, тому що живим знаряддям проти неї, як у частинах вже завершених, так і в незавершених, є широка гласність. Народи повинні знати. Методи викладеного в Протоколах плану зводяться до того, щоб підтримувати в народах хвилювання, сіяти в них тривогу і будити пристрасті. Протиотрута полягає в освіті народів. Освіта ж виганяє упередження. Досягти цього корисно як для євреїв, так і для неєвреїв. Єврейські письменники часто зловживають тим, що представляють справу так, начебто забобони маються лише з однієї сторони. Протоколи повинні тепер знайти саме широке поширення серед самого єврейського народу, щоб він сам міг вжити заходів проти таких явищ, що змушують інші народи відноситися до нього з підозрою.

XI. Думка євреїв про людську природу неєвреїв

«Закінчуючи програму нашої теперішньої і майбутньої діяльності, я ознайомлю вас з основними положеннями теорії, що містяться в ній.» — Протокол 16.

В усьому, про що я дотепер з вами розмовляв, я намагався ретельно зобразити таємницю минулих і майбутніх подій, а разом і тих важливих явищ найближчого майбутнього, до яких ми наближаємося в потоці великих криз; цим я преднамічаю таємні принципи наших майбутніх відносин до невірного і наших фінансових операцій.» — Протокол 22.

Протоколи, що являють собою позначку єврейської світової програми, складаються з чотирьох головних відділів. Відділи ці прямо не зазначені в документах, але такий розподіл сам собою напрошується у ході думок, в них викладених. Є ще і п'ятий відділ, що містить у собі всю програму в цілому, але тема ця проходить через всі Протоколи: то тут, то там вона лише приймає форму визначених висловів. Її чотири головних відділи являють собою міцні стовбури, від яких розбігаються численні гілки.

Насамперед викладається єврейський погляд на людську природу, під якою розуміється духовна сутність неєвреїв. План, що міститься в протоколах, безсумнівно міг прийти в голову тільки такій людині, що імовірність його успішного досягнення із самого початку будував на визначеному судженні про вульгарність і низькість людської природи, — характеристика, яку протоколи незмінно дають неєврейській сутності.

По-друге, говориться про те, що вже зроблено для здійснення плану.

По-третє, даються докладні вказівки, які засоби повинні бути пущені в хід, щоб програма могла здійснюватися і надалі. Вже з цих засобів, що рекомендуються, можна було б зробити висновок про низьку оцінку людських властивостей, на чому і побудований весь план, якби це не було прямо зазначене у подальшому викладі.

По-четверте протоколи перелічують успіхи, досягнуті зокрема до часу запису протоколів. Тепер, звичайно, досягнуті й інші успіхи, до яких у той час лише прагнули, тому що не треба забувати, що між 1905 і 1920 роками було достатньо часу для того, щоб пустити в хід різного роду вплив і досягти відомих цілей. З другого абзацу епіграфа до цієї глави видно, що доповідач знав що наближаються події «у потоці великих криз». Що це вже було в той час відомо, можна побачити і з інших єврейських джерел, крім протоколів.

Якби наша книга мала на меті викласти єврейськее питання по методу формального дослідження, то для того, щоб заслужитити довіра читача, ця глава повинна б початисятися насамперед з викладу окремих фактів, про які ми згадали вище під рубрикою «у других», говорячи про чотири головні відділи. Причина, чому ми починаємо з викладу єврейського погляду на людську природу, полягає в бажанні з місця задовольнити законний інтерес читача, особливо якщо він неєврей. Єврейський погляд на людську природу нам знайомий з численних джерел, і він цілком збігається з тим, що з цього предмету говориться в Протоколах, тоді як повсякчасним самообдуренням неєвреїв було вважати основою людського життя достоїнство і шляхетність. Якщо ми добре розглянемо це питання з всіх боків, то навряд чи буде підлягати сумніву, що єврейський погляд виявиться найбільш правильним. Так само глибоко справедливо, на жаль, і те презирство до людства, яким повні Протоколи, хоча усвідомлювати це і гірко для нашої гордості і марнославства.

Перегортаючи протоколи в пошуках за головними місцями, де висловлюється цей погляд, ми знайдемо досить повне філософське обґрунтування мотивів людських вчинків і властивостей. Так наприклад, у першому протоколі значиться: «Потрібно твердо пам'ятати, що людей із злими інстинктами більше, ніж з гарними. Тому бажаних результатів у людському середовищі скоріше можна досягти не за допомогою академічних доказів, а шляхом навіювання страху і примусу».

«Всякий прагне до влади, кожен бажає по можливості повелівати і тільки деякі зупиняться перед тим, щоб для досягнення бажаної мети пожертвувати благом інших. Людська маса підкоряється мрячним міражам пристрастей і думок, звичкам, переказам і спонуканням почуттів, вона схильна до розпадання на безліч партій, що перешкоджає всякій вищій формі громадськості навіть і тоді, коли вона спочиває на цілком розумних підставах. Усяке рішення мас залежить від випадкової, арифметично підрахованої більшості, що завдяки своєму незнанню глибин і таємниць політичного життя приходить завжди до безглуздого рішення, що тягнуть за собою анархію. При виробленні доцільного типу дій потрібно завжди зважати ан вульгарність, нестійкість і мінливість мас… Ніколи не слід випускати з виду, що сила, яка виявляється масами, сліпа, нерозумна, безглузда і вічно схильна прислухатися до промов то правих, то лівих. У всіх випадках, коли ми вступали в неминучі для нас зносини з масами, наше торжество над ними забезпечувалося тим, що ми завжди грали на самих чуттєвих струнах людського духу, — на прагненні до вигоди, на жадібності і на ненаситних прагненнях людей до матеріальних благ. Любої, з перерахованих слабкостей людини, досить для того, щоб паралізувати його всяке благе починання і віддати його волю у владу тих, хто зуміє купити його силу».

У 5 протоколі це тонке знання людської природи знайшло собі наступне вираження: «За всіх часів як народи, так і окремі особистості приймали слово за справу: вони почували себе вдоволеними тим, що їм говорили, і рідко звертали увагу на те, чи слідувало за обіцянкою виконання. З цієї причини ми повинні влаштовувати чисто декоративні установи, що яскраво виділялися б своєю відданістю “прогресові” і кидалися б цим в очі». У 11 протоколі далі сказано: «Невірні подібні череді баранів. Вони на все закривають очі, коли ми даємо їм обіцянку повернути їм викрадену в них волю, обумовивши це поразкою ворогів миру і примиренням всіх партій між собою. Не потрібно говорити про те, як довго їм доведеться цього чекати! Навіщо винаходили ми всю цю програму і забивали викладені в ній ідеї в голови невірних, не даючи їм можливості помітити її зворотний бік, як не потім, щоб манівцями досягти того, чого неможливо було домогтися для нашої розсіяної по світлу раси прямими шляхами?»

Не менш гідна уваги і дотепна думка про членів таємних товариств. Про них згадується в протоколах потім, щоб довести, як легко таємні товариства можуть бути використані з метою служіння єврейському планові: «Зазвичай охоче за все членами таємних товариств робляться кар'єристи, шукачі пригод і потім безхарактерні люди; тому нам буде неважко керувати ними і при їхньому посередництві пускати в хід механізм, що рухає наші плани». (Кінець цієї характеристики ми опускаємо, тому що тут Протоколи говорять про один великий таємний Орден, згадування про який в даному контексті могло б призвести до непорозумінь, чому ми і скажемо про нього більш докладно в іншому місці. Для членів же цього Ордена поки не буде нецікаво довідатися, як відносяться до них протоколи, і порівняти, висловлену в них думку з дійсним станом речей). «Невірні вступають у ложі з цікавості або в надії домогтися цим шляхом більш високого стану в суспільстві… Ми забезпечуємо їм цей успіх, і цим шляхом користуємося їхнім самообманом, під впливом якого вони, нічого не підозрюючи, піддаються нашим навіюванням… Не можна собі представити, до якого ступеня неусвідомленої дурості можна довести навіть найрозумніші голови із середовища невірних під впливом самообману і як легко вони втрачають мужність навіть при найменшій невдачі, наприклад у випадку відсутності звичного схвалення, і до якого ступеня самоприниження вони можуть доходити, щоб знову його домогтися. Невірні в тій же ступені готові жертвувати своїми планами заради популярності, у який ми нехтуємо цю популярність, приводячи наші плани у виконання. Знання цієї психології полегшує задачу керувати ними».

От ряд місць, у яких без натяків висловлена думка про людську, точніше неєврейську природу. Але якби навіть це і не було висловлено настільки категорично, то з різних прикладів програми, у яких викладаються способи зломити силу і громадськість неєвреїв, його можна було б легко вивести.

Способи дії полягають у розкладанні. Потрібно розбити будь-який народ на партії і секти із самими привабливими і фантастичними завданнями. Цим шляхом виходить двояке досягнення: завжди знайдеться група людей, щоб підхопити будь-яку кинуту ідею, і ці різні групи будуть знаходитися в постійній між собою ворожнечі. Автори Протоколів викладають до дрібних подробиць, що потрібно робити, щоб цього досягти. Потрібно проголосити не одну ідею, а безліч ідей, що повинні суперечити одна одній. Мета цього полягає в тому, щоб зайняти думки людей не одним яким-небудь предметом, але всілякими речами і при тому під різними кутами зору, — так, щоб досягти угоди було б зовсім неможливо. Результат такої роботи виразиться в масових розбіжностях і в надзвичайній загальній смуті, — а це і є завданням. Коли таким шляхом солідарність неєврейського суспільства буде зломлена, тоді настане час непомітно водрузити, як основу панування, міцний стрижень нової єдиної ідеї, проти якої загальне замішання неспроможне. (Вжитий нами вислів «неєврейське суспільство» цілком правильне, тому що людське суспільство в значній більшості неєврейське). Як всякий знає, один дисциплінований загін із двадцяти поліцейських або солдатів може зробити більше, ніж неорганізована тисячаголова юрба. Точно так само і меншість, що посвячена в таємниці плану, є більш сильною, ніж нація або будь-яка частина світу, роздроблена на тисячу протиборчих один одному частин. «Розділяй і пануй!» — от дороговказна зірка Протоколів. Досягти розщеплення людського суспільства, на підставі викладеної в протоколах оцінки людської природи, до крайнощів просто: головне — це змусити приймати обіцянки за справи. Хто згадає всю ту кількість мріянь, порожніх мрій і теорій, з якими людство за увесь час свого існування носилося і які воно знову відкидало, той сумніватися в цьому не може. Чим фантастичніше яка-небудь теорія, чим більше вона переливає всіма барвами веселки, тим більше вона звертає на себе уваги і тим більше число її прихильників. У дійсності, справа відбувається саме так, як це говориться в протоколах: людські суспільства не звертають ніякої уваги ні на походження, ні на наслідки теорій, що вони приймають. Розум народів з появою всякої нової теорії схильний приймати її видимість за її сутність. Тому всякий іспит її на досвіді представляється як би новим відкриттям.

Таким шляхом теорії одна за іншою кидалися в маси і кожна з них зрештою виявлялася нездійсненною і відкидалася. Але все відбувалося відповідно до наміченої програми: всякий раз, коли відкидалася дана теорія, суспільство виявлялося більш розхитаним, ніж колись, і було ще безпомічніше перед своїми визискувачами. Особливо воно почувало свою слабість у тих випадках, коли йому доводилося шукати і знаходити вождів. Всяке співтовариство неухильно робиться жертвою тієї теорії, що обіцяє йому щастя, якого воно шукає; після невдачі воно в такому випадку розхитується ще сильніше. Дійсної суспільної думки більш не існує. Скрізь недовіра і розкол. Однак серед загальної плутанини, хоча і не ясно, але можна розрізнити групу осіб, серед якої розкол зовсім відсутній і яка, навпаки, серед загального хаосу досягає усього, чого вона хоче. Ми побачимо з протоколів, що більшість існуючих у даний час на світі руйнівних теорій — єврейського походження і що єдина людська група, що стоіїть непорушно, знає, куди йде, і тримає свій шлях, не звертаючи ніякої уваги на долю людських суспільств, є єврейська група.

Найбільш небезпечна теорія є та, котра пояснює розвал, який від неї що виникає, як законний свій наслідок. Нам говорять у таких випадках: «це ознаки прогресу». Якщо це і є прогрес, то лише вбік розкладання. Не можна ж бачити фактичного прогресу в тому, що там, де наші предки користувалися водою і вітром, ми користуємося моторами. Ознака щирого прогресу була б у відповіді на питання: який вплив робить на нас ця заміна? Суспільство, що користувалося водяними колісьми або вітряками, чи було краще або гірше нинішнього? Чи було воно більш піднесено в звичаях і вдачах? Чи поважало воно більш закон, чи виробляло воно більш високі і сильні характери?

Сучасна теорія бродіння, у силу якої з всіх безладь, змін і переоцінок всіх цінностей повинне вийти нове і краще людство, не знайшла собі підтвердження в жодному факті дійсності. Очевидна мета цієї теорії — вдягнути в одяг добра те, що безперечно є злом. Теорії, що є причиною розкладання, так само як і ті, котрі вважають це розкладання за щось корисне і гарне, всі виходять з того самого джерела. Наша політико-економічна наука, консервативна і радикальна, капіталістична або анархічна байдуже, вся єврейського походження. Це констатується протоколами і підтверджується фактами.

І все це досягається не справами, а словами. Світовими маклерами слів, тобто тими, хто у своїх вчинках стосовно світу, поза своїм класом, видають слова за справи, безсумнівно є група євреїв, міжнародних євреїв, про які говориться в цій книзі і чия світова мудрість і способи діяльності викладені в Протоколах. Прикладами можуть служити наступні місця. У першому протоколі ми читаємо: «Політична воля є ідеєю, а не фактом. Потрібно вміти користуватися цією ідеєю в тих випадках, коли потрібно мати під руками принаду, щоб схилити людей підтримати свою партію в той момент, коли вона хоче перемогти іншу партію, що знаходиться біля керма правління. Ця задача полегшується в тих випадках, коли супротивник сам вже сильно торкнуться ідеї “волі” і так званого лібералізму і заради цих ідей готовий сам, добровільно, поступитися частиною своєї влади».

У 6 протоколі читаємо: «Щоб панувати над суспільною думкою, насамперед необхідно так заплутати її з всіх боків трактуванням самих протилежних думок, щоб у кінцевому рахунку невірні заблудилися в цьому лабіринті, і прийшли до того висновку, що найкраще не мати зовсім своєї думки в політичних питаннях, розуміння яких суспільству в цілому не дане, але надати це ватажкам, що керують суспільством. Це перша таємниця. Друга таємниця полягає в тому, щоб помножити і підсилити розчарування людей у їхніх звичках, схильностях і способі життя до такої степені, щоб ніхто вже не міг знайтися в хаосі, що наступив, і щоб у такий спосіб люди втратили всяке взаємне розуміння. Таким шляхом ми внесемо розбіжність у всі партії і зломимо ті організовані сили, що нам протидіють. Всяка особиста енергія, що могла б ще стати поперек нашого шляху і наших прагнень, виявиться в такий спосіб паралізованою». У 13 протоколі, нарешті, говориться: «Ви повинні собі помітити, що ми шукаємо схвалення не наших вчинків, а наших слів, якими ми обставляємо те або інше питання. Треба тільки привселюдно заявляти, що у всіх наших заходах ми керуємося переконанням і надією, що цим ми служимо загальному благу. Для того, щоб відучити особливо гарячі голови від заняття чисто політичними питаннями, ми виставимо нові проблеми, що на вид зв'язані з благом народу, — проблеми економічні. В них невірні можуть грузнути з головою, скільки їм завгодно. При цьому ми переконаємо їх, що ці нові проблеми мають і політичне значення». (Треба сподіватися, що читач, читаючи ці подробиці програми, одночасно пригадує хід сучасних подій, щоб перевірити, чи підтверджується вони явищами сучасного духовного і повсякденного життя).

«Для того, щоб перешкодити невірним що-небудь ясно продумати до кінця, ми будемо відволікати їхню увагу задоволеннями, грою, розвагами, різними порушеннями і публічними будинками. Під впливом інтересу до всього цього, їхній дух остаточно забуде ті запити, із приводу яких ми колись повинні були вести з ними боротьбу. У міру того, як люди будуть усе більш і більш втрачати звичку самостійно мислити, вони стануть на нашу сторону, тому що ми одні зможемо обновити зміст їхнього мислення, звичайно, за допомогою людей, зв'язок яких з нами їм буде невідомим». У тій же програмі коротко і ясно зазначено мету поширення «ліберальних» теорій, головними представниками яких є єврейські письменники, поети, рабини, товариства і різні носії їхнього впливу: «Роль ліберальних фантазерів буде зіграна, як тільки наш уряд стане біля керма правління. Доти вони послужать нам гарну службу. З цієї причини ми і надалі повинні продовжувати направляти думки на всілякі фантастичні вигадництва і нібито прогресивні теорії. Безсумнівно, нам вдалося у високій степені затуманити безтурботні голови невірних словом «прогрес».

Безсумнівно, ми маємо тут справу з повною програмою, яким чином можна поступово послабити й опошлити людський дух. Для непосвяченого було б неможливо це зрозуміти, якби досвід не показував, що на наших очах над виконанням цієї програми працюють сили, що користуються загальною повагою і тому легко можуть бути виявлені. Недавно один впливовий журнал намагався довести неможливість існування пануючої єврейської групи, об'єднаною одною загальною світовою програмою, шляхом указівки на те, що євреїв можна знайти у всіх таборах громадського життя як керівних осіб. Євреїв, бо, можна знайти однаково і на чолі капіталістів, і на чолі робітничих союзів, і навіть на чолі таких організацій, яким робочі союзи представляються недостатньо радикальними. На чолі Англійської і Російської радянської юстиції однаково стоять євреї. Як же можна припускати їхнє єднання, коли вони є виразниками самого протилежного напряму думок?

Однак загальна єдність і загальна мета всього плану визначається в 9 протоколі в такий спосіб: «Люди всілякого чину думки знаходяться в нас на службі: монархісти, демократи, соціалісти, комуністи й інші утопісти. Ми всім їм вказали справу. Кожний з них окремо підкопується по своєму під залишки авторитету і прагне всякий існуючий порядок зруйнувати. Всі уряди випробують потрясіння від цих прагнень. Але ми доти не залишимо їх у спокої, поки вони не визнають наш верховний уряд».

Про вплив ідей говориться в 10 протоколі: «Після того, як ми внесли в організацію урядів отруту лібералізму, вони прийняли зовсім інший політичний образ».

Основний погляд Протоколів полягає в тому, що оскільки це стосується світу невірних, всяка ідея може служити сильною отрутою. Автори цих документів не вірять ні в лібералізм, ні в демократію, але вони будують плани, яким чином варто поширювати ці ідеї, щоб за їхньою допомогою руйнувати людські суспільства, розколювати їх на ворожі групи, і силу загальних всіх основних поглядів розкладати на безліч окремих думок. Отрута тієї або іншої «ідеї» є їх наднадійним знаряддям.

План користуватися ідеями в цьому змісті поширюється і на справу виховання: «За допомогою принципів і теорій, що ми самі в глибині душі вважаємо, звичайно, помилковими, але які ми пустили у обіг, нам вдалося звернути на помилковий шлях молодь невірних, засмітити їй мозки і понизити її моральний рівень». (Прот. 9). А щодо сімейного життя говориться: «Після того, як нам удасться вселити кожному міраж пріоритету його власної особистості, ми зруйнуємо вплив і виховне значення сімейного життя невірних». (Прот. 10).

В іншому місці, що могло б дати вдумливому читачеві матеріал для довгих міркувань і спостережень, сказано: «Поки наступить час, нехай собі втішаються… Нехай всі життєві теорії, що невірні за нашим навіюванням вважають за закони, засновані на науці, продовжують відігравати головну роль у їхньому житті. У цих видах ми прикладемо старання до того, щоб за допомогою нашої преси вселити їм сліпу довіру до цих теорій… Зверніть увагу на те значення, що придбали Дарвінізм, Марксизм і філософія Ніцше, завдяки нашим старанням. Деморалізуючий вплив цих навчань на духовний лад невірних є для нас цілком ясним». (Прот. 2).

Що розкол і розкладання неєврейського суспільства на той час, коли доповідалися протоколи, йшли досить успішно, випливає з кожного рядка протоколів. Адже, не слід забувати, що Протоколи зовсім не задавалися метою знайти підтримку для пропонованої програми, а лише спокійно викладали хід успішного проведення у виконання такої програми, що проводилася в життя вже протягом «сторіч», з «найдавніших часів». Вони лише констатують наявність ряду фактів, що вже збулися, і намічають перспективи майбутніх завдань. Руйнування людського суспільства вже йшло досить успішно в 1896 році або біля того часу, коли віщав цей оракул.

Необхідно мати на увазі, що в Протоколах ніколи не виставляється метою винищування неєвреїв; ціль полягає лише в поневоленні їх спочатку невидимою владою, про яку говориться в Протоколах, а потім одноособовою владою того, кого зроблять владикою світу ці невидимі сили шляхом поступових політичних переворотів. Таким шляхом буде створена посада Президента Світу, або Всесвітнього Самодержця. Неєвреї повинні бути поневолені у сфері духовній, а потім в економічній, але ніде в Протоколах не сказано, що ті, кого Протоколи називають євреями, повинні позбавити їхнього життя: невірні повинні лише втратити свою незалежність.

Наскільки вдався розкол людських суспільств в час написання Протоколів, видно з 5 протоколу:

«Світова коаліція невірних ще могла б тимчасово помірятися з нами силами, але захистом нашим, в цьому відношенні, є глибокий і невикорінний розкол, що панує в їхньому середовищі. Шляхом розпалення релігійної і національної ненависті, якими ми протягом двадцяти сторіч живимо їхні серця, ми створили ворожнечу між особистими і національними інтересами невірних».

Твердження, безумовно, справедливе, оскільки воно стосується взаємної боротьби між неєвреями й усередині християнського світу. Адже ми були в нашій власній країні свідками того, що «ворожнеча між особистими і національними інтересами» заснована на «релігійній і расовій ненависті». Але хто б міг думати, що все це виходить з одного джерела? Кому — і це ще більш гідно подиву! — могло спасти на думку, щоб окрема людина або група людей могли присвятити себе такій задачі? Але в Протоколах прямо сказано: «Ми створили ворожнечу, — таким шляхом ми захищаємося від можливості ворожої нам коаліції невірних». Чи будемо ми вважати ці Протоколи продуктом єврейської творчості і відображенням єврейських інтересів чи ні, але одне не підлягає ніякому сумніву: — сучасний стан неєврейського людства саме такий, яким він зображений в протоколах.

Але це ще не все ; продовжується робота з подальшого поглиблення розколу і маються ознаки того, що робота в цьому напрямку йде успішно. У Росії ми вже бачимо видовище, як нижчі класи неєвреїв, під керівництвом євреїв, виступають проти інших класів неєвреїв.

У першому протоколі, у якому описується, який вплив робить на народ економічна система, заснована на спекуляції, говориться, що «таке свого роду економічне божевілля… дало в підсумку суспільство, позбавлене ідеалів, холодне і безсердечне, і такі ж суспільства будуть виникати й у майбутньому. Таке суспільство, далеке всякої щирої політики і релігії, підпадає єдино під владу спраги золота… Тоді нижчі класи невірних, не з любові до добра і навіть не з жадібності, а єдино з ненависті до “привілейованих класів”, підуть разом з нами на бій проти наших суперників, освічених класів невірних, у боротьбі за владу… Нижчі класи невірних… підуть за нами проти освічених класів невірних».

Якби сьогодні спалахнув цей бій, то ватажками неєврейських руйнівників у їхній боротьбі проти неєврейського суспільного порядку виявилися б скрізь євреї. Вони вже тепер займають місця вождів не тільки в Росії, але й у Сполучених Штатах.

XII. Єврейські протоколи вже претендують на часткове виконання плану

«При сучасному потрясінні всіх існуючих авторитетів, наша сила стане більш незламною, ніж яка-небудь інша, оскільки вона залишиться невидимою, поки не зміцніє настільки, що ніяка хитрість не зможе під неї підкопатися». Прот. 1.

«Для наших цілей безумовно необхідно, щоб по можливості, ніяка війна не спричиняла збільшення територій. Завдяки цьому війна отримає економічне забарвлення… При такому стані речей обоє супротивників будуть поставлені під контроль наших міжнародних агентів, озброєних мільйонами очей, чий кругозір не стиснутий ніякими кордонами. Тоді наші міжнародні права стануть вище вузьких національних прав і почнуть керувати урядами так, як останні керують своїми підданими». Прот. 7.

Якби навіть так звані «Протоколи Сіонських Мудреців» були нічим іншим, як літературною визначною пам'яткою, все-таки вони повинні б володіти магічною притягальною силою, завдяки моторошній досконалості викладеної в них світової програми. Однак думка, що вони є нічим іншим, як літературним твором, спростовується самим їх змістом; в них ясно сквозить домагання на щире знання керування державою і через весь їхній зміст проходить лінія, по якій можна визначити їхній дійсний характер. В них, крім планів майбутнього, міститься як все те, що вже зроблено, так і те, що намічається до виконання в найближчому майбутньому. Немає нічого дивного, що оглядаючи по них сучасний стан світу і загальний хід подій, як він викладений у протоколах, інтерес до них, як літературної визначної пам'ятки, поступається місцем напруженій увазі, що у свою чергу переходить у здивування і навіть жах.

Ми зробили кілька виписок з них, що кидають світло на сучасний стан речей у відношенні вже досягнутих цілей. Щоб звернути увагу читача на особливо важливі місця, ми підкреслимо слова, що є ключем оповідання.

Прочитаємо викладене в 9 протоколі:

«У дійсності, перед нами немає більше перешкод. Наш верховний уряд займає настільки високе, вище всіх законів положення, що воно по справедливості може бути названо могутнім і сильним словом “Диктатура”. Цілком свідомо я можу сказати, що в даний час ми є законодавцями. Ми є суддями і робимо суд і розправу. Ми пануємо, озброєні сильною волею, тому що в наших руках знаходяться залишки колись сильних, а тепер підвладних нам партій».

От цитата з 8 протоколу: «Ми повинні оточити наш уряд безліччю політико-економістів. Політична економія є головною наукою, що викладають євреї. Ми оточимо себе блискучою юрбою банкірів, промисловців, капіталістів і особливо мільйонерів, тому що все буде залежати від могутності грошей».

У всьому сказаному видно великі домагання, навіть, може бути, надміру великі, але на жаль, їм відповідають дійсні факти. Незважаючи на це, зазначені домагання представляють собою лише введення до подальших, котрі намічаються, що ще мають перетворитися в дійсність. Як видно з вищевказаної цитати 8-го протоколу, єврейський елемент прагне стати на чолі наукової сфери, у яку входять політико-економічні науки, що ним вже і досягнуто в дійсності досить успішно. Євреї, таким чином, є авторами тих помилкових навчань, що спонукають маси прагнути до недосяжних економічниї цілей, а рівно і тих популярних творів, що підтримують у різних класах оману, що політико-економічні теорії є реальними політико-економічними законами. Ідеями і теоріями, як засобом для соціального розпаду, користуються, як євреї наукові діячі, так і євреї-більшовики, однаково. Може бути, коли це стане відомо у всіх подробицях, суспільна думка змінить свій погляд на значення доктринських і радикальних вчень. З 9-го протоколу видно, що єврейська сила в даний час являє собою «Над-уряд». Вираження цього ми знаходимо в самому протоколі, що безсумнівно показово. Жодна нація не в змозі здійснити всі ті цілі, до яких вона прагне, але єврейська світова сила досягає цього, хоча вимоги її виходять далеко за межі простої рівноправності з неєвреями. Ми — «законодавці», — говорять Протоколи, і дійсно єврейські впливи беруть участь у законодавчій кухні сильніше, ніж хто-небудь міг собі це представити, крім присвячених. Протягом останніх десяти років єврейська міжнародна сила, або іншими словами, група міжнародних євреїв, керувала цілим світлом. Більш того: вони були настільки могутні, що могли заважати проведенню корисних законів, а в тих випадках, коли такий законопроект приймався і робився законом, за допомогою їхнього впливу він отримував тлумачення, що паралізує його благі цілі. Це можна було б довести великою кількістю фактів. Способи, якими це досягалося, викладені в протоколах лише поверхово, були вже здавна передбачені програмою. «Ми творимо суд» говориться в ній, а в іншому місці говориться про «наших суддів». Єврейський суд щотижня засідає в одному громадському будинку Нью-Йорку, а інші суди на благо і користь цього народу, захисники якого заперечують, що він особливий народ, знаходяться на шляху здійснення. У деяких невеликих європейських державах план сіоністів — надати євреям, які вних живуть, крім цивільних прав ще особливу єврейську конституцію і самоврядування, вже приведене у виконання. У тих місцях, де єврейські прагнення можуть проявитися безперешкодно, мова йде не про Американізацію, або Англізацію, або взагалі про яку або іншу націоналізацію, але про збереження в недоторканності єврейства в чистому вигляді.

При подальшому знайомстві з вимогами, викладеними в протоколах, ми довідуємося (7 прот.): «Вже давно ми посилено прагнемо до того, щоб дискредитувати духівництво невірних, котре могло б нам сильно заважати, і цим шляхом паралізуємо його діяльність. Вплив його на народ зменшується з дня на день».

«Повсюдно проголошена так звана свобода совісті. Завдяки цьому катастрофа християнської релігії є лише питанням часу. З іншими релігіями нам буде ще легше справитися, але питання це ще не назріло для обговорення».

Викладена думка, здавалося б, повинна отримати особливе значення в очах тих духовних осіб, що прагнуть до якоїсь релігійної угоди з рабинами. Якби така угода відбулася в дійсності, то особистість Христа по необхідності стала б у виді доброзичливого, але не цілком зрозумілого єврейського пророка. Християнство в такому випадку, як особлива релігія, перестало б існувати. Найдужчу релігійну ворожнечу Протоколи виявляють проти католицької церкви взагалі і проти Папи зокрема.

У цьому ж протоколі зустрічається оригінальна думка, що претендує на особливе мистецтво єврейської раси наносити образи: «Наша преса буде жорстоко критикувати державні і релігійні справи невірних і їх малозпроможність. Для цього вона буде постійно користуватися зневажливими висловами, що граничать з образами, — мистецтво, із застосуванням якого наша раса так добре знайома». — Робимо виписку з 5 протоколу: «Під нашим впливом розумне застосування закону доведене до мінімуму. Повага до закону повинна бути похитнута за допомогою “ліберального” тлумачення, що ми ввели в цій сфері. Суди вирішують справи по нашому бажанню навіть у найважливіших випадках, коли справа йде про рішення, що торкаються основних положень права або політики; урядові заклади невірних бачать закони в тім висвітленні, що ми їм даємо за допомогою наших агентів, з якими ми не маємо ніякого видимого зв'язку, а також за допомогою преси й інших шляхів. Ми посіяли в суспільство невірних насіння розбратів і спрагу до чвар».

У 17 протоколі говориться: «У так званих прогресивних країнах ми насадили безглузду, сумнівну і ворожу добрій вдачі, літературу. По досягненні нами влади ми протягом короткого часу будемо її ще заохочувати, щоб по можливості яскравіше виступила протилежність між нею і тими друкованими здобутками, що ми в той час будемо випускати у світ».

Про панування в пресі говориться в 12 протоколі: «У цьому відношенні нам вдалося досягти того, що в даний час преса отримує всі звістки тільки за допомогою визначених агентств, у які вони стікаються з всіх сторін світу. Ці агентства з часом у всіх відносинах зробляться нашою власністю і будуть опубліковувати тільки те, що ми дозволимо». Про це ж говориться в 7 протоколі: «Ми повинні прагнути примусити уряди невірних до прийняття таких заходів, що можуть допомагати нашому широко задуманому планові, що наближається вже до свого переможного завершення. Уряди повинні випробувати на собі тиск штучної сфабрикованої суспільної думки, що створена нами за допомогою так званої нової “великої держави”, преси. За малими і незначними виключеннями вона вже знаходиться в наших руках».

12 протокол дає наступний висновок: «Нам вдалося вже поневолити духовний лад суспільства невірних до такого ступеня, що вони дивляться на всі світові події крізь кольорові окуляри, що ми на них надягаємо. Немає більше уряду, який міг би поставити перешкоду нашому доступові до так званих, по дивній дурості невірних, “державних таємниць”. Що ж стане тоді, коли в особі нашого світового владики ми зробимося визнаними панами світу?»

Тільки одна єврейська нація знає таємниці всіх інших націй. Правда, жодна нація не в змозі протягом тривалого часу зберегти таємницю, що стосується іншої нації, але за те жодна нація не знає всіх таємниць інших. Однак, думати, що міжнародні євреї мають таке знання цілком, було б занадто багато. Багато чого в цій сфері неважливо, і володіння таким знанням не може безпосередньо сприяти збільшенню їхньої могутності. Важливіше той факт, що вони мають доступ до всіх державних таємниць, що вони можуть довідуватися про те, про що знати бажають. Що це так, могли б засвідчити багато таємних документів, якби вони могли говорити, і багато хоронителів секретних актів, якби вони говорити захотіли. Єдина таємна дипломатія в дійсному розумінні цього слова є та, котра так звані таємниці довіряє лише деяким особам, що належать до однієї раси. Те поверхневе дипломатичне топтання на одному місці, та гра в державну мудрість, що знаходить своє вираження в мемуарах старих і люблячих пожартувати панів, всі ці угоди і договори під різними пишномовними назвами в надії показати, що вони дійсно чогось вартують, — все це дитяча гра порівняно з дипломатією Іуди і з його мистецтвом, що стоїть поза конкуренцією, витягати на світло саму таємну таємницю з надр будь-якого пануючого шару. Сполучені Штати не є в цьому відношенні виключенням. Навряд чи існує уряд, що як наше теперішнє, був би так готовий до послуг єврейства, чия сила протягом останніх п'яти-шести років зросла так значно.

Як видно з 11 протоколу, євреї не дивляться на своє розсіювання по всій землі, як на нещастя, але як на Божий Промисел, тому що завдяки йому план світового панування може легше здійснитися: «Бог послав нам, своєму обраному народові, розсіювання, як благословення; воно, будучи в очах всіх нашою слабістю, у дійсності є нашою силою. Воно довело нас до порога світового панування».

Цілі, що намічаються в 9 протоколі, є чимось, начебто, вже занадто сміливим, щоб зі слів, дійсно могли вирости справи. Але в одному пункті слова і дійсність збігаються: «Для того щоб завчасно не зовсім руйнувати апарат керування невірних, ми авторитетно наклали на нього свою руку і порушили лише правильність роботи його механізму. Раніш він працював точно й у повному порядку, але ми замінили його “ліберально”-дезорганізованим партійним керуванням. Ми придбали вплив на судові рішення, виборче право, пресу, свободу особи і, саме головне, на виховання і культуру, ці наріжні камені людського буття. Теоретичними і практичними методами виховання, що ми самі, звичайно вважаємо помилковими, але які ми все-таки вселили, ми направили молодь невірних на помилковий шлях, засмітили їй голови і понизили її моральний рівень. Не змінюючи існуючих законів, ми за допомогою простого суперечливого тлумачення зіпсували їхній зміст і створили щось гідне подиву у своїх наслідках».

Дійсно, як видно всякому, незважаючи на те, що повітря повне теоріями «свободи» і дикими лементами про «права», особиста воля невпинно калічиться. На місце справжньої свободи, народ, шляхом достатку соціалістичних фраз, поставлений під свого роду державну опіку, до цього часу невідому. «Суспільна гігієна» служить одним приводом для цього, різні види «суспільної безпеки» — іншим. Діти майже позбавлені в наш час можливості навіть вільно віддаватися іграм, інакше як під наглядом призначених керівників іграми, між якими, за дивним збігом обставин, разюче велике число євреїв. Вулиці не вільні, як колись: всілякі закони обмежують самі безневинні прояви народної волі. З'явилося нестримне прагнення створювати скрізь шаблони, з яких кожний обґрунтований найвищою мірою ученим принципом. Тут дивним є та обставина, що коли дослідник дійде до авторитетного джерела цих бажань оточити народне життя визначеними тісними рамками, вона завжди наштовхнеться на євреїв, що займають місця, від яких ці розпорядження залежать.

Дітей з «соціального центру», родини, зманюють в інші центри; їх ведуть від їхніх чесних керівників у рідному домі, у церкві й у школі і захоплюють в інші примусові «центри», «в науково-освітні місця для ігор» під керівництвом спеціально підготовлених осіб, що привчає дитину не довіряти своєму природному оточенню, але чекати усього від держави. Все це стосується тільки дітей невірних; нікому з неєвреїв не дозволили б організувати життя єврейських дітей зазначеним способом. Вся ця організація передбачена світовим планом поневолення неєвреїв. Якщо нам скажуть, що все це має місце незалежно від цього плану, то було б досить цікаво з'ясувати, чому матеріалом для цих експериментів служать звичайно неєврейські діти, а керівниками їхній є особи єврейської раси.

Єврейські свободи у Сполучених Штатах охороняються найкраще. Неєврей повинен сам піклуватись про те, як йому опанувати зовнішній світ, але кожна єврейська громада має своїх особливих представників, що найрізноманітнішими спосібами, у числі яких не останнє місце займають політичні і ділові погрози, вміють домогтися особливої до себе уваги. Жоден неєврей не зумів би заслужити подяки, якби він з мотивів суспільної користі здумав би втрутитися в життя єврейських дітей: єврейська громада в кожному місті сама піклується про це. Єврейські общинні школи оточені великою таємничістю і навіть місцезнаходження їх нерідко залишається невідомим міським керівництву великих міст. Тим часом єврей ревно зайнятий тим, щоб мати вплив на неєврейський духовний лад; він прагне до того, щоб підказати неєвреєві, що він повинен думати взагалі, і особливо те, що він повинен думати про євреїв. Євреї роблять настільки великий вплив на неєврейський напрям думок, що зрештою, хоча і манівцями, виходить результат, сприятливий єврейським намірам. Ревнощі і завзятість, у цьому відношенні, що ними виявляються, і добре видний кожному, хто на це зверне увагу, виражають собою переконання євреїв, що вони належать до вищої раси і мають здатність керувати нижчою расою, якою є весь неєврейський світ.

Усі течії, що виявляються нині в схильності неєврейської молоді до легкодумства і розбещеності, випливають з єврейського джерела. Хіба наші молоді люди самі винайшли теперішній спортивний одяг, що зробив такий шкідливий вплив на сучасну молодь, що кожен репортер вважає своїм обов'язком ледве не щодня нагадувати про це? Цей стиль вийшов з єврейських магазинів готового плаття, у яких не мистецтво має першість, і не моральна сторона має вирішальний голос. Кінематограф являє собою цікаве сполучення фотографії з театром, але хто несе відповідальність за його виродження, що зробило з нього моральну небезпеку для мільйонів людей, небезпеку настільки велику, що вона збудила загальні занепокоєння й осуд? Хто у всьому світі є керівниками всіх дансингів і всіх різних закладів подібного роду, вічно переповнених народом, і взагалі всіх місць звеселянь, що розхитують нерви? Подивіться на цих наших виряджених молодих людей і дівчин, з їхньою вульгарною зовнішністю і з їхньою відсутністю всякого почуття відповідальності. Де всім їм, зовні і зсередини, починаючи від їхніх костюмів і фальшивих каменів, і кінчаючи їх болісно збудженими думками і бажаннями, ви можете приліпити ту саму етикетку: «Створені, розбещені й експлуатуються євреями». От яке моторошне висвітлення дають сучасні факти цитаті, що говорить: «За допомогою, виховання в дусі принципів і теорій, що ми самі вважаємо явно помилковими, але які ми вселили, ми затягли на помилковий шлях юнацтво невірних, засмітили йому голови і понизили його моральний рівень». Для засвоєння принципів і теорій не потрібно неодмінно великих або — навіть середніх духовних здібностей. Любою молодий простолюдинів, проводити свій вільний час у Синематографі, засвоює цим свої «принципи і теорії», точно так само як юнак вищих класів, що слухає лекції про «волю статі» єврейського «ліберала», що виконує таким способом свої обов'язки по «контролю народонаселення». Деморалізуючий вплив, властиве всім цим «принципам і теоріям», не є продуктом неєврейської родини, церкви або професії, якими переважно зайняті неєвреї, але продуктом теорій, впливів і професій, у яких переважають євреї. Можна було б продовжити ці обвинувачення, але ми воліємо обмежитися тим, що всяка чесна людина може всюди спостерігати своїми очима. Потрібно до цього ще додати, що головною жертвою в цих випадках не є єврейська молодь, але неєврейська. Якщо відома частина єврейської молоді і заражена цією соціальною отрутою, то в порівнянні з тим спустошенням, що ця отрута робить у середовищі неєврейського юнацтва, про це не варто говорити. Заслуговує на увагу, що євреї які, крім всього іншого, витягають ще багату вигоду з цього процесу деморалізації неєвреїв, ні самі, ні їхні сини і дочки не робляться жертвами цього розкладання. Єврейське юнацтво переживає цей процес багато легше і з великим достоїнством, ніж маса неєврейської молоді.

Багато батьків і матерів, багато незіпсованих юнаків зі здоровими почуттями, тисячі вчителів і письменників боролись з розкішшю. Багато знавців фінансових наук, що бачили, як народ здобуває своє надбання і як його потім промотує, застерігали проти цього. Точно також і економісти давно переконалися в тому, що промисловість, що виробляє предмети розкоші, даремно поглинає людську силу і матеріали, необхідні для ходу промисловості, що робить предмети необхідні для життя. Виходить, що одні роблять дрібнички замість того, щоб зайнятися виробництвом стали, а інші фабрикують всяку дрянь, замість того щоб працювати на хуторах. У результаті матеріали витрачаються даремно на виробництво речей, призначених винятково для продажу, а не для споживання і завдяки цьому промисловість, що робить предмети для життя необхідні, тоепить нестачу у матеріалах. Словом, всякий спостерігач, що бачив, як наростає божевільна звичка до розкоші і дрібничок, піднімав свій голос проти цього захоплення. Але, якщо вірити Протоколам, боротьба ця велася не з того кінця. Народ купує ці безглузді дрібнички, так звані предмети розкоші, але не він їх видумав. Вони йому починають навіть набридати. Але потік незліченних дрібничок продовжує текти безупинно. Постійно з'являється що-небудь нове, виставляється на показ народу, носиться по вулицях, щоб показати, чого вимагає стиль. Газети повні словесних і картинних реклам, кінематографи дають відповідні зображення. Актори вводять у моду ці nouveautes. Все це, разом взяте, робить відомий тиск на людей, — тиск, що саме відсутній, коли справа йде про поширення дійсно коштовної і корисної речі.

Чому відбуваються ці явища? Де та сила, що володіє такою спритністю, що вона має можливість свідомо прагнути до того, щоб опошлити народний смак, попутно примушуючи його велику частину грошей витрачати на ці дрібниці? Де причина цієї судорожної спраги розкоші і цієї марнотратності? Як могло відбутися, що перш ніж з'являються ці предмети розкоші, як приводи для марнотратності, все вже підготовлено до того, щоб збудити народну увагу до цих предметів і спрагу до їх придбання? Якби американський народ, при погляді на всі дорогі і марні речі, хоча б раз побажав добратися до їхнього першоджерела, довідатися, які люди витягують з цих речей величезні бариші, і простежити весь процес, завдяки якому ринок наводнюється марними і дорогими речами, деморалізуючи цим у грошовому, господарському і соціальному відношеннях увесь неєврейський світ, якби він, словом, усвідомив собі, що єврейські фінансові інтереси не тільки знаходяться в тісному зв'язку з найнижчими людськими пристрастями, але, крім того, цілком свідомо ще і збуджують і виховують ці пристрасті, то це краще, ніж все інше, повело б до того, щоб був покладений кінець розтраті матеріалів, праці, неєврейського золота і спустошенню неєврейського духу. Більш того, — цим був би покладений кінець і розтраті єврейських духовних здібностей і, що усього важливіше, повної теперішньої марності Ізраїлю для світу. Ми зтверджуємо, що неєврейську публіку навмисно роблять жертвою цієї штучно створеної торгівлі марними предметами розкоші. Бачили ви коли-небудь, щоб самі євреї робилися жертвою пристрасті до порожніх дрібничок? Вони люблять носити костюми, що кидаються в очі, але їхня ціна відповідає їх якості. Вони носять дуже великі діаманти, але діаманти ці дійсні. Єврей ніколи не зробиться жертвою єврея. Дурна розкіш і вульгарні звеселяння, це для народу; єврей знає, чим його спокусити, і знає, що всі ці речі не вартують нічого.

Найбільше гідні жалю не грошові витрати і не зазіхання на гарний смак, але той факт, що нерозумні неєврейські маси по своїй волі і цілком потрапляють в сіті. Вони вірять, що нові моди так само неминучі, як прихід весни, а витрата на їхнє придбання так само необхідна і природна, як податки. Маси уявляють, що вони грають при цьому якусь особливу роль, тоді як їхня роль полягає лише в тому, щоб платити і знову платити, коли «новітня мода» застаріє і з'явиться нова. У нас тут є люди, що за два роки вперед знають, які очманілі моди будуть захоплювати народ і в чому буде виражатися інші нісенітні захоплення. Це і немудро, тому що вони, їх самі винаходять. Все це є формений ґешефт, у всякому разі понижуючий моральний рівень неєврейської більшості, але за те тим більше вигідний для єврейської меншості.

Все це побічно випливає з 6 протоколу. Ми зробили вибірку з довгого місця цього протоколу, що говорить про те, що потрібно робити, щоб відвернути інтерес народу від чисто політичних питань і зосередити його на економічних. Це місце вказує далі способи, необхідні для того, щоб зробити промисловість хитливою, і за допомогою впровадження в неї спекуляції, зробити її несумлінною. Нарешті, у ньому викладаються міри, необхідні для того, щоб народ виявився безпомічним перед лицем положення, що створилося таким чином, і не зміг знайти з нього виходу. Засобом для досягнення цих цілей саме вказується розкіш: «Для того, щоб у корені розстроїти промислове життя неєвреїв, ми як стимул для спекуляції, збудимо в них сильну спрагу розкоші». А у 1-му протоколі сказано: «Нашому народові ми не можемо дозволити цього. Невірні одуріли від алкоголю». Треба помітити, що збір із спиртних напоїв, треба думати, теж випадково попадає в більшості в єврейські кишені. Історія боротьби за тверезість у Сполучених Штатах це доведе. З погляду історії весь антиалкогольний рух є нічим іншим, як боротьбою між неєврейським і єврейським капіталом; тільки завдяки тому, що неєвреї в більшості, перемога поки виявилася на їх стороні.

Різні розваги, ігри, дансинги, дешеві моди, фальшиві діаманти і всі інші їм подібні ґешефти, що почали процвітати під впливом таємного тиску на народ і завдяки яким усяка марна дрянь продається за такі високі ціни, що поглинає всі збільшення до жалування і всі поліпшення побуту, — усе це робиться під керівництвом євреїв.

Досить імовірно, що вони самі навіть не віддають собі ясного звіту у своїй участі в цьому глибокому зниженні морального рівня народу: для них важливо лише одне, як легше зробити гроші. Я думаю, вони повинні дивуватися, порівнюючи дурних неєвреїв зі своїми що вміють робити гроші євреями, розумними набувачами і мудрими знавцями золота. Якою б, одначе, справа не була б, все-таки перед нами лежить програма, яка з повною холоднокровністю намічає план, за допомогою якого народи повинні бути матеріально і духовно знищені. І ми бачимо, як ця сама програма щодня перетворюється в дійсність і при тому, якщо навіть не в цілому, то в більшій своїй частині, під контролем однієї раси.

XIII. Єврейський план впровадження потрібних ідей у людські суспільства

Тепер, здавалося б, читач повинен цілком усвідомити собі способи, якими Протоколи сподіваються домогтися розвалу людських суспільств. Щоб зрозуміти значення різних суперечливих течій, що звертають сучасну нам дійсність у безнадійну кашу, необхідно усвідомити собі цілком ці способи. Всі ті, які заплуталися в шумі сучасних голосів і протилежних один одному теорій і тому втратили мужність, знайдуть ключ для оцінки цих голосів і визначення значення цих теорій, якщо вони зрозуміють, що в створенні пануючих нині плутанини й упадку духу і лежить та мета, здійснення якої домагаються. Невідомість, нерішучість, втрата надії, страх і та жадібність, з яким тепер ловлять всяку нову обіцянку і будь-який проект для виходу із сучасного стану, — всі ці настрої і є тим, що за планами викладеними у Протоколах, повинне бути досягнуто. Загальний сучасне стан, що створився, підтверджує дійсність цієї програми.

Ця програма для свого здійснення вимагає часу, і дійсно, Протоколи говорять, що вона вимагає багато часу — навіть цілих сторіч. Всякий, хто поглибиться в цю проблему, знайде, що починаючи з першого століття, програма, що міститься в Протоколах, була програмою єврейської раси і нею проводилася в життя. Вона потребувала 1900 років, щоб у результаті вийшло сучасне поневолення Європи, що виразилося в одних країнах у політичному поневоленні, а в всіх без винятку, в поневоленні економічному. Але в Америці ця програма зажадала всього лише 50 років для того, щоб домогтися того ж результату. Неправдиве поняття ідеї лібералізму разом з безладними ідеями терпимості до єврейського походження, що до того ж, були зовсім затуманені тактикою протоколів, були привезені в Америку. Тут, під прикриттям сліпого, наївного і помилкового лібералізму з однієї сторони, і такої ж терпимості з іншої, за допомогою сучасного способу фабрикації суспільної думки, вдалося створити таке поневолення всього нашого укладу громадського життя, що дивує європейських спостерігачів. Деякі видатні дослідники єврейського питання, яких єврейські публіцисти охоче таврують кличкою «антисеміти», почерпнули розуміння цього питання не із спостережень, що вони зібрали в Європі, а із швидкого й очевидного розвитку американського стану справ.

Центр єврейської сили і головні здійснювачі єврейської програми знаходяться в Америці. Могутність Сполучених Штатів, що була використана для підсилення сильного єврейського тиску, стала важелем, за допомогою якого Версальську Конференцію спонукали підсилити єврейську могутність у Європі. Ця спільна дія з закінченням Мирної Конференції, однак не припинилася.

Весь метод протоколів може бути виражений одним словом: «розкладання». Знищення раніше створеного, створення довгого і безнадійного перехідного лихоліття, а протікання якого, всі прагнення до відновлення, зазнають аварії, поступова втома суспільної думки й ослаблення впевненості в собі доти, поки ті, хто знаходяться поза цим хаосом, не простягнуть свою сильну руку, щоб захопити панування, — от у чому складається весь метод. Якщо порівняти думку про людську природу; викладену в протоколах, із твердженням євреїв про те, що виконання світової програми значною мірою вже здійснилося, то деякі пункти цієї пропаганди розкладання стають досить ясними, однак далеко не всі. Одні пункти цього методу розглянуті в цій главі, інші, що широко захоплюють план майбутнього, будуть розглянуті нами пізніше.

Перший натиск єврейства спрямований проти колективних думок, тобто проти групи ідей, що у силу властивого їм внутрішнього збігу зпаюють великі союзи людей у політичну, расову, релігійну або соціальну єдність. Іноді ці ідеї позначають словом «принципи», іноді словом «ідеали». Але як би їх не називали, безсумнівно одне: вони є невидимим зв'язком єдності, загальною верою і з'єднувальною силою союзів, заснованих на єднанні і вірності. Протоколи висловлюють думку, що проти цих духовних сил повинен бути спрямований перший удар. Відповідно з цим єврейська пропаганда з виттям про мир спрямовані до того, щоб похитнути цього роду колективні підвалини. Адже «коливати», у загальноприйнятому змісті, зовсім не значить робити дурне або безчесне. Великий вплив всякої єресі, всякого протесту проти віджилих ґрунтується на тому, що нові думки притягують до себе також і людей чесних і схильних до добра. Пояснення, чому явище, по природі своїй помилкове, знайшло для себе такий твердий ґрунт у сучасному житті, полягає в тому, що всі мнимі істини переконують, надихають і на вид представляються доброякісними і справедливими. Тільки після довгої роботи в ім'я помилкових ідеалів, що виражаються однак у переконливій, надихаючій і на вид моральній формі, стають ясними дурні плоди цієї роботи, що виявляються в нерозумних, розкладницьких і в корені дурних вчинках і створюють біля себе таку ж обстановку. Всякий, хто візьме на себе обов'язок простежити ідею волі в її поступовому розвитку в Російської Історії, починаючи від філософськи обґрунтованого вихідного пункту її до кінцевого етапу, що виразився в сучасній дійсності, може скласти собі ясну думку про хід такого процесу.

Протоколи зтверджують, що неєвреї нездатні здраво судити, що привабливі ідеї, насаджені серед них планомірно і міцно, і що сила мислення в них зовсім підірвана. Всякий неєврей, на щастя, у стані перевірити на собі, наскільки така думка правильна. Якщо така людина добре продумає ті погляди, якими вона керується в житті, особливо ті, котрі обертаються біля їх центрального осередку — «демократії», то він прийде до того висновку, що його духовний світ знаходиться під владою цілої групи ідей, про походження і внутрішню цінність яких він ще ніколи не давав собі звіту. Якщо він думкою продовжить перевірку цих ідей і, припустимо прийде до висновку, що вони нездійсненні, то в нього з'явиться відповідь: «ми ще недостатньо для цього пішли вперед». Коли ж він потім побачить, як люди, «досить пішли вперед», запроваджують ці ідеї в життя, то на нього нападають страх і жах; тому що те, що звичайно прийнято називати «прогрес», є ніщо інше, як поліпшення за допомогою погіршення, що являє собою особливу форму розкладання. Тим часом кожна така ідея окремо була «гарна, розумна, чудова і гуманна». Проникаючи думкою ще глибше, неєврей побачить, що такого роду ідеї впертіше за все проповідуються світові, а зрештою йому стане ясно і те, хто є їхніми проповідниками.

У Протоколах виразно говориться, що перша їхня перемога над здоровою суспільною думкою була досягнута за допомогою ідей, що групуються навколо поняття «демократії». Для того, щоб стати подібним знаряддям, така ідея повинна суперечити природному ходові життя: у ній повинна полягати теорія, несумісна з фактами життя. Далі, такого роду життєпротивна теорія має шанси пустити корені і зробитися вирішальною лише настільки, наскільки вона представляється людському духові розумною, надихаючою і доброякісною. Тим часом істина дуже часто на перший погляд представляється противною розуму, що гнітить, і навіть іноді недоброякісною; але в ній криється одна вічна перевага, що вона — істина, і те, що на ній засноване, ніколи не може привести до збентеження.

Однак цей перший крок ще не дає панування над суспільною думкою, але він вже веде до нього. Гідно уваги, що посів «отрути лібералізму», за виразом Протоколів, займає перше місце в цих документах. Потім випливає те, що описано в протоколах: «Для того щоб досягти панування, потрібно насамперед створити замішання». Правда завжди та сама, і тому вона не піддається замішанню. Але помилковий, нав'язливий лібералізм, що посіяний широким змахом і під єврейським піклуванням швидше зріє в Америці, ніж де-небудь у Європі, легко піддається замішанню і плодить замішання, тому що він не є правда, але омана, а омана виражається в тисячі форм. Візьміть народ, партію, місто, союз, куди посіяна «отрута лібералізму», і ви будете мати можливість ці одиниці розколоти на стільки частин, скільки в них буде членів; для цього потрібно тільки кинути в їхнє середовище відомі відхилення від первісної ідеї. Теодор Герцль, архієврей, людина, чий кругозір був ширше всіх державних людей, взятих разом, і чия програма збігалася з програмою Протоколів, розумів це багато років тому, коли він говорив, що держава сіоністів (умовна назва для єврейської держави) здійсниться раніше, ніж зможе воістину здійснитися соціалістична держава: він знав, що «лібералізм», який він і його попередники посіяли, буде скований і покалічений, розпавшись на безчисельну кількість різновидів.

Хід розвитку подій, жертвою якого зробилися всі неєвреї, (але самі євреї ніколи, ніколи!), був наступний: насамперед проголошується «найширшого розмаху ідеал», (як у наші дні говорять, — «планетарний». — Перекладач(у російському перекладі — Крук)). Подібний термін завжди зустрічається у всякому запереченні на те, що говориться вголос про євреїв і про їхню світову програму: «Ми вважали вас за людину з занадто широким кругозором, щоб допустити, що ви можете висловлювати такі думки». «Ми вважали пана ім'ярек за людину із широким напрямом думок і не могли тому припускати, щоб він міг допустити думку, що євреї здатні на що-небудь подібне». «Ми думали, що така щоденна або щотижнева газета або журнал ведуться людьми занадто широкого кругозору щоб вони могли користуватися таким матеріалом». Ця «широта у всіх змістах» є свого роду ключем того духовного стану, у якому неєвреї зобов'язані знаходитися. Це — стан безладної, запаморочливої терпимості, повної безглуздих фраз про «свободу», що діє на розум і душу присипляючи і одурманюючи, і під покровом якої може ховатися все, що завгодно, і можливе, і нездійсненне. Взагалі фраза, бойове слово, є одне із самих надійних знарядь єврейства («за всіх часів люди приймали слова за справи». Прот. 5). Протоколи відверто визнають те, що у фразах може і не бути реального змісту.

Ніщо так не сприяло появі цієї «широти розмаху», сама вульгарність якої доводить відсутність глибини, як «визвольні» ідеї, що євреї постійно підсувають неєвреям, але якими самі ніколи не керуються. Тут нам необхідно як би зануритися у вир дійсного життя, у факти, якими вони є в дійсності. Тоді тільки для нас відкриється можливість дати відсіч всім фразам про широту розмаху і виявити чесну нетерпимість проти всього, крім правди. Вираз «широко» і «вузько» у повсякденному житті ніщо інше, як неправда. Ліберал повинен вірити і віра його повинна бути глибока і велика, щоб заслужити звання ліберала. Але звичайно він ні в що не вірить, і він на ділі зовсім не ліберал, тобто не вільнодумний. Якщо шукаєш віру, міцно обґрунтовану віру, то треба шукати її серед тих людей, яких євреї лають, називаючи їхній «вузьколобими». Єврейська пропаганда, дотримуючись Протоколів, бореться з людьми, що побудували свій життєвий лад на твердій підставі; їй потрібні люди «широкого напряму думок», що легковажно плавають на поверхні, і таким чином, діють у бажаному для таємного плану змісті. Такого роду люди, однак, самі вважають свою широту поглядів за ознаку переваги і незалежності.

Подивимося, що з цього виходить. Людина по своїй природі не може жити без віри. Протягом відомого часу вона може вірити в «широту поглядів», і під тиском суспільної думки на користь такого настрою, вірніше відсутності всякого дійсного настрою, вона може цілком віддатися цій вірі. Але вона занадто поверхнева, щоб життя, яке усе більш і більш поглиблюється, у ній могла знайти задоволення. З цієї причини людина повинна у що-небуть вірити. Доказом може служити безсумнівна релігійна сила всіх негативних світоглядів, у які вірують саме ті люди, що уявляють самі, що ні в що не вірять. Тільки деякі внутрішньо вільні і незалежні люди проникають у цю заборонену область, що має відоме відношення до єврейських важливих задумів, але це і є самі «вузьколобі». Звичайно знаходять більш зручним займатися в тих сферах, через які прокладена вторована дорога, де немає протиріч у розумінні життя і де нічого піклуватися про те, що будеш обвинувачений у «нетерпимості». Словом, люди віддають всі свої духовні сили зовнішнього життя, як то зображено в протоколах: «Для того, щоб зайняти думку й увагу невірних, їхні інтереси потрібно направити на промисловість і торгівлю».

Робиться страшно, коли дивишся навкруги і бачиш ту велику кількість людей, що присвячують усе своє життя цьому другорядному і третьорядному питанням, боязко і негативно відносячись до життєвих питань, що дійсно визначають людство, від вирішення яких залежить його доля. Саме це відхилення в матеріалістичну сторону відкриває Протоколам, а рівно і єврейським найманцям фланг для нападу. Люди з «широкими поглядами» і є в нашій сучасності саме тими, котрі проходять повз життєві питання: такого роду духовний лад дуже швидко вироджується в чисто матеріалістичну точку зору. У створеному таким шляхом, спрощеному темпі життя, і гніздяться розбрати, що так глибоко мучать світ.

У першу чергу неминуче наступить катастрофа верхніх шарів промисловості і торгівлі: «Для остаточного розкладання і руйнування суспільства невірних необхідно поставити промисловість на спекулятивну основу». Навряд чи потрібно пояснювати, що під цим мається на увазі перетворення всякого чесного підприємства в підприємство, що ганяється винятково за наживою, і створення такої обстановки, при якій всякий чесний прибуток попадає в кишені спекулянтів. Це значить далі, що шляхетне мистецтво ведення правильного господарства приречене виродитися в хижацьке, що спричинить за собою моральне замішання в середовищі підприємців і небезпечні безладдя в середовищі робітників. Але тут криється і ще більш важливе, а саме розпад неєврейського суспільства: не тільки розкол між капіталом і працею, але і розкол неєвреїв у всіх областях виробництва. Неєврейські підприємці і фабриканти в Сполучених Штатах вже в сутності майже не є «капіталістами». Більшість таких примушені займати капітали, на які вони працюють, у дійсних капіталістів: дійсними ж капіталістами є євреї, міжнародні євреї.

Неєврейський процес виробництва, маючи з однієї сторони єврейський капітал, як прес, що давить на фабрикантів, а з іншої єврейських агітаторів, демагогів і руйнівників, що підхльостує як батіг для робітників, знаходиться в такому стані, що повинне доставляти щиру радість улаштовувачам світу по програмі Протоколів. «З'єднані сили інтелігенції невірних разом із сліпою силою народних мас могли б представити для нас відому небезпеку; але проти цієї можливості ми прийняли всі необхідні міри, спорудивши між загальними цими силами перешкоду взаємної ворожнечі. Завдяки цьому, головна сила народних мас є нашою опорою. Ми, і тільки єдино ми, залишаємося їхніми вождями». (Прот. 9).

Доказ того, що євреї цілком задоволені, полягає в тому, що вони не тільки не роблять нічого для полегшення загального стану, що створився, але у всякій видимості бажають його ще погіршити. Їм знайомі всі способи створення штучного голоду і високих цін; ці способи застосовувалися і під час французької революції, і тепер у Росії. Всі ознаки того, що й у нас наступить щось подібне, вже наявне.

Штучні соціальні проблеми, в якості духовної їжі і легковажних розваг в години відпочинку — от єврейські методи, застосовувані до неєвреїв. Під їхнім прикриттям повинна завершитися справа, що найкраще виражена в девізі: «розділяй і пануй».

Читайте самі: «З метою втримати надто неспокійні розуми від публічного обговорення чисто політичних питань ми будемо висувати нові проблеми, що будуть здаватися такими, що мають зв'язок з першими: проблеми соціальні». (Прот. 13).

Хіба не повинен нас дивувати розкол між напрямом думок народних мас, спрямований винятково на економічні проблеми, і напрямом думок партій, що намагаються винятково займатися політикою? І хіба не є факт, що євреї займають сильну позицію в обох таборах: у політиці, щоб давати їй реакційний напрямок, і в робочих колах, щоб налаштовувати їх у радикальному, створюючи цим між ними безодню? І чи не існує цей розкол тільки між неєвреями? У всякому разі серед євреїв він відсутній: тому що суспільство складається з неєвреїв, а елемент, що руйнує, складається з євреїв.

Подивимося далі: «Ми включили в конституції оманні, нездійсненні права народу. Всі ці так звані “права народу” існують тільки в теорії і ніколи не можуть здійснитися… Пролетарій — не більше, ніж жебрак, і отримує від конституцій лише крупиці, що падають з нашого столу як винагороду за те, що він вибирає наших агентів і помотає проводити в життя наші заходи. Всі республіканські права для бідних є лише гірке глузування, тому-що гніт повсякденної роботи заважає їм користуватися ними, і одночасно пролетарій не має можливості розраховувати на визначений і вірний дохід, тому-що дохід стоїть в залежності від припинення робіт і страйків, що у свою чергу залежать або від підприємців, або від товаришів по роботі». (Прот. 3). Для того, хто вивчив різні форми страйків у нашій країні, це зауваження про них не представляє нічого загадкового. Далі говориться: «Ми примусимо збільшити робочу плату, але робітникові це не принесе користі, тому що одночасно ми викличемо збільшення цін на всі необхідні для життя предмети, під приводом падіння землеробства і скотарства; штучним шляхом ми глибоко підірвемо джерела виробництва товарів тим, що ми вселимо робітникам анархічні ідеї». (Прот. 6).

Нарешті: «Ми виступимо як визволителі робітничого класу, що прийшли для звільнення його від утиску, і переконаємо його приєднатися до нашої армії соціалістів, анархістів і комуністів, яким ми у свою чергу зробимо допомогу під личиною принципу загального світового братерства». (Прот. 3). Зіставляючи ці місця, варто згадати приведені багато раніше слова Сера Євстафія Персі (Eustace Percy), що також відомі євреям: «Не в тому справа, що єврейство цікавить позитивна сторона радикальних принципів, і не в тому, що воно бажає взяти участь у неєврейському націоналізмі або в демократії, але в тому, що жодний неєврейський уряд не може не бути євреям ненависним».

Автор «Єврея-Переможця» говорить: «Єврей демократ за почуттями, але не за природою. Коли він проповідує загальне братерство, то цим він бажає домогтися лише того, щоб соціальні ворота, закриті для нього в багатьох областях, нарешті розгорнулися перед ним, — не тому, що він бажає рівності, а тому, що він бажає стати паном і в соціальній області, подібно тому, як він вже зробився ним в інших. Багато поважних євреїв без сумніву будуть заперечувати правильність сказаного, але якщо таке заперечення і буде мати місце, то це пояснюється лише тим, що живучи довгий час в атмосфері Заходу, вони втратили здатність розуміння того, що підготовлялося в надрах їхніх східних одноплемінників».

Після всього викладеного не важко простежити історію розвитку єврейської ідеї лібералізму, починаючи від її джерел і кінчаючи останніми її проявами в житті неєвреїв. Бажаний хаос наступив. Цей хаос вже характеризує нині всі життєві прояви людей. Вони вже більше не знають, чому вірити і чого триматися. То їм вказують ряд одних фактів, то ряд протилежних; то дають одне пояснення, то зовсім інше. Маса пояснень, що суперечать один одному, не пояснюють рівно нічого і лише збільшують весь хаос. Самі уряди як би сковані ланцюгами, і коли вони роблять розпорядження про початок розслідування у відомому напрямку, це розслідування таємниче припиняється. Такий стан урядів точним чином передбачено в Протоколах. До всього цього варто додати нападки на людську потребу в релігії. І ця остання перешкода повинна впасти для того, щоб насильство і розбій могли діяти без всякого страху. Щоб домогтися цього бажаного стану, 4-й Протокол вчить: «З цієї причини ми повинні підкопатися під віру і винищити в душі невірних саме поняття про Бога і душ, замінивши ці ідеї математичними вирахуваннями і матеріальними потребами. Коли нам вдавалося позбавляти народні маси їхньої віри в Бога, всякий авторитет валився в бруд і робився суспільним надбанням, а ми робилися панами мас». (Прот. 5).

«Ми вже давно затурбувалися тим, щоб духівництво невірних отримало дурну славу» — (Прот. 17). «Коли ми станемо володарями, ми визнаємо небажаною всяку релігію, крім нашої, що сповідує єдиного Бога, з яким зв'язана наша доля як обраного народу, і через якого наша доля ототожнилася з долею світу. З цієї причини ми повинні зруйнувати всі інші релігії. Якщо завдяки цьому тимчасово спливе атеїзм, то це, як явище минуще, не перешкодить нашим цілям» — (Прот. 14). Чи не дає ця виписка матеріал для міркування навіть людям самих «широких поглядів»?

Досить примітно, як ця релігійна програма була здійснена в Росії, де Троцький, як про те громогласно оповіщає американська єврейська преса, не належить ні до якого віросповідання, і де єврейські комісари, на прохання умираючих росіян запросити священика, відповідають: «Ми скасували Всемогущого». Як зтверджують, Комітетові Допомоги східним євреям приходили зведення, що російські християнські церкви піддавалися самому злісному опоганенню з боку більшовиків, але синагоги майже завжди залишалися не доторканими, і їм не заподіювали ніякої шкоди.

Всі ці різні форми нападу з метою руйнування природних центрів духовного життя неєвреїв і заміни їх іншими нездоровими і руйнівними центрами, знаходять собі підтримку в пропаганді розкоші. Розкіш є один із самих розслаблюючих впливів. Починаючи комфортом, вона через зніженість і розслабленість веде до тілесного, духовного і морального виродження. Вона спочатку звабна, але кінчається безчесними пристрастями, що породжують повне руйнування всіх міцних і здорових життєвих сил. Вивчити зв'язок розкоші і падіння моральності було б досить вдячною задачею: дослідження довели б, що причина їх та сама. Якщо найближчою метою є «плутанина», що намагаються породити, то все це є лише підготовкою до ще більш безнадійного стану, а саме, до стану втоми. Що це значить, само собою зрозуміло. Втома є небезпечна для життя народу ознака. Новітні політичні події і їхні наслідки ясно доводять це, хоча ніхто не звертає на це увагу. Нехай партії дають пояснення, а кандидати на виборах дають обіцянки, нікому до цього вже немає ніякої справи.

Втома почалася з війною і з викликаною нею перевантаженням народних сил; світ з породженим ним загальним замішанням довів її до крайньої межі. Народ ні в що не вірить і ще менш чого-небудь очікує. Всяка впевненість зникла, а з нею майже зникла всяка відвага і заповзятливість. Невдача всіх прагнень, що неправдиво називали народними досягненнями, була так ґрунтовна, що більшість втратила всяку надію і на успіх взагалі всіх майбутніх народних рухів.

Про це Протоколи говорять наступне: «Загальна втома, породжена розбратами, ворожнечею, суперечками, голодом, епідеміями, збіднінням, потрібна доти, поки невірні не будуть бачити іншого шляху на щастя, як тільки наше золото, і поки не покличуть на допомогу нашу силу» (Прот. 10). «Цими способами ми доведемо невірних до такого стану втоми і виснаження, що вони примушені будуть визнати нас як міжнародний авторитет. Тоді ми безперешкодно вберемо в себе ще уцілілі правлячі сили світу й у такий спосіб створимо Над-Уряд. Ми повинні виховати суспільство невірних у тому дусі, щоб у результаті в них від слабості і відсутності мужності опустилися руки перед всяким починанням, що вимагає відваги» (Прот. 5).

Євреї ніколи ще не бували втомленими і виснаженими. Вони ніколи не знали, що значить слово «неможливе». Це є відмітною ознакою тих, кому відома точна дороговказна нитка в лабіринті життя. Невірне і постійне блукання під впливом мотивів і впливів, джерело яких невідоме і цілі незрозумілі, виснажує дух. Ходіння навпомацки в мороці породжує занепад сил. Неєвреї протягом сторіч це роблять. Тим часом євреї, що мають ясне уявлення про все, що відбувається, не знали цієї втоми. Можна винести навіть переслідування, якщо знаєш, за що, а євреї всього світу завжди знали, коли і чому по обстановці, що створилася, такі могли наступити. Неєвреї більше страждали, коли переслідували євреїв, ніж самі переслідувані, тому що коли переслідування припинялися, неєвреї продовжували по колишньому навпомацки бродити в мороці, тоді як єврейство знову пускалося у свій шлях, по якому воно йшло впродовж сторіч, до тієї ж визначеної мети, у яку воно завзято вірить і яку, якщо вірити тим, що глибше проникнули в єврейську сутність, єврейство ніколи досягне. Проте, і розуміючі це теж захоплені загальною втомою.

Як би там не було, одне безсумнівно: революція, що потрібна, щоб розірвати убивчу мертву хватку, якою міжнародна єврейська система душить світ, по всій ймовірності буде так само радикальна, як були і є єврейські способи, за допомогою яких так міцно зв'язали людство. Багато хто сумнівається в тому, чи будуть взагалі неєвреї в стані зробити подібну революцію. Може бути, вони і праві. Нехай принаймні люди довідаються, хто їх гнітить.

XIV. Чи передбачали євреї війну?

Перш ніж приступити до докладного вивчення зв'язку між програмою, викладеною в «Протоколах Сіонських Мудреців», і її здійсненням, наскільки це можна простежити в житті народів, ми розглянемо ті плани, здійснення яких у момент складання Протоколів ще було задачею майбутнього. Потрібно віддати собі ясний звіт у тому, що все те, що в 1896-1905 році було майбутнім, тепер може бути вже минулим, і те, що тоді було планом, тепер вже може бути дійсністю. Згадаємо тільки сказане в Прот. 22: «Я намагався ретельно розкрити таємниці минулого і майбутнього, так само як тих важливих подій найближчого майбутнього, до яких ми йдемо в потоці великих криз». Деякі з цих «важливих подій» вже сталися і вони кидають яскраве світло на питання, яким ми тут займаємося.

Доказовий приклад, що ще свіжий у пам'яті всіх, дала світова війна. Єврейська критика проти цих статей підняла, великий лемент із приводу того, що одна з них була присвячена єврейському питанню в Німеччині, де воно таке гостре. Ця критика намагалася вселити всім помилкову думку, ніби-то ці статті ніщо інше, як хитра німецька післявоєнна пропаганда. У дійсності справа виглядає так, що ряд статей, які повинні були бути присвячені вивченню стану єврейського питання в різних країнах, потрібно було відкласти для того, щоб без затримки ознайомити американців з єврейським питанням у його самому гострому застосуванні. Німеччина ж у даний час займає навряд чи не перше місце, за винятком Сполучених Штатів, серед інших країн, де єврейський вплив всередині і в поза є переважним. Показати це можна було б на великій кількості прикладів, набагато більшому, ніж це мало місце в главі другій. (Приведені там приклади, між іншим, спершу заперечувались єврейськими захисниками, але пізніше були визнані правильними). З тих пір загальний настрій, що створився в Німеччині, зробив те, що більшість євреїв втікли з офіційних посад. Воля німецького народу приклала всі свої сили для того, щоб політичне керування знову перейшло в німецькі руки. Чи звільнилася однак завдяки цьому Німеччина від євреїв? Цього ніяк не можна сказати. Єврейські окопи йшли далі і глибше і не обмежувалися тільки всім безпосередньо видимою публічною владою. Їхній вплив на головні галузі промисловості, на фінанси і на майбутність Німеччини зовсім не став слабкіше, — він усе ще існує непохитно.

Тут ми говоримо про Німеччину в зв'язку з єврейським питанням по особливих мотивах. Як всім відомо, клич про «анексії» вперше пролунав з Німеччини саме в той час, коли вся німецька військова діяльність у цілому і настрій народу знаходилися під єврейським впливом. «Анексії» був клич, що лунав у всьому світі. І от зі Сполучених Штатів, країни, що у той час ніякої участі у війні не приймала, у відповідь роздався контр-клич: «ніяких анексій». Таким шляхом з цього створилося світове питання. Під впливом цього, народи дуже незабаром зовсім забули про потоки крові боїв, про спекулянтів на цій крові і про всі інші жахи і зайнялися лише одним питанням, питанням про «анексії», що власне кажучи, могло виникнути тільки наприкінці війни, а ніяк не при її початку. Питання про кинуте гасло «анексій» стає особливо цікавим, при всій його неясності, для всього світу, якщо знати, хто були ті особи у Німеччині, від яких залежало формулювання цілей війни, і хто в той же самий час були головними порадниками зовнішньої політики в Сполучених Штатах. Цілком ясним стає це питання тільки тоді, коли прочитаєш Протоколи, час походження яких, цілком ймовірно, відноситься до 1896 року, хоча вони і зробилися відомі усьому світу тільки тепер. Що вони були написані не пізніше 1905 року, не підлягає ніякому сумніву.

Другий Протокол має своїм предметом війну. Ось як він починається: «Для наших цілей необхідно, щоб війни, по можливості, не спричиняли збільшення територій. Цим шляхом війни отримують економічне забарвлення, і народи взнають силу нашої переваги по тій допомозі, що ми в цьому питанні зробимо».

Кому між 1896 і 1905 роками могла прийти в голову думка, що нове гасло «без анексій» знайде собі застосування у війнах? Кому-небудь з нас? Якому-небудь державному діячеві? Але нам відомо, що генеральні штаби займалися планами й операціями можливої майбутньої війни. Нам також відомо, що державні люди, що усвідомлювали відповідальність, яка на них лежала, працювали над створенням мислимої рівноваги між різними інтересами, завдяки чому можливість війни робилася мало ймовірною. Хто ж вивів з ладу за допомогою простого гасла «без анексій» всі ці планомірні і завбачливі починання?

На щастя, відповідь на це питання дають самі безперечні єврейські джерела. У газеті «American Jewish News» («Американські Єврейські Новини»), 19 вересня 1919 року на першій сторінці була надрукована стаття під заголовком: «Багато років тому Нордау пророчив декларацію Бальфура. Спогади його друга, Ліппмана Розенталя».

У цій статті м.Розенталь розповідає про те, як на шостому конгресі сіоністів у Базелі (у серпні 1903 р.) виникла серед євреїв гостра розбіжність через зроблений єврейству пропозиції Великобританії прийняти Уганду в східній Африці, як колонію для єврейського заселення. Більшість сіоністів обурювалося на своїх вождів Герцля і Нордау за їхню згоду на британський план. І от, з розповіді Розенталя, на трибуну конгресу зійшов Макс Нордау й у громовій промові розбив доводи супротивників Уганди і довів, що треба вступити в угоду з Британією. Приводжу досить характерне місце з цієї промови єврейського мудреця, Нордау:

«Я хочу розповісти вам про часи майже забуті, про часи, коли європейські держави вирішили послати флот проти фортеці Севастополь. У той час Італія існувала, але З'єднаного Королівства Італії ще не було. У дійсності, Італія була тоді маленьким Сардинским герцогством, а велика вільна і єдина Італія була лише мрією, пекучим бажанням, віддаленим ідеалом італійських патріотів. Вождями Сардинії, що замишляли вільну і єдину Італію і за це боролись, були три великих народних герої: Гарібальді, Мадзіні і Кавур.

Європейські держави зажадали від Сардинії прийняти участі в демонстрації проти Севастополя й у посилці флоту для облоги фортеці. Ця пропозиція викликала розбіжність серед вождів, Гарібальді і Мадзіні не хотіли посилати флот на допомогу Франції й Англії. Вони говорили: наша програма, якій одній ми зобов'язані служити — вільна і єдина Італія. Яка нам справа до Севастополя? Севастополь не для нас і ми повинні звернути всі наші сили на нашу початкову програму, щоб мати можливість якомога швидше здійснити наш ідеал.

Але Кавур, найвидатніша, найздібніша, і самома широка у кругозорі державна людина Сардинії, наполягав на необхідності послати флот для облоги Севастополя разом з іншими державами і зрештою настояв на свому. Може вам цікаво буде довідатися, що правою рукою Кавура, його іншим радником був його секретар Хартум, єврей за походженням, і що в колах, що стоять в опозиції до уряду, говорили про єврейську зраду. І от на одних зборах італійських патріотів пролунав обурений лемент на адресу радника Кавура Хартума, і від нього зажадали, щоб він, якщо може захистив перед зборами свою небезпечну і зрадницьку політику. І він сказав: наша мрія, наша боротьба, наш ідеал, за який у крові і сльозах, у турботах і розпачі ми заплатили життям наших синів і смертним страхом наших матерів, наше єдине бажання і ціль — це вільна і єдина Італія. Всі засоби, що ведуть до цієї великої і головної мети, священні. Кавур прекрасно знає, що після боїв у Севастополя рано або пізно збереться мирна конференція і що в ній будуть брати участь ті з держав, що брали участь у війні. Хоча в Сардинії і немає безпосередніх інтересів у Севастополі, але якщо ми тепер зробимо допомогу нашим флотом, то ми будемо засідати в майбутній мирній конференції на однакових правах з іншими державами, а на цій мирній конференції Кавур проголосить вільну, незалежну і єдину Італію.

Так здійсниться наша мрія, за яку ми страждали і вмирали, вона перетвориться в чудову і щасливу дійсність. І якщо ви тепер запитаєте мене, яка справа Сардинії до Севастополя, то я вам відповім наступними словами, що є як би сходинами одних сходів: Кавур, Сардинія, облога Севастополя, майбутня мирна конференція, проголошення вільної і єдиної Італії».

Всі збори знаходилися під чарівністю красивої, істинно поетичної і натхненної мови Нордау, і його витончена і музична французька мова доставляла слухачам майже почуття насолоди. Оратор на кілька секунд перервав своє слово, і публіка, остаточно зачарована його блискучою промовою, вибухнула бурхливими аплодисментами. Але Нордау просив заспокоїтися і продовжував:

«У даний час прогресивна світова держава Англія, після Кишинівського погрому, у знак своєї симпатії до нашого нещасливого народу, запропонувала єврейській нації за посередництвом Сіоністського конгресу незалежну колонію Уганду. Але Уганда лежить в Африці, а Африка не Сіон і, як виразився Герцль, ніколи Сіоном не буде. Але Герцль добре знає, що для справи Сіонізму немає нічого більш дорожчого, як дружнє політичне розташування такої держави, як Англія, тим більше, що головні інтереси Англії зосереджуються на Сході. Ніде прецедент не грає такої важливої ролі, як в Англії і, тому найвищою мірою важливо отримати з рук Англії колонію і створити, таким чином, прецедент у нашу користь. Рано чи пізно Східне питання повинне бути вирішене, а воно містить у собі і питання Палестинське. Англія, що звернулася з офіційною нотою до Сіоністського конгресу, зв'язаному з Базельською програмою, буде мати вирішальний голос в остаточному вирішенні Східного питання, чому Герцль і рахував своїм боргом підтримати дорогі для нас зносини з цією великою і прогресивною державою. Герцль знає, що ми стоїмо перед страшним світовим зіткненням, дуже може бути, що колись буде створене щось подібне до всесвітнього конгресу, і велика, вільна і могутня Англія продовжує тоді справу, що вона почала своєю великодушною пропозицією шостому конгресові. А якщо ви мене запитаєте, що робити в Африці, то я вам повторю слова державного діяча Сардинії, застосувавши його до нашого випадку і до наших поглядів. Я скажу вам наступні слова, як би сходини одних сходів, що ведуть усе вище і вище: Герцль, Сіоністський конгрес, англійська пропозиція, Уганда, майбутня світова війна, мирна конференція, на якій, за допомогою Англії, буде створена вільна Палестина».

Як громом вразили нас всіх ці слова, ми всі здригнулися від подиву і благоговіння, як би перед пророчим баченням. І у вухах моїх знову пролунали слова нашого великого брата Ахад Хаама, що виразився про промову Нордау на першому конгресі в такий спосіб: «Я відчував, що до нас тримє промову один з наших древніх пророків, голос цей спустився з вільних гір Іудеї, і наші серця палали, коли ми чули його промова, повну чудес, мудрості і бачень».

Захват палких сіоністів цілком зрозумілий, але розділити його я не можу, тому що, якщо одні єврейські вожді, типу Макса Нордау, за десять років вперед передбачали світову війну і переділ Європи, то інші єврейські вожді, цю потрібну їм світову війну ретельно підготовляли, а треті єврейські вожді в зручний момент мистецьки її викликали. Не палке пророцтво єврейських мудреців, а диявольське мистецтво єврейських реальних політиків гідно нашого здивування, з'єднаного, звичайно, з найбільшим обуренням».

Потрібно дивуватися, як могла бути взагалі надрукована ця стаття Липпмана Розенталя. Пояснюється це тим, що вона була написана лише після того, як пішла декларація Бальфура про Палестину, і безсумнівно, що вона ніколи не побачила б світла, якби євреї не думали, що ця частина їхньої програми вже виповнилася. Єврей ніколи не проговориться, поки він не переконається, що гра його вже виграна. Тоді тільки він заговорить. Ця програма сходи: — майбутня світова війна — мирна конференція — єврейська Палестина, у 1903 році була повідомлена тільки євреям. Коли вирішили, що дійшли до верхньої сходинки, можна було заговорити про це відкрито.

Падіння Російського Царя, при ближчому розгляді, отримує таке ж висвітлення. Коли ця подія стала відомою, вона збудила в Нью-Йорку незвичайну радість. Один неєврей зі світовим ім'ям виголосив промову, у якій вихваляв одного відомого американського громадянина (Банкіра-мільярдера Шиффа. — Прим. перекладача на російську.) за те, що він підготував падіння Царя грішми, на які вироблялася пропаганда серед російських військовополонених під час російсько-японської війни. Ми бачимо, що факт цей став відомий тільки після того, коли вдалося задумане. Не слід втрачати з виду, що останній акт червоної змови, вбивство Миколи Романова, його дружини, його юних дочок і хворого сина, був зроблений радянськими комісарами, що майже всі були євреї. Те, що було почато за допомогою американського фінансиста, було закінчено радянськими комісарами. Чи передбачали міжнародні євреї війну в 1903 році? Визнання Розенталя представляється мені сильним доказом на користь такого припущення. Але чи обмежилися вони тільки одним передбаченням? Було б добре, якби вони при ньому і залишилися, і якби факти не говорили за те, що вони самі війну спровокували. Ми просимо читача згадати на хвилину два пункти зі статті Розенталя: «Може бути, вам буде цікаво довідатися, що правою рукою Кавура, його другом і радником був його секретар Хартум, єврей». Так говорить сама єврейська преса. Якби «Dearborn Independent», або будь-яка газета Нью-Йорка або Чикаго надрукувала список секретарів в осіб, що мають владу в всім світі, і прізвища таких позначила приміткою: «його секретар — єврей», то єврейське суспільство, напевно, почало б це спростовувати у пресі, як наклеп. За єврейським розумінням, якщо щось годиться знати євреєві, то це не означає, що те ж годиться знати і неєвреєві. Якби про Хартума писали відкрито, то його називали б неодмінно «італійцем».

Хіба єврейські секретарі, число яких до війни, у продовження її і під час Мирної Конференції було досить значне, мали менші здібності за Хартума? Хіба в Англії, Франції, Німеччині, навіть у Росії не було своїх Хартумів (у Сполучених Штатах їх було багато), що знали «програму-сходи»? Чи міг Макс Нордау, що ясно її бачив у 1903 році, забути її в 1914 і 1918 роках? Ми знаємо твердо: Євреї на своєму Базельському конгресі в 1913 році передбачали прийдешню світову війну. Відкіля могли вони знати, що світова війна буде? Далі ми знаємо також: Протоколи вже в 1896 році і, напевно, не пізніше, як у 1905, пророчили політику — «без анексій».

Світова війна наступила. З нею разом прийшло і гасло: «без анексій». Те, що у свій час у єврейській світовій програмі було майбутнім, нині стало минулим.

Протоколи звичайно висловлюються двома способами: «ми зробили» і «ми зробимо». Якщо в поточному році таємний доповідач світової програми в якому-небудь місці буде звертатися з промовою до своїх посвячених одноплемінників, то в багатьох місцях, де доповідач 1896 року говорив «ми зробимо», він повинен буде сказати «ми зробили». Багато чого вже здійснилося.

«Ми виступимо визволителями робітничого класу» — це вже відбулося і відбувається. «Ми зосередимо думки невірних на промисловості і торгівлі». І це відбулося. «Ми створимо сильну централізацію в справах керування для того, щоб міцно тримати в руках усю державну силу». І це вже майже скрізь стало фактом. «Ми станемо на сторону всіх визвольних партій і будемо поставляти їм ораторів». І це сталося. «Ми примусимо збільшити заробітну плату». Сталося. «У той же час ми викличемо повсюдне збільшення цін на всі предмети першої необхідності». — Сталося. «Ми похитнемо основи виробництва тим, що прищепимо робітникам анархічні ідеї» — і це вже стало фактом.

«На доказ того, що європейські уряди невірних знаходяться в стані поневолення, ми виявимо нашу могутність у злочинах і насильствах, тобто урядом терору». (Проток.7). Хто гляне на Росію, подивиться, як поводяться керівні міністри Англії, Франції й Італії стосовно Рад, і уявить собі все «поневолення» цих діячів, іменоване делікатно «політичною обстановкою», (щоробиться усе заплутаніше і заплутаніше, у міру того як намагаються досягти зворотного), хто побачить страждання Європи від рани, лікуванню якої свідомо перешкоджають, той повинен сказати: воістину і це сталося! «Наші плани не повинні відразу руйнувати всі існуючі установи. Лише спосіб їхнього функціонування підлягає зміні і вся їхня діяльності повинна бути спрямована згідно з нашими планами». І це сталося.

«Ми осідлаємо пресу і будемо міцно тримати вудила». Сталося. «Вудила» у даний час сильно підтягнуті в Сполучених Штатах: видавці могли б багато розповісти з цього приводу.

«Якби хто і захотів писати проти нас, то ніхто його статей друкувати не стане». У багатьох випадках це стало вже фактом, а для преси, що є простим ґешефтом, це сталося остаточно.

«Для заохочення спекуляції ми будемо заохочувати спрагу невірних до розкішного і звабного способу життя». Сталося.

«Всяку спробу пручатися ми повинні знищити тим, щоб країна, що посміє нам пручатися, була втягнута у війну із сусідньою державою. Якби всі сусідні країни з'єдналися для того, щоб встати проти нас, ми повинні викликати світову війну». (Проток.1). Вислів «світова війна» то й самий, котрим користувалися Нордау і Розенталь. «Герцль знає, — сказав Нордау в 1903 році, — що ми стоїмо перед страшним потрясінням всього світу». «У всій Європі, користуючись її ж зносинами, і в інших частинах земної кулі, ми повинні посіяти безладдя, розбрати і взаємну ворожнечу». Це сталося. «У цьому для нас криється очевидна вигода, тому що цим способом ми отримаємо повагу всіх країн, тому що вони будуть думати, що ми маємо силу по нашому розсуду викликати безладдя і знову встановлювати порядок». Це також сталося. Доповідач 1896 року сказав правду, коли він говорив «про важливі події, до яких ми йдемо в потоці великих криз». Гасло «без анексій» не тільки, оскільки того хотіли Протоколи, майже здійснився в дійсності, але завдяки йому одночасно назрів цілий ряд подальших планів. «Без анексій», як вираження політичної моралі, справа особлива; зовсім іншою є вимога «без анексій», коли її виставлюють для того, «щоб війни зробилися чисто економічною справою і щоб народи зрозуміли перевагу нашої могутності завдяки тій допомозі, що ми робимо». Світ бачив у програмі «без анексій» вираження політичної моралі; інша програма, що користувалася цим моральним вираженням лише як засобом, залишалася схованою.

Цю главу варто було б ще продовжити. Насамперед виникає питання, чи не буде мудрецями викладена їхнім учням нова програма, подовження «сходів», після того, як програма Протоколів вже досягнута в багатьох подробицях, і чи не повинен світ чекати нових викриттів. Можливо, що знайомство з єврейськими планами, що у даний час наступило, змусить народи прокинутися, завдяки чому існуюча програма буде знищена і надія створити які-небудь нові програми назавжди зникне. Але Іуду веде яскрава зірка!

XV. Чи є нинішні «ради» єврейським «кагалом»?

Ради не російська, але єврейська установа. Та вони не є сучасний винахід євреїв, не є нова політична ідея, що належить різним Троцьким. Їх походження давньоєврейське, це - форма керування, що євреї ввели в себе після завоювання Палестини Римлянами, з метою зберегти свою відособленість, расове і національне життя.

Сучасний більшовизм, що нині є простою оболонкою здавна задуманого удару, за допомогою якого повинне бути встановлене панування однієї раси, негайно ж установив ради, як форму державного керування тому, що євреї всіх країн, що приймали участь у російському більшовизмі, зпоконвіку були навчені устрою рад і керуванню з їх допомогою.

Рада згадується в «Протоколах» під древнім ім'ям «Кагал». У 17 протоколі говориться: «Вже і в даний час наші брати зобов'язані доносити на відщепенців із власного свого сімейства і на всякого, хто не підкоряється кагалові. Коли наступить наше царство, всі піддані держави повинні будуть нести таку ж службу».

Кожний, хто знайомий із сучасним життям євреїв, знає, що значить донос на відщепенців. Переслідування, яким піддаються євреї, що прийняли християнство, або сини і дочки строго правовірної єврейської родини, що женяться або виходять заміж за неєвреїв, по жорстокості своїй не мають нічого собі подібного в іншого людства.

Недавно, в одному з Західних Штатів Америки, молода освічена єврейка вийшла заміж за неєврея, видавця газети. З того моменту, як вона відкрила свій намір, з нею почали обходитися, як з відпвшою. Якби вона вмерла яким-небудь ганебним чином або віддалася самому безчесному ремеслу, презирство до її долі не могло б бути сильніше того, що виявили до неї з цього приводу. Похмурий похоронний обряд був виконаний із згадуванням її імені, і в день її весілля вона була оголошена померлою для свого народу.

Описаний випадок не є чимось особливим. Розповідь, що захоплює, можна знайти в життєписі Спинози, великого філософа, якого нині євреї охоче виставляють, як прикрасу свого народу. Хід його мислення привів його до сумніву в істинності раввинських догматів, - тих «правил людських», про які говорить Новий Завіт. Тому що Спиноза в той час був ще непомітною особистістю, то насамперед застосували до улюбленого євреями способу, - підкупу. Мені варто було б подумати перш, ніж застосувати вислів «улюблений євреями спосіб підкупу», якби, на жаль, це не було правдою. У нас немає схильності з низьких мотивів говорити наклеп, але історія єврейського народу, написана євреями, дає цілі гори доказів того, що підкуп є надійною й улюбленою зброєю євреїв. Те, що ми знаємо про це в даний час, підтверджує, що в цьому відношенні нічого не перемінилося. Єврейський письменник Іаков Ізраэль де Хаан (Haan), голландський адвокат у Єрусалимі, недавно констатував той факт, що продажність арабської преси подає великі надії до того, що арабська агітація проти євреїв у Палестині в кінцевому результаті припиниться. Він пише: «Між арабами йде пожвавлена агітація проти того, що вони називають сіоністською небезпекою. Але араби, й особливо арабські газети легко піддаються підкупу. Завдяки цій слабкості вони програють при перегонах на далеку відстань».

Отже Спинозі запропонували 1.000 гульденів у рік для того, щоб він мовчав про свої переконання і час від часу з'являвся в синагозі. З презирством він відхилив цю пропозицію, вирішивши добувати засоби до життя шліфуванням лінз для оптичних інструментів. Внаслідок цього його викинули з громади. От як це описується:

«Нарешті наступив день виверження і величезна юрба зібралася, щоб бути присутньою при цьому похмурому обряді. Почалося з того, що мовчки урочисто запалили встановлену кількість чорних свіч і відкрили Скинію Завіту, у якій лежали книги Моісеєвого закону. Цим шляхом уява віруючих була підготовлено до сприйняття подальшого жаху. Верховний рабин, друг і вчитель, а тепер найлютіший ворог засудженого, повинен був здійснити вирок. Він стояв, повний скорботи, але непохитний, а народ напружено дивився на нього. Вгорі, на хорах знаходився кантор, що пік голосним і жалібним голосом слова прокльону. Час від часу в слова прокльону вривалися пронизливі звуки труби. Раптом чорні свічі перевернули і віск, що тане, їхня крапля за краплею почав падати у велику посудину, наповнену кров'ю». (Льюис (Lewes), «Історія філософії в біографіях»).

«Після цього була прочитана остаточна формула прокльону: «Ім'ям Ангелів і Святих викидаємо ми тебе, Борух Спиноза, проклинаємо і виганяємо за згодою найстарших і всієї святої громади, перед лицем цих священних книг. Силою 613 заповідей, які в них утримуються, проклинаємо ми тебе прокльоном Ісуса Навина, проклявшего Єрихон, прокльоном, яким Єлисей проклинав дітей своїх, і всіма прокльонами, що написано в законі. Так будеш ти проклятий у день й у ночі, у сні і в пильнуванні, при вході і при виході. Господь хай не простить тобі! Нехай зіймуть проти цієї людини гнів і помста Господні і так впадуь на нього всі прокльони, які написані в книзі закону. Господь так винищить його ім'я під сонцем і так вижене його зо всіх колін Ізраїлевих за його зухвалість, всіма прокльонами неба, написаними в законі… Ми ж наказуємо, хай ніхто не говорить з ним словами вуст своїх, ні словами писаними, хай не буде йому ніякої допомоги, хай не живе ніхто з ним під одним дахом, хай не наблизиться до нього ближче, ніж чотири кроки, і хай ніхто не читає що-небудь ним написане». (Поллок, «Життя Спинози»).

«Коли замовкли ці громові слова, всі свічки відразу занурили в кров, пролунав вигук побожного жаху, і проклін прокричали всі присутні. У мороці, що наступив, всі вирекли амінь, амінь, підтверджуючи урочистий проклін». (Професор I. K. Hosmer, «Євреї»).

Ця розповідь показує, що міститься в цьому слові «донос». Він яскраво висвітлює той гніт, що лежить на євреях, що бажали б привселюдно виступати проти антигромадських ідей свого народу, але не сміють цього зробити зі страху найтяжчих покарань.

Донос, як то пропонує протокол 17, повинен бути зроблений на кожного, хто противиться «кагалові» або іншими словами давньоєврейській системі рад.

Після руйнування єврейської держави Римлянами, євреї зберегли в особі Первосвященика духовний і політичний центр; цей національний центр, після розсіювання євреїв і виходу з Палестини, зберігся в особі «Князя Вигнання» або Экзиларха, посада якого, цілком ймовірно, існує і понині і яку, як думають деякі, займає один американський єврей. Євреї, незважаючи на всі запевнення в протилежному, ніколи не переставали бути народом, тобто свідомо замкнутю расовю группою, що відрізняється від всіх інших, з цілями й ідеалами строго єврейськими «всі через єврея й всіх для єврея», на відміну від всього іншого людства. Що вони утворять собою націю серед інших націй, цього не тільки не заперечували видатні єврейські мислителі, але посилено це підкреслювали: у цьому відношенні їхня думка збігається з всіма фактами, що спостерігаються, - Єврей не тільки хоче жити відсторонено від інших народів, але він живе у своєму народі проти інших народів і прагне жити, наскільки можливо, під владою власних законів. У Нью-Йорку євреї в даний час домоглися того, що в них існує своя власна юрисдикція для вирішення їхніх власних справ на підставі їхніх власних законів. Це і є принцип Ради-Кагалу.

Починаючи з першого сторіччя, говорить «Єврейська Енциклопедія», «громада», «збори» або «кагал» були центром єврейського життя. Це було вже в часи Вавілонського полону. Останнім часом Кагал сплив на поверхню офіційно на Мирній Конференції, на якій євреї, відповідно до світової програми, - єдиної, яка з повним успіхом і без зміни була прийнята мирною конференцією - виговорили собі право Кагалу для своїх культурних нестатків і потреб керування; це право збільшило число їхніх переваг у тих країнах, де дотепер збереглося їхнє особливе положення. Польське питання є питання чисто єврейським, і Падеревський зобов'язаний своїми невдачами як державна людина єдино тому, що він знаходився під єврейським впливом. Румунське питання також є єврейське питання, і всі Румуни говорять про Сполучені Штати, як про «єврейську країну», тому що від своїх політичних діячів вони довідалися про той сильний тиск, який винесал їхня батьківщина з боку американських євреїв. Це тиск, що торкався корінних румунських життєвих інтересів, був настільки сильним, що примусив Румунію підписати угоди, які були для неї настільки ж принизливі, як ті умови, що Австрія пред'явила колись Сербії і які спричинили за собою світову війну. Єврейське питання, як можна переконатися, стоїть вище всіх сил, що викликали війну, і вище всіх перешкод до миру, що коли небуть бачив світ.

Євреї здавна вели свій власний спосіб життя і самокерувалися під владою Кагалу, спілкуючись з місцевим державним керуванням тільки через своїх уповноважених. Це був самий яскраво виражений комунізм, що коли-небудь, бачив світ, за винятком Росії. Виховання, санітарія, збори, сімейні справи, - усе це стояло під безпосередньою владою небагатьох, які складали собою урядове судове місце. Особи, що складають цю присутність, не обиралися на час, але посада їхня частіше переходила без перерви з покоління в покоління протягом довгого часу; те ж потрібно сказати і про сучасну владу рабинів. Уся власність кагалів вважалася загальною, що не заважало, однак, ватажкам робитися багатими. Такі кагали або ради існували в Римі, Франції, Голландії, Німеччині, Австрії, Росії, Данії, Італії, Румунії, Туреччині й Англії. У Сполучених Штатах ця ідея отримала свій розвиток у зв'язку із синагогами і національними й інтернаціональними єврейськими таємними товариствами.

Кагал є спадкоємним єврейським політичним укладом під час розсіювання цієї раси серед народів. В урядових судових місцях вищого порядку інтернаціональний характер Кагалу яскраво виступає назовні; число таких вищих місць зростало в міру поширення євреїв по земній кулі. Єврейська Енциклопедія говорить про «раду трьох країн» і про «раду п'яти країн», що за старих часів являли собою міжнародний зв'язок. В даний час стало важко отримати ясне уявлення про ці установи, як і взагалі про все, що стосується цих речей. Останній конгрес Сіоністів у Лондоні, на якому безсумнівно, хоча напевно і не в порядку публічного обговорення, отримали вирішення багато питань, що стосувались євреїв всіх країн, можна було б назвати «радою тридцяти п'яти країн», тому що члени його прибули з найвіддаленіших країн: з Лапландії і Південної Африки, з Персії і Нової Зеландії. Метою цих світових урядових інстанцій було з'єднання Євреїв, і протоколи їхніх засідань маються з часів віддалених сторіч. У такий спосіб у тому, що відбулося в Росії, нового нічого немає. Це є лише та форма панування, нав'язана єврейськими революціонерами неєврейської Росії, у якій єврейство виховане з найдавніших часів свого зіткнення з іншим людством. Взагалі Радянська Росія зробилася можливою тільки тому, що 90 комісарів зі ста є євреями. Те ж треба сказати і про Радянську Угорщину; якби там не було Бела Куна - «Над-Червоного», - і якби, з 24 його комісарів 18 не були євреями, Радянської Угорщини не могло б бути. Євреї є єдина народна група, що знає пристрій кагалів і вміє за допомогою них керувати.

Телеграма від 12 серпня 1920 року агентства «United Press» кидає світло на внутрішнє споріднення радянської системи з єврейським духовним ладом. Телеграма говорить про положення в польських містах і селах, що були зайняті більшовицькими військами під час їхнього наступу: «Місцеві єврейські громади негайно утворюють ради і комуністичне керування». Зовсім натурально. Можна тільки помітити, це знаходиться в повному протиріччі з розповідями, що постійно зустрічаються в пресі, про страждання євреїв під владою рад і про їхню відразу до червоного. Проте все те, що ми про це знаємо з великої преси, є ні що інше, як чисто єврейська страва, і свідчення очевидців цьому суперечать. Так члени «Американської Допомоги» повідомляли, що робота їхня у Польщі значно ускладнюється, тим, що єврейські домовласники вимагають неймовірно високої плати за приміщення. Інші розповідають про те, що хоча залізничний тариф у так званих голодуючих місцевостях збільшений у десять разів, найкращі і дорогі потяги наповнені винятково євреями. Про свою подорож в Угорщину один говорить: «Угорці грошей не мають, але в євреїв вони є».

Часто приходиться чути фразу: «Але американські євреї ненавидять Троцького і ради». Невже? А от на стор. 9 Американського журналу «Єврейський світ» від 30 липня 1920 року ми знаходимо лист за підписом містрісс Самуель Руш (Rush). Заголовок його говорить: «Чи дійсно ми встидаємося Троцького?» Ось витримки з цього листа: «Недавно я чула від видавців єврейських газет численні скарги на те, що євреїв дорікають у радикалізмі. Це вірно: є багато євреїв-радикалів. Правда і те, що деякі вожді радикалів - євреї. Але перш ніж проливати сльози про такий напрямок нашої раси, трішки подумаємо. Про Троцького не можна сказати інакше, як про освічену людину, що вивчила світову економіку, як про сильного й енергійного вождя і мислителя, що безсумнівно буде відзначений в історії, як один з числа великих людей, якими наша раса ощасливила світ… В даний час досить мало хто з нас сумнівається в тому, що за всіма безглуздостями, що пишуть про Росію, стоїть одна велика правда, а саме, що Росія знаходиться в тому перехідному стані, що завжди є наслідком нового будівництва. За видимим безладдям криється план, з катастрофи виростає порядок. Вона не буде країною утопії, але там буде створений уряд настільки досконалим, наскільки будуть у силах створити з такого недосконалого людського матеріалу ті, безсумнівно високо обдаровані духовно ідеалісти-практики, що тепер там будують. Але ж один з цих вождів - Лев Троцький! Що ж, - або ми дійсно повинні встидатися Троцького?».

У всякому разі в даний час ця дама Троцького не встидається.

Візьмемо далі суддю Фішера з Чикаго. Не забуваючи отимувати платню за своєю суддівською посадою, суддя Фішер роз'їжджав по білому світі на службі організації «Єврейська Допомога». Незабаром після свого від'їзду з Америки він змінив свої плани і рушив у Росію. За його розповіддю, йому дозволили в'їхати в Росію під тією умовою, що він не буде втручатися в політичні справи. Очевидно, при його поверненні в Сполучені Штати таку ж умову йому поставлено не було, тому що він почав там відкрито виступати як захисник думки про необхідність завести повний товарообмін з російським радянським урядом. От резюме того, що ним сказане на сторінках Чикагської «Трибуни»: «Ми повинні залишити Росію у спокої. Нам варто відновити торговельні зносина з радами. Більшовицький уряд міцний. В той час, як у комуністичній партії всього 500.000 членів, за режим Леніна стоять майже 100 мільйонів міцно спаяних селян». У числі радянських планів, за які стоять нібито 100 мільйонів спаяних селян, між іншим існує і наступний. Тут я надаю слово тому ж судді Фішеру, чия розповідь становить особливий інтерес ще і тому, що сам Фішер є суддею в суді по злочинах проти моральності в Чикаго: «Недавно поширився слух що російські жінки націоналізовані. Це не правда, але легкість, з яким там укладають шлюби і відбуваються розводи, сприяє частій зміні чоловіка і жінки. Всякий, хто хоче женитися, йде в ратушу, як ми б сказали, і реєструється в шлюбних списках. Тяжіння до шлюбів велике. Якщо двоє мають потребу в платті або в їжі, то вони змовляються одружитися на один день. Наступного дня вони знову йдуть у ратушу і знову реєструються… Але цього разу їхні імена заносяться спільно в книгу розводів. От все, що потрібно для того, щоб одержати розвід, а в додачу, дивишся, ще отриманий гарний обід». Суддя Фишер з Чикаго, що розповідає про це, що повернувся додому з поїздки з єврейським товариством допомоги, очевидно належить до числа тих, хто Троцького не встидаються. Так само і Макс Пайн, що багато років займав місце секретаря «З'єднаної Єврейської Торгівлі» у Нью-Йорку, відвідав радянську Росію в якості представника робітників. Він також зумів розповісти багато гарного про Ради і між іншим той дивний факт, що як би суперечить іншим, що євреям у Росії живеться дуже добре навіть тоді, коли вони не стоять за більшовиків.

Ми познайомилися з показами цих осіб, що належать до зовсім різних кіл суспільства, і всі вони однаково виявляють природну перевагу кагалові і радам, повні подиву до їхніх методів і яскраво вираженого благовоління до радянських володарів. Це пояснюєься тим, що совєтизм - сама досконала форма панування сваволі, а шлюбні закони радянської Росії знаходяться в повній гармонії з програмою Протоколів: «Ми знищимо вплив сімейного начала між невірними». Чи вдається Російським Радам-Кагалам цілком підточити основи сімейного життя, представляється однак досить сумнівним. Слабка сторона Рад та ж, що й у Протоколах: моральне здичавіння, подібне ракові, все роз'їдає навколо себе доти, поки само себе не зруйнує разом з тими встановленнями, на які воно нападає. З погляду Протоколів сучасна Росія ще не являє собою єврейської держави, але є неєврейською державою, завойованою єврейськими бойовими силами. Протоколи розрізняють три стадії процесу. Перша полягає в таємному руйнуванні державної спайки за допомогою навіювання звабних і розкладницьких ідей. Коли ці ідеї досить сильно подіяли для того, щоб зруйнувати суспільство і довести його до кризи, раптово на поверхні з'являються сили, що до того працювали таємно, беруть у руки віжки і керують переворотом. У Німеччині це сталося негайно ж після катастрофи, яка відбулася безпосередньо після перемир'я. Але німці дуже швидко зрозуміли вплив євреїв на всі урядові місця Імперії, чому досить скоро ті змушені були знову зникнути з видних політичних позицій. Точно також і в Росії євреї негайно ж захопили у свої руки державну владу і їм вдалося на ній закріпитися. Почалося це з моменту примусу Царя, революційними силами, відректися від престолу і це продовжується під владою Троцького, війська якого складають загрозу Європі. Але таке скорення країни, яке намагалися створити в Німеччині і яке вдалося в Росії, ще не є кінцевою метою програми. Воно лише початок її відкритого виконання. Кагал-рада має на меті повну катастрофу суспільства, повне роздроблення всякого дружного цивільного співробітництва і всякого єднання, і нарешті, створення абсолютного панування по заздалегідь запропонованих правилах у кожнім малому осередку, доводячи цим країну до повного безсилля і перетворюючи її в руїни. Само собою зрозуміло, що сюди входить і розкладання промислового життя, набір неєвреїв у війська і взагалі руйнування всякого порядку і моральності. Така остання задача руйнівної програми протоколів, перш ніж почнеться відтворення, що повинне перетворити скорену країну в єврейську державу. Цього останнього етапу світ ще не переживав, він ще не настав навіть у Росії. Якщо російський народ прокинеться від того непритомного стану, у якому він знаходиться в даний час, то цей етап і не наступить. Єврейські голоси голосно говорять про те, що радянська Росія стоїть міцно. Але вирішальний голос належить Росії. Вона поки мовчить, але вже нині людство здригається при думці про те, що дійсно Росія прокинеться, і при думці про страшну відплату її над радянськими діячами.

Програма Протоколів під час французької революції була близька до перемоги, але вона знищила сама себе завдяки своєму моральному здичавінню. У Росії вона підійшла на один крок ближче до кінцевого свого успіху, але і там вона розіб'ється об повне своє зневаження до всіх моральних законів. В даний час єврейське питання отримує своє бойове вирішення в Росії і Польщі, а міць єврейських бойових сил найвищою мірою підтримується Сполученими Штатами Америки. Тому немає нічого дивного в тому, що невеликі східні європейські держави, що боряться за своє життя з єврейським засиллям, називають нашу країну «країною євреїв». - «Ми окремо доведемо нашу могутність на одній з існуючих держав», говорять Протоколи. «З метою довести поневолення нами єврейських урядів невірних, ми доведемо особливо на одному з них нашу могутність за допомогою насильства, тобто пануванням терору» - Прот. 7. І дійсно неєврейські європейські народи один за іншим повинні були відкликати свої війська з Росії. Міністри, що стоять у влади, один за іншим бачили, що в російському питанні їхні руки зв'язані. Сьогодні ж світ змушений бути присутнім при тому, як поступово готується найжорстокіша помста маленькій Польщі, країні, що цілком ймовірно, намічена другою у списку жертв Рад за те, що вона насмілилася відстоювати свою самостійність проти єврейської могутності. Росії довелося гірко зпокутувати «білу» спробу звільнитися від єврейського засилля; тепер черга за Польщею. Пожежа повинна охопити увесь світ: така мрія європейських східних євреїв, а разом з ними і багатьох американських євреїв.

Якби ті євреї, що панують над світом, побажали звільнити російський народ і погасити роз'їдаюче полум'я більшовизму, поклавши кінець участі євреїв у всіх революційних рухах, то вони могли б це зробити в тижневий термін. Те, що в даний час відбувається, робиться з відома і згоди єврейських світових сил. Очевидно, бажання викликати зворотний рух у них відсутній. Точка зору ця значною мірою пустила корені серед американського єврейства й укладає у своїй програмі план «довести нашу могутність на одній з існуючих держав». Цією програмою і керуються неухильно. Але не треба забувати, що програма ця має і зворотну сторону: правда, вона доводить могутність, але в той же час, вона й змальовує народ, який ним користується. І може бути, зрештою настане час, коли цей народ буде гірко шкодувати про те, що він домагався цієї могутності і користувався нею.

Той, хто хоче перевірити гостроту і тонкість суджень про людські властивості, як вони викладені в Протоколах, нехай перевірить вплив більшовизму на власній особистості. Безсумнівно, що у всіх прошарках американських неєвреїв існує свого роду шанобливий подив перед переворотом, що зробили Ленін і Троцький з настільки широким розмахом. Їхня відвага і здатність триматися всупереч безлічі протидіючих сил мимоволі визнаються всіма.

Незайвим буде в зв'язку з цим привести те, що говориться в 10 протоколі: «Маси виявляють особливу любов і повагу до політичного генія, раз він домігся могутності, і про всі його вчинки заради досягнення влади вони говорять: “підло, але спритно! Обман, але зате як розіграний! Безсовісно, але чудово!”» Ми розраховуємо на можливість залучити всі народи до роботи з закладки фундаменту для задуманої нами справи. Насамперед ми повинні забезпечити собі сприяння відважних і безстрашних агентів, що повинні забрати з нашого шляху всі перешкоди. Зробивши державний переворот, ми скажемо народу: «Все це дуже погано, всі постраждали. Ми усунемо причини ваших страждань, якими є націоналізм, існування границь і розходження грошових систем. Звичайно, ви вправі вимовити над нами вирок, але було б несправедливо, якби ви його вимовили перш, ніж дасте нам можливість показати, чого ми хочемо і що ми в змозі зробити».

Мудро придумано, і так дотепер і робили. Але, безсумнівно, реакція повинна, нарешті, наступити. Справжні винуватці і всі таємні пружини руху, що ховаються за спиною більшовизму, повинні вийти на світло Боже. Тоді людство розтрощить цю світову програму в той момент, коли очевидно, вона стане вже на порозі перемоги.

Російська система кагалів-рад, нарешті, виставить цю світову програму в справжньому світлі, чого не могли виконати спроби, зроблені в цьому напрямку раніше. П'ять поколінь бачило французьку революцію в тому помилковому висвітленні, яке зуміли їй подати. Тепер, всі вже знають, що вона не була справою французького народу, але злочинним діянням меншості, що хотіла нав'язати французькому народові той самий план, що ми тут вивчаємо. Сам французький народ зрештою зкинув так звану французьку революцію, хоча з тих пір Франція, в результаті цього перевороту, створеного добре організованою меншістю, не може все ще звільнитися від єврейського панування. Так і Російська революція не перейде у всесвітню історію з таким романтичним ореолом. Світ вже починає розуміти, у чому вона полягає. Він незабаром довідається, на які гроші і ким була вона куплена, викохана і зроблена, і з якої частини світу пішов головний поштовх до неї. Російська революція є расовою, а не політичною або економічною. Під покровом перекручення соціалізму і його порожніх фраз про міжнародне братерство, криється ясно змальований план расового прагнення до світової могутності, в якому немає нічого російського і який прагне потоптати здоровий глузд і загальні інтереси цивілізованого людства.

Про походження Сіонських Протоколів Паризький журнал «La Vielle France» пише: «Твір, відомий під ім'ям “Таємниця Сіонських мудреців”, випущений у світ в 1905 році, належить перу такого собі Раббі Ашера Гінсберга, відомого під ім'ям Ахад Хаама. У дев'яностих роках минулого сторіччя він написав його єврейською мовою в Одесі для заснованого їм таємного суспільства “В'nе Mosne”. У 1897 році воно було переведене французою і повідомлено на конгресі Сіоністів у Базелі. Копія французького перекладу в тому ж 1897 році за посередництвом начальника російської таємної поліції закордоном Рачковского, потрапила в руки російського міністерства Внутрішніх справ. Вчений Нілус переклав її на російську мову й у 1905 році надрукував у другому виданні своєї книги “Велике в малому” і “При дверях” (пришестя Антихриста невдовзі). Один екземпляр цієї книги знаходиться в Британському музеї зі штемпелем надходження 10 серпня 1906 року».

XVI. Відношення єврейського питання до сільського господарства

Єврейське земельне лихварство знайоме всім, але «земельна програма» євреїв цим не обмежується. Внаслідок єврейської спекуляції з нерухомістю, характер американських міст за останні 15 років зовсім змінився. Тепер встановлено, що нечуване і лихварське підвищення найманої плати за приміщення, що недавно мало місце у східних містах Америки, більшою частиною є справою рук єврейських домовласників. Губернатор одного з найважливіших наших штатів коливався видати розпорядження, що регулює найману плату за приміщення. Його коливання пояснюються сильним тиском з боку могутніх єврейських інтересів того штату, яким він керував, а також сусідніх. Зрештою, він все-таки зважився під тиском своїх чиновників і особистого розслідування підписати таке розпорядження і дати йому силу закону. Виявилося, що в більшості випадків серед єврейських домовласників процвітає звичай, ту ж саму земельну ділянку по черзі передавати один другому, всім членам даної родини, при чому всяка зміна власника спричиняла збільшення найманої плати. Люди починають прозрівати в єврейському питанні, завдяки всіляким причинам. Тільки що розказаний випадок змусив прозріти губернатора. Однак описаний прийом ще не є чисто єврейською особливістю: і неєврейські домовласники, трапляється, вдаються до того ж виверту. Але домоволодіння в цілому є єврейською вотчиною. Єврей — головний домовласник в Америці. Всі орендарі і квартиронаймачі в Америці, крім тих, що живуть на Заході, можуть це підтвердитися.

Домоволодіння саме по собі, звичайно, не являє собою нічого гідного осудження, при тій умові, що воно не приймає антигромадського або антинаціонального характеру. Але отут і заковика: багато найстарших і гідних східних штатів, що представляли собою центри справжнього американізму, зовсім втратили своє дійсне лице, завдяки їх заселенню не іноземцями, а саме євреями.

Чим більше довідуєшся про це заселення, тим більше перестаєш довіряти цифрам про кількість єврейського народонаселення в Сполучених Штатах, що публікуються самими євреями.

Чи знає хто-небудь, що єдина національність, від якої уряд Сполучених Штатів не в змозі отримати статистичних даних про кількість емігрантів і про їхні доходи, є єврейська? І чи знає хто-небудь, що уряд Сполучених Штатів, у тих випадках, коли він бажає мати які-небудь дані про євреїв, повинен звертатися за ними до статистичних установ, що обслуговують тільки самих євреїв?

Якщо яка-небудь нація зтверджує, — як це роблять євреї, — що вона не є особливою нацією і не має власної національної статистики, що за вимогою уряду могла б пред'являти в посадовому порядку, то чому ж тоді вона одночасно з цим тримає себе, як особлива нація і веде свою власну реєстрацію? Насправді євреї Сполучених Штатів, як і євреї всіх європейських держав, являють собою особливу націю, із власним урядом, політикою і посадовим апаратом, і немає сумніву в тому, що Уряд Сполучених Штатів зноситься з єврейським урядом в Америці через особливо обраних євреїв. Швидкий погляд на швидку втрату багатьма американськими містами у всіх частинах країни свого лиця приводить до переконання, що єврейська статистика, видавана євреями для ознайомлення неєвреїв, містить зовсім помилкові дані. Це переконання підтверджується ще і тим, що єврейська статистика, що призначається для єврейських цілей, сильно відрізняється від тієї, котра призначається для неєврейського світу. Перевага, що робиться євреями домоволодінню, пояснюється схильністю їх до спекуляції, а всім відомо, що володіння нерухомістю перетворилося в найголовніший предмет спекуляції незважаючи на те, що такого роду спекуляція сама по собі гідна засудження і ганебна. Важко, звичайно, засуджувати євреїв за те, що вони робляться домовласниками. Так само важко відноситися до них з більшою строгістю за ті зловживання, що вони робили в цій області, ніж до їх неєврейських наслідувачів. І все-таки, чисто американським горем треба визнати той факт, що міста, на які наша молодь, по підручниках, звикла дивитися, як на священні вогнища волі і як на тверді стовпи американізму, у фінансовому відношенні перетворюються в семітські міста й у місця найму слуг для світового більшовизму.

До останнього часу єврей в Америці не цікавився неміською землею, що є досить показовим: єврей не хлібороб. Великі суми пішли на те, щоб зробити його таким, але продуктивне сільське господарство його ніколи не приваблювало і не приваблює, і у дійсний час він цінує володіння землею лише оскільки вона є золотоносною, або може давати велику ренту. Земля сама по собі, як виробник картоплі або пшениці, його ніколи не цікавила. Правда, в таких країнах, як Польща і Румунія, земельне питання було по перевазі питанням єврейським. Але всі закони, що забороняли євреям володіння землею в цих країнах, не могли припинити експлуатацію ними цілих провінцій. І це не тому, що євреї бажали орендувати землю: вони воліли взяти в оренду самих орендарів. Шляхом різних обходів і за допомогою підставних осіб з неєвреїв, вони зуміли отримати можливість розпоряджатися землею і цим шляхом панувати над селянином, створюючи таким чином, потрібну для себе обстановку. От який у цих країнах єврейський план: придбання землі не для сільськогосподарських цілей, а для того, щоб у землеробських країнах накласти руку на головне джерело їхнього добробуту і розлучити маси з їхніми місцевими природними вождями.

У країнах, де існує розумова і землевласницька аристократія, у якій народ бачить своїх вождів, програма єврейства завжди переслідувала двояку мету: усунути вождів шляхом захоплення землі. Це насамперед вигідно. Однак, при уважному вивченні цього плану можна завжди знайти щось більше, ніж просту вигоду. Тонкість єврейського плану панування над світом полягає в тому, що приведення його у виконання не завжди вимагає жертв, подібно звичайним людським планам, а навпроти, з кожною сходинкою виконання виходить величезна вигода. Чим більше, таким чином, реальний успіх плану, тим більше підсилюється спрага досягти мети.

В Америці, при завоюванні євреями країни, аристократії, яку потрібно було б усунути, не існувало зовсім. Тому єврейська діяльність у Сполучених Штатах до самого останнього часу обмежувалася контролем над здобутками ґрунту після жнив: говорячи іншими словами, єврейські інтереси спрямовані не на полювання за живим звірем, а на торгівлю його хутром.

Раз ми заговорили про хутра, то не можна не згадати, як іноді вигадливо складаються обставини: під час війни надавалося велике значення тому, що німці є хазяїнами американської хутрової торгівлі. Дійсно, торгівлею хутрами німці розпоряджалися з Німеччини, але розпоряджалися нею не німці, а євреї. І от були прикладені величезні старання до того, щоб захопити це «німецьке» підприємство, івдлучити його і передати американцям. І що ж! Американці, що купили ці підприємства, виявилися також євреями! Дійсні основи власності залишилися без змін і доходи, як колись знайшли все ту ж дорогу в кишеню «міжнародних».

Але хутро являє собою лише приклад. Візьмемо інший. Єврейський інтерес не спрямований на те, щоб самому збирати жнива, але на те, щоб вести торгівлю зерном. У чому дійсно дуже бідують Сполучені Штати, так це в покажчику «єврейських фінансистів», у якому народ міг би справитися і прочитати: такий-то і такий-то ім'ярек улаштував масову скупку зерна, а такий-то викликав хлібні «хвости». Такого роду фінансисти, що привласнили собі добробут, створений американцями, і вимагають тепер від споживача тільки одного: «плати, плати і знову плати!», при повній непоінформованості американського читача газет отримали можливість вільно і відкрито домогтися свого. Тому що, якщо американські газети сумлінно повідомляють, що один — італієць, інший — поляк, а третій — британець, то вони ніколи не надрукують, що четвертий — єврей.

У кожному великому або малому місті існує єврейська організація, що перешкоджає вільному оборотові сільськогосподарських продуктів, при чому робиться це шляхом насильства, що риє могилу американському ідеалові свободи.

Донедавна в Сполучених Штатах існував для цього дуже простий спосіб, а саме перехоплювати товари саме на шляху, у момент їх переходу від виробника до споживача, тобто тоді, коли з них можна вичавити найбільший прибуток і цим шляхом зробитися їх хазяїном. Народ платив не за корисну і необхідну послугу, а за зовсім непотрібне захоплення товарів посередниками. Тепер з'явився новий спосіб наживи в Сполучених Штатах. Єврейські мільйони йдуть на придбання величезних американських земельних просторів. Колись задовольнялися «контролем» бавовни, подібно тому, як контролювали хліб насущний; тепер же з'явилося прагнення здобувати самі землі, що роблять бавовну. Ці угоди вони ретельно наділяють великою таємничістю і виставляють на вид майже винятково підставних осіб з неєвреїв. Але той, хто буде мати терпіння простежити угоду по всіх її плутаних і складних слідах до кінця, той неодмінно зрештою дійде до інтернаціонального єврея, престол якого знаходиться у Лондоні.

Багато євреїв зверталися з листами в «Dearborn Independent», у яких говорили, що їм рівно нічого невідомо про всі ці плани світового панування єврейської раси. У цьому можна їм цілком повірити. Ціль дійсної книги, між іншим, у тому, щоб самих євреїв ознайомити з ними. Але все-таки не підлягає сумніву, що кожен єврей відчуває відоме задоволення, дізнаючись про успіхи свого народу на шляху до могутності. Міжнародний єврей твердо впевнений в цьому, і тому що це почуття задоволення існує скрізь, то міжнародній програмі забезпечена в більшій степені удача, небезпека ж невдачі зводиться до мінімуму. Державна форта керування єврейства не є народоправство, але панування сваволі. Звичайно, середній єврей нічого про це не знає. Але чому він, у такому випадку, лає неєврея, що хоче його з цим познайомити? Якщо єврей навмисне не буде відвертатися від положень, викладених у цій книзі, то він у самому собі знайде досить матеріалу, що підтверджує в найголовнішому їхню правильність, а це, безсумнівно, дасть йому можливість взяти участь у загальній роботі вирішення єврейського питання.

Не без подиву редакція «Dearborn Independent» читала передрук деяких своїх статей в інших виданнях, дивуючись, як деякі люди розуміють свої редакторські обов'язки. Під видом перекладів, головним чином, на єврейську мову, статті ці у великій кількості поширювалися серед євреїв, що не говорять англійською, причому переклади ці не тільки не збігалися з оригіналом, але фактично містили цілі фрази, яких в оригіналі зовсім і не було. Невже бояться, що єврейський обиватель прочитає ці статті?

Особи, що бажають створити ґрунт для вирішення єврейського питання в Америці, нічого більшого не бажають, крім того, щоб кожен єврей у Сполучених Штатах добре ознайомився з даними статтями, тому що євреї досить довго обманювалися своїми вождями.

Отже існує ясне, і вже в сильній мірі, вдале єврейське прагнення забрати у свої руки землі Сполучених Штатів, що роблять бавовну. Перший крок у цьому напрямку полягав у тому, щоб наскільки можливо понизити ринкову ціну таких угідь. Тиск для досягнення цієї мети вироблявся деякими банками, що скоротили кредити бавовнярам. Їм говорили, що у випадку, якщо вони будуть розширювати культуру бавовни, кредит буде їм зовсім закритий. Було потрібно понизити виробництво бавовни для того, щоб ціна на неї піднялася; користь від такої комбінації отримували не фермери, а ті особи, що мали у своїх руках бавовну від моменту появи її на ринку до надходження її до споживача. Прибутковість бавовництва таким шляхом була знижена, тоді як спекуляція з бавовною зробилася в тій же пропорції більш вигідною. Публіка повинна була нести свої гроші єврейським хазяїнам ринку для того, щоб вони могли купити на них землі. Словом, в результаті вийшло, що продавати бавовновирощуючу землю стало більш вигідним, ніж саму бавовну.

Ми навмисно обмежуємося констатуванням фактів, що стосується торгівлі бавовновирощуючими землями. Єврейські фінансисти в Нью-Йорку й у Лондоні дуже добре це розуміють, навіть якби єврейські видавці газет і рабини насправді про це нічого не знали. Про цей процес відомі кола ділових людей знали вже давно, а деякі з них повинні були навіть зробити йому відоме сприяння, під тиском обстановки, що створилася, як прийнято казати. Але вони не могли ще зрозуміти його значення. Лише недавно більш значні неєврейські комерсанти Сполучених Штатів усвідомили собі значення цих фактів. Війна сильно сприяла тому, щоб вони прозріли.

Дивні документи, відомі під ім'ям «Протоколів», із своїм навчанням про затиснення в міцні лещата всіх життєвих елементів держави не забули про землю і ґрунт. Земельна програма викладена в 6 Протоколі, одному із самих коротких, котрий ми приводимо нижче цілком, для того, щоб показати його відношення до сказаного нами вище.

Протокол 6: «Ми незабаром почнемо творити могутні монополії, гігантські резервуари багатств, від яких певною мірою будуть знаходитися в залежності навіть найбільші маєтки невірних, так що всі вони, наступного дня після настання політичної катастрофи, потерплять таку ж катастрофу, як і державний кредит. Присутні тут економісти повинні ретельно зважити важливість цього плану. Ми повинні всіма силами намагатися дати правильне висвітлення значення нашого верховного уряду і представити його, як захисника і благодійника всіх тих, хто добровільно нам підкоряться.

Аристократія невірних, як політична сила, не існує більше. У цьому відношенні рахуватися з нею нам не потрібно. Проте вона нам заважає в її ролі землевласників, тому що завдяки володінню землею вона є незалежною в засобах до життя; з цієї причини ми повинні будь-що-будь позбавити її володіння землею. Кращим засобом для цього є збільшення податків і іпотечна заборгованість. Цими мірами землеволодіння буде поставлене в залежне положення. Будучи не в змозі вести належний спосіб життя на занадто незначні спадщини, аристократи невірних зникнуть у нетривалому часі.»

«Одночасно потрібно всіляко заохочувати розвиток торгівлі і промисловості, а поруч з цим, особливо спекуляції, як фактора, що може служити противагою самостійної промисловості. При відсутності спекуляції промисловість могла б зприяти росту приватного капіталу і поліпшенню стану сільського господарства тим, що вона звільнила б земельну нерухомість від заборгованості земельним банкам. Наша ж промисловість, навпроти, повинна оголити країну як у відношенні робітників, так і у відношенні капіталів. І для того, щоб спільно зі спекуляцією зосередити гроші всього світу в наших руках і тим перетворити невірних у пролетаріат. З метою руйнування здорових способів добування засобів до життя невірних і з метою розвитку в них спекуляції, ми повинні, як принаду розвити в них любов до всякого роду розкоші. Ми примусимо збільшити заробітну плату; але ця плата не принесе користі робітником, тому що одночасно ми викличемо подорожчання всіх необхідних для життя предметів споживання під приводом, що це є наслідком упадку землеробства і скотарства. Далі ми глибоко і штучно підірвемо джерела продуктивної праці тим, що ми вселимо робітникам анархічні ідеї і будемо заохочувати серед них алкоголізм. Разом з тим, ми будемо намагатися вигнати з країни всі духовні сили невірних».

«Для того, щоб дійсний стан речей не був зрозумілим невірним передчасно, ми замаскуємо його вдаваним старанням на користь поліпшення побуту робітничу класу, розів'ємо боротьбу на ґрунті великих економічних принципів, в ім'я якої наші теоретики економісти будуть вести пожвавлену пропаганду».

Але програма на цьому не зупиняється, вона йде далі. Єврейство залишить недоторканними і монархів, поки вони йому будуть потрібні. Так, цілком ймовірно, британський престол буде останнім у порядку скасування монархій. Тому що, якщо з однієї сторони самосвідомість англійців почуває себе улещеним бути захисником єврейства і завдяки цьому бути учасником благодаті, що звідси виникає, те, з іншого боку, по єврейських поняттях ця обставина створює досить сприятливу обставину для того, щоб використовувати цю світову державу для єврейських цілей. Рука руку миє і це товариство буде продовжуватися доти, поки Іуда не буде готовий перекинути Британію, що він може зробити майже в будь-який момент. Існують ознаки того, що він навіть готується до виконання цієї останньої задачі.

Основними і постійними елементами в Протоколах є земля і нерухома власність, євреї і неєвреї.

Наше твердження, що неєвреї складають непереборний елемент єврейського плану, вимагає деякого пояснення. Протоколи не мають на увазі винищити неєвреїв або звернути світ у місце, населене винятково одними євреями; вони тільки прагнуть до того, щоб існував світ неєвреїв, керований євреями. Євреї як господарів, а неєвреї як дроворубів і водоносів, — це політика, знайома кожному читачеві Старого Завіту, як типово єврейська, котра у свою чергу постійно була причиною Божого суду над Ізраїлем. Вона залишилася такою і донині.

Займемося тепер чисто земельною програмою. «Землевласники нам у тягар остільки, оскільки вони, як такі, мають незалежні засоби до життя». От основне положення Протоколів. Байдуже, чи будуть земельними власниками неєврейська аристократія, польський мужик або північноамериканський фермер, — землеволодіння саме по собі робить людину незалежною, а всякий прояв незалежності в неєвреях є перешкодою для перемоги світової єврейської програми, що у світі фактів докладно посувається до свого здійснення.

Не сільськими хазяїнами і селянами, не орендарями і землевласниками, як такими, зайняті Протоколи: вся увага їх звернена на земельних власників, як на клас, незалежний у добуванні засобів до життя. У Сполучених Штатах ще не було такого моменту, як цей, коли по всім даним фермер, здавалося б, легше ніж коли-небудь, міг володіти землею цілком самостійно. Іпотечний кредит росте до легендарних розмірів, і в наш час скрізь можна чути розмови про те, що фермери «зробилися багатими».

І що ж? Ніколи ще не було стількох покинутих своїми хазяїнами ферм, як у даний час. «Цим шляхом ми повинні, у всякому разі, позбавити їхньої земельної власності». Але яким же шляхом? «Кращим засобом для цього служать податки й іпотечна заборгованість». Високі податки при укладенні земельних угод і необхідність позичати гроші для обробки землі. «Ці заходи неодмінно поставлять землеволодіння в залежне положення». Хотілося б довідатися від фермерів Сполучених Штатів, чи посувається цей процес вперед чи ні. Потім варто встановити той факт, що при всяких спробах надати фермерам гроші за помірний відсоток, або полегшити іпотечну заборгованість, в це втручається єврейський фінансовий вплив з метою цьому перешкодити, а коли це не вдається, по можливості хоча б утруднити це починання.

Завдяки збільшенню фінансових ускладнень для фермерів з однієї сторони, і притягальної сили промисловості з іншої, велика частина задуму вже виконана. У Протоколі це виражено в такий спосіб: «Промисловість повинна оголити сільські землі від робітників і капіталу». Чи сталося це, от питання? У Сполучених Штатах не підлягає сумніву, що так. Фермерові дістати гроші складніше, ніж кому б то не було, і рабочих він утримувати взагалі не може. Який же результат виходить від цих фактів, з яких один б'є по сільському господарству, а інший по народу? Саме той, до якого прагнули Протоколи: збільшена заробітна плата, при більш низькій покупній здатності: «Одночасно ми викличемо ріст цін на всі необхідні для життя предмети під тим приводом, що цей ріст викликаний упадком землеробства і скотарства».

Єврей, що склав ці Протоколи, був першокласний фінансист, економіст і філософ. Він знав свій предмет. Єврейська діяльність у промисловому житті доводить, що хотіти значить силу. Як доцільно діяв цей 6 Протокол на очах у всіх, хто не був сліпий, і як продовжує він діяти у всіх галузях людських починань і діяльності!

Фермери Сполучених Штатів почали самим успішним чином робитися цілком незалежними від фінансових сил. Велика перевага фермера полягає в тому, що він незалежний у своїх життєвих потребах. Земля його харчує і йому байдуже, чи подобається він єврейським міжнародним фінансистам чи ні. Його положення непохитне, поки сонце світить і часи року чергуються. Тому його ворогам було необхідно викликати щось, що похитнуло б цю квітучу незалежність. Фермерові почали робити ускладнення в кредиті більше, ніж кому-небудь іншому. Робітників переманили із сільських місцевостей у міста. Заняття землеробством було оголошено «відсталим» і «скаредним», так що сини почали встидатися роботи своїх батьків. При цьому, хлібні синдикати, що працювали проти фермерів, знаходяться під єврейським керівництвом. Якщо порівняти те, що в даний час відбувається в сільському господарстві, з тим, що написано про це в Протоколах, то потрібно визнати, що для фермерів Сполучених Штатів прийшов час виявити цікавість до цього питанню.

Всякий, хто серйозно прагне освітити неєвреїв у відношенні єврейського питання, дуже часто зіштовхується з фактом, що обсяг змови, описаної в Протоколах, такий великий, що сама просторість задуманого туманить здатність розуміння неєвреїв. У неєврея немає матеріалу змовника. Він не здатний стежити довгий час за дороговказною ниткою по темних і плутаних дорогах. Строго розроблена досконалість єврейської програми і вага подробиць стомлює його дух.

У цій обставині криється більше небезпеки, що програма виповниться, чим у сміливості самої програми.

Духовна ваговитість неєвреїв є найдужчий союзник єврейської світової програми.

Неєврей звичайно робить так чи інакше з однієї причини. Єврей робить дуже часто те ж саме по трьох або чотирьох різних причинах. Неєврей ще може зрозуміти, чому єврейські фінансисти прагнуть захопити у свої руки землю з метою перешкодити самостійності сільського господарства, яке їм може бути в тягар. Ця причина цілком ясна. Але є ще і друга причина. Її можна знайти в 12 Протоколі. Він має на увазі в тому великому дійстві, що нині відбувається, поставити на карту один проти одного місто і село. Цілковите панування над містом за допомогою промислового важеля, а над селом за допомогою важеля заборгованості. Це дає невидимому гравцеві можливість то нашіптувати селу, що місто ставить самі неможливі вимоги, то хвилювати міських жителів слухами про непомірні мужицькі прагнення. Таким шляхом руйнується природний зв'язок між селом і містом і один нацьковується на іншого.

Зверніть тільки увагу на ясність і сміливість, і разом на ту впевненість, з якою план задуманий: «Наші розрахунки йдуть далеко, особливо в сільських округах. Там ми повинні викликати і підсилити такі інтереси і прагнення, що йдуть проти міст, а викликавши, виставити їх перед городянами, як честолюбні прагнення, що мають метою сепаратизм провінції. Природно, що джерело всього цього буде те саме: воно виходить від нас. Доти, поки ми не досягнемо повного панування, ми повинні так вести справи, щоб місто час від часу почувало загрозу від нібито властолюбних прагнень села. Ці властолюбні прагнення знову ж таки будуть справою рук наших агентів».

Пролог, таким чином, тут описаний. Шляхом неправди нацькувати один на одного місто і село, з метою дати можливість змовникам з'ясувати, хто з двох виявиться більш придатним допомогти здійсненню єврейського плану. У Росії було випробувано і те і інше. Старий режим, що ще панував у містах, схилили скласти свою владу під приводом, що цього бажає селянська маса. Коли ж більшовики захопили міста у свої руки, вони підкорили собі селян, зтверджуючи, що така воля міст. Міста послухалися села, а тепер село кориться містам.

Той, кому прийдеться наштовхнутися на спробу розділити місто і село на два ворожі табори, нехай згадає приведене місце з 12 Протоколу. Отрута вже діє. Хіба ми в себе не чуємо розповіді про те, що заборону спиртних напоїв було нав'язано сільськогосподарським округам? Хіба не чуємо ми постійно, що подорожчання життя залежить від надмірних баришів фермерів, яких між іншим, вони ніколи не мали?

Великий пролом можна було б пробити в цій програмі світового панування, якби городяни і сільські жителі зробили спробу зблизитися між собою не за допомогою самозваних третіх осіб, а прямим шляхом. Місто і село, завдяки штучно створюваним непорозумінням, розійшлися, і з цієї тріщини, що робиться усе більш і більш глибокою, визирає примара єврейської світової програми.

Добре було б, якби фермер, через голови підставних, людей з неєвреїв і поверх великих торговельних пунктів, направив би свої погляди на головних винуватців, що знаходяться на задньому плані.

XVII. Чи є єврейство панівним у світовій пресі?

Мета цєї глави двояка: з однієї сторони встановити, що говорять Протоколи про зв'язок між пресою і світовою програмою, з іншого боку - познайомити читача з єврейським впливом у пресі.

Єврейська раса завжди віддавала собі ясний звіт у тій користі, що виникає від швидкого отримання повідомлень про події. З ранніх часів таке отримання було одним з головних факторів єврейської сили в європейській торгівлі. Бути обізнаним заздалегідь, знати, що наступило, перш ніж довідаються про це оточуючі неєвреї, було однією з переваг євреїв, завдяки тісному контактові, у якому знаходилися розсипані на величезному просторі єврейські групи і громади. Із самого початку вони були самими майстерними передавачами новин. Вони були навіть винахідниками особливих інформаційних циркулярів. З цього, одначе, зовсім не випливає, що євреї були попередниками або «хресними батьками» сучасної преси. У їхні наміри зовсім не входило інформувати всіх про новини; для них було набагато важливіше таємно користуватися ними для своєї вигоди. Політичні, господарські і торговельні новини, що передавалися по всій Європі від однієї єврейської громади до іншої зі швидкістю, що не відповідла обстановці, яка у той час існувала, були як би загальним єврейським надбанням, з якого кожна громада черпала і передавала іншій всі зведення про те, що відбувається: про війну, про торгівлю, про нові події і взагалі про що завгодно. Протягом сторіч євреї були народом найкраще обізнаним. Зі своїх таємних джерел при дворах і державних канцеляріях, від привілейованих євреїв, що вкорінювались у всі урядові місця, вся раса отримувала повідомлення про світові події. Повсюдно утримувалися єврейські розвідники. Далеко в глибині Південної Америки, у той час, коли британські і голландські поселення в Північній Америці тільки що починали з'являтися, вже жили євреї як форпости єврейських торговельних інтересів. Вся земля була покрита спостерігачами, що працюють в інтересах єврейської раси, подібно тому, як і тепер вся земна куля знаходиться під прискіпливим спостереженням єврейських агентів - більшою частиною неєвреїв - в частині повідомлення про відкриття нових джерел золота.

Цікавий історичний приклад того, як цінують євреї отримання новин, знаходимо ми в біографії Натана Ротшильда. Ротшильд побудував всі свої плани на тому, що імператор Наполеон, який знаходився в той час у вигнанні на острові Ельбі, остаточно і безповоротно вибув, як активний фактор, з європейської політики. Наполеон зненацька повернувся і протягом ста днів його влади в 1815 році здавалося, що всі фінансові плани Ротшильда приречені на загибель. Цей фінансист гарячково підтримував Англію і Пруссію, і коли почалася битва під Ватерлоо, ніхто не був так зацікавлений у її результаті, як він. Ротшильд не переносив вигляду крові, особисто був боягузом і при найменшій ознаці насильства губився. Однак, інтерес до битви, від результату якої залежали його доля і добробут, був настільки, сильним, що він поспішив у Бельгію, слідував там за англійськими військами, і коли почався бій, сховався біля Гюгемона в притулку, безпечному від куль, відкіля він цілий день стежив за ходом бою. Коли Наполеон віддав наказ про останню, запеклу атаку, він прийшов до ясного висновку. Пізніше він сам розповідав, що в цю хвилину він вигукнув: «Будинок Ротшильда виграв бій». Він стрімко пішов з поля бою і швидко прискакав у Брюссель, не говорячи ні слова цікавим, котрі йому по дорозі зустрічалися. Тут він найняв коня за дуже дорогу ціну і галопом поскакав в Остенде. У цей час на морі бушувала страшна бура і жодне судно не вирішувалося вийти в море. Ротшильд, який зазвичай боявся найменшої небезпеки, зовсім забув всякий страх, при вигляді перспектив фондової біржі. Він пропонував 500, 800 і, нарешті, 1000 франків морякам, що погодилися б переправити його в Англію. Охочих не знаходилося. Нарешті, один моряк погодився пуститися в море, якщо Ротшильд видасть наперед 2.000 франків його дружині. Напівмертвими досягли вони берега Англії, але Ротшильд без зволікання замовив собі кур'єрських коней і поспішив у Лондон. Їхали надзвичайно швидко, не шкодуючи батога. У той час не було телеграфу і швидких способів повідомлення. Ранком 20 червня 1815 року, коли Ротшильд з'явився на біржі на своєму звичайному місці, ніхто в Англії ще не знав того, що було йому відомо. Він був блідий і стомлений. Його вигляд навів інших відвідувачів біржі на думку, що він отримав дурні звістки з фронту, тим більше, що він зовсім спокійно продавав свої цінні папери. «Як! - Ротшильд продає!» - пішла розмова. Курс швидко став падати, надзвичайна паніка опанувала біржовими маклерами і ринок був затоплений паперами державної позики, а в цей час все, що пропонувалося, скуповувалося агентами того ж Ротшильда! Так йшла справа 20 і 21 червня. При кінці другого ділового дня всі скриньки Ротшильда були переповнені цінними паперами. Увечері прибув кур'єр у Лондон із звісткою, що Веллінгтон переміг, а Наполеон втік. Але Натан Ротшильд встиг вже набрати на 40 мільйонів франків, а люди, в яких він купував, зробилися на таку ж суму бідніші. Все це було наслідком вчасно отриманої новини. Люди, що знаходяться в курсі того, що відбувається на Уолл-стріт у Вашингтоні, часто натякають на те, начебто й у період від 1914 до 1918 року були люди Ротшильдівського складу, що знали ціну новинам і користувалися ними з таким же успіхом. І не тільки люди Ротшильдівського складу, але і їхні підставні особи неєврейського походження.

Крім внутрішнього значення, що міститься в Ротшильдівскій історії, вона доводить ще і те, що євреї, будучи завзятими збирачами подій, не були публіцистами: вони користувалися звістками для своїх цілей, але їх не поширювали. Якби це залежало від них, то публічної преси не існувало б зовсім. Французька революція зробилася можливою завдяки тому, що у Франції, крім Парижа, преси не було, і народ поза столицею знаходився в незнанні про події, тому що не було достовірного обміну новин. У самому Парижі про взяття Бастилії стало відомо лише наступного дня. Там, де немає офіційної інформаційної служби, меншість легко стає до влади - що доводить єврейська більшовицька революція у Росії.

Одним з найнебезпечніших явищ сучасності є недовіра публіки до преси. Коли настане день, в який з'явиться нестаток у швидкому, надійному й авторитетному освідомленні народу в інтересах суспільної безпеки і дружної, згуртованої діяльності, народ буде перебувати в стані безпомічного паралічу, якщо довіру до щоденної преси не буде відновлено. Залишаючи осторонь всі інші доводи вже по тій тільки причині, що вільна преса є знаряддям захисту від панування меншості, варто було б безумовно скасувати всі обмеження вільного обертання новин між різними частинами країни.

Але тому що преса існує, і у більшій частині є англосаксонським створенням, то вона являє собою силу, з якою не так-то легко справитися. Ця сторона її і займає собою світову програму і єврейське прагнення до панування. Протоколи, що нічого не випускають з виду, дають у відношенні преси твердий план. Великий матеріал, що міститься в цих документах, можна розділити на два відділи: «Що ми зробили» і «Що ми будемо робити».

Про пресу згадується вже в 2 протоколі. Характерно, що згадується про неї в тій же програмі, де дається гасло «без анексій» ще за 20 років до настання світової війни, де говориться, що неєврейські правителі можуть ще якийсь час продовжувати грати свою роль перед народом, поки під покровом їхніх престолів йде організація єврейської сили, і де дарвінізм, марксизм і філософія Ніцше згадуються як найбільше деморалізуючі вчення, серед вчень, зобов'язаних своїм походженням єврейському впливові. Дивні твердження, але ще дивніше те, що з них перетворилося в дійсність! У 2 протоколі говориться: «Сучасні уряди тримають у своїх руках силу, що створює в народі визначені настрої - пресу. Її задачею повинно бути навіювання бажань і вимог, що здаються невідкладними, оголошувати народні скарги і створювати невдоволення. Тріумф волі слова (волі балаканини) личить пресі. Але уряди нездатні правильно користуватися цією силою і вона потрапила в наші руки. За її допомогою, самі залишаючись у тіні, ми створили наш вплив. При її допомозі ми зібрали гори золота, хоча це і коштувало нам потоків сліз і крові».

У тому ж протоколі «Наша преса» називається «помічницею, за допомогою якої ті світогляди, що ми їх (неєвреїв) привчили сприймати, як вимоги науки, отримали поширення: для цього ми повинні продовжувати вселяти масам, за допомогою нашої преси, сліпу довіру до цих теорій». Далі висловлюється думка, що дарвінізм, марксизм і ніцшеанство виявилися на практиці трьома теоріями самими руйнівними у сфері природознавства, народного господарства і моральності.

У 3 протоколі висловлюється думка, що силою преси треба користуватися для того, щоб підірвати повагу до всякого зовнішнього порядку: «Зухвалі журналісти і сміливі пасквілянти щодня нападають на вищих посадових осіб уряду. Це приниження всякого авторитету підготовлює остаточну катастрофу всього державного укладу, що повинен загинути під ударами розгнузданих мас».

Участь преси в здійсненні світової програми в протоколі описується в такий спосіб: «Ми повинні примусити уряди невірних погоджуватися на такі заходи, що допомагали б наблизити наш великий план до переможного кінця. Вони для цього повинні випробувати на собі тиск збудженої суспільної думки, що насправді створюється нами за допомогою так званої “великої держави” - преси. За малими незначними виключеннями вона вся вже в наших руках». З цих виписок видно, що домагання на панування в пресі згадується двічі: у другому протоколі сказано: «Вона потрапила в наші руки», а в сьомому: «Вона вже в наших руках». В другому протоколі преса представлена, як пособниця поширенню руйнівних природно-наукових, економічних і філософських теорій, тоді як у сьомому протоколі про неї говориться, як про засіб примусити уряди, під тиском збудженої суспільної думки, погоджуватися на такі заходи, що «наближають наш великий план до його переможного кінця».

Твердження 2 протоколу про те, що «При її (преси) допомозі ми зібрали гори золота, хоча це коштувало нам потоків крові і зліз», вимагає деякого роз'яснення. Це твердження допускає різне тлумачення. «Хоча це нам коштувало потоків крові і зліз» - може бути прийняте за визнання, відкрито зроблене в Протоколах. Це визнання у свою чергу дає оригінальне висвітлення тій думці, що зтверджує, що єврейська світова фінансова грошова сила ніби-то вже тому не могла бажати світової війни, що вона знала, які неймовірні страждання доведеться перенести при цьому східним євреям. Протоколи відкрито допускають можливість того, що і самі євреї часом можуть постраждати в процесі створення єврейського світового панування, але Протоколи втішають себе тим, що вони гинуть, як воїни, на благо Ізраїлю. Смерть одного єврея, говорять нам, цінніше перед Господом, ніж смерть тисячі «скотинячого насіння», - одне з люб'язних найменувань, що даються неєвреям.

Розуміння про нагромадження золота цілком ясне. Тут мова йде не тільки про захоплення інформації за допомогою інформаційних установ і про зв'язані з цим вигоди, але і про ту користь, що витягають єврейські міжнародні фінансисти для своїх планів з обнародування або замовчування тих чи інших новин. Ротшильди купували газетних видавців так само, як вони купували і великих політичних діячів. Для проведення всякого нового заходу, що вони пускали в хід, вони насамперед заручалися або мовчанням, або голосною похвалою газет. У питаннях війни і миру, і при усуненні урядів, вороже налаштованих до єврейських фінансових і політичних планів, для викриття й усунення непотрібними підставних осіб з неєвреїв, що стали непотрібними, яких бажали позбутися їхні єврейські добродії, або нарешті, при поступовому створенні репутації знаменитості для тих «людей майбутнього», що намічалися для якої-небудь задуманої справи, - у всіх цих і їм подібних випадках, преса старанно брала участь у пособництві успіхові міжнародної змови.

Всі подробиці цієї глави можуть бути ілюстровані прикладами того, що мало місце в Сполучених Штатах за останні 15 років.

У 12 протоколі викладений докладний план захоплення панування над пресою від теперішнього часу до появи єврейського світового уряду. Ми просимо читача ретельно і вдумливо простежити цей широко і глибоко задуманий план. Варто також звернути увагу на горду радість Протоколів із приводу того, що здавна про єврейське питання не допускалося до опублікування нічого такого, що було б неприємно єврейській силі.

«Яку роль, власне кажучи, грає преса? Вона служить для того, щоб розпалювати, в дусі наших інтересів, пристрасті самолюбних людей духовної складки “куди вітер дує”. Вона поверхнева, брехлива і непристойна; більшість у ній зовсім не розуміє, яким цілям вона служить».

Тут позначається той же ступінь єврейського презирства, як і в колись зробленій оцінці людської природи. Розглянемо тепер самий план захоплення панування над пресою:

1) «Ми загнуздаємо пресу і підтягнемо вудила. Також ми надійдемо і з іншою літературою: нема рації домагатися того, щоб ніякі нападки на нас не могли з'являтися в газетах, якщо з іншої сторони наше поводження буде зазнавати критики в брошурах і в книгах».

2) «Ніякі звістки не будуть робитися відомими народу, якщо вони не пройшли через нашу цензуру. Певною мірою вже і в даний час ми досягли цього тим, що всі звістки доставляються тільки декількома агентствами, у які вони стікаються з всіх частин світу».

Перше положення отримує оригінальне висвітлення, якщо його порівняти з власними зведеннями євреїв про Британську програму відносно Палестини. Декларацію, з цією програмою, міністерство закордонних справ послало лордові Вальтеру Ротшильду… Для більшості єврейських народів вона була несподіванкою, але для тих, хто обертається в Сіоністських колах, вона такою не представлялася. Основний зміст її належить міністерству Закордонних справ, але текст її піддався власній переробці в бюро Сіоністів Америки й Англії. Британська декларація складена в тій формі, який побажали Сіоністи.

3) «Література і журналістика є двома досить важливими виховними силами. Тому наш уряд зробить більшість газет і журналів своєю власністю. Якщо ми залишимо в приватних руках десять періодичних видань, то натомість ми створимо тридцять своїх власних і т.д. Публіка нічого про це не повинна знати; для цього всі газети і журнали, що знаходяться під нашим впливом, будуть для виду висловлювати протилежні погляди і прагнення. У такий спосіб вони придбають загальну довіру і залучать до себе наших, нічого не підозрюючих, супротивників, що раз потрапивши в нашу пастку, будуть незабаром знешкоджені».

Цей план здобуває особливий інтерес, якщо звернути увагу на ту оборонну війну, що у даний час ведуть багато єврейських газет. Часто доводиться чути наступну думку: «Варто тільки звернути увагу на газети, що належать євреям або знаходяться під їхнім впливом, щоб побачити які різні їхні політичні переконання і як далеко вони розходяться в поглядах». Це вірно, але це тільки «для виду», як говорить протокол 12, при чому єднання, що лежить в глибині, досить неважко знайти.

Задум сховати свої таємні цілі під ложною личиною, в Протоколах можна зустріти всюди не тільки стосовно преси, але і стосовно інших предметів. У 12 протоколі ця думка висловлюється тільки у відношенні преси, як видно з наступних місць:

а) Для того, щоб примусити письменників складати такі товсті книги, щоб їх ніхто не читав, ми «введемо на твори податок, що для книг менше тридцяти сторінок буде вдвічі підвищений». Більше всього потрібно побоюватися невеликих статей. Чим довща стаття, тим менше в неї читачів, - така думка Протоколів. Але «те, що ми самі будемо випускати у світ, щоб створити суспільну думку, буде коштувати дешево й отримає широке поширення. Податок буде зменшувати літературне самолюбство в чистому вигляді; з іншої сторони страх перед покаранням зробить письменників слухняними. Навіть якщо і найдеться особа, що побажала б писати проти нас, то ніхто його твору не надрукує». (Багато американських письменників могли б багато чого розповісти з цього приводу).

«Перед прийняттям твору до друку видавець або друкар повинні будуть отримати на це офіційний дозвіл. У такий спосіб ми заздалегідь будемо знати, який напад на нас готується, і зробимо його марним тим шляхом, що заздалегідь випустимо у світ відповідне спростування».

Так було раніше, такий і сучасний стан. Євреї вперед знають, що повинне з'явитися, і намагаються попередити напад, позбавивши нападаючого зброї.

б) Протоколи приводять природу єврейської журналістики: її можна знайти не тільки в Протоколах, але щодня, де завгодно.

«Перше місце займуть єврейські органи чисто офіційного характеру. Вони завжди будуть стояти на сторожі наших інтересів, чому їхній вплив буде порівняно незначним».

«На другому місці будуть стояти напівофіційні органи, задача яких буде полягати в тому, щоб обслуговувати людей байдужних і тих, що охололи».

«На третьому місці будуть знаходитися органи, з видимою опозиційною, проти нас, програмою. З них, принаймні один, повинен зайняти явно виражене, нам вороже, положення. Наші щирі супротивники приймуть цю вдавану опозицію, за родинну їм за духом, і цим шляхом розкриють нам свої карти».

«Замітимо собі: між органами преси, що будуть нападати на нас, будуть такі, котрі у минулому нами засновані. Але вони будуть нападати тільки на те, що ми самі знайдемо потрібним змінити або усунути».

«Наші газети будуть проводити самі різноманітні переконання: аристократичні, республіканські і навіть анархічні, звичайно лише до того моменту, поки буде існувати даний порядок керівництва. Дурні, які думають, що вони сповідають думки своїх партійних газет, насправді будуть висловлювати наші думки, або повторювати такі думки, що нам бажані. Преса буде зачіпати наші явні видання, або нападати на них, лише поверхово, не зачіпаючи їх змісту, і в такий спосіб буде вдавати лише видимість боротьби з нашими офіційними газетами; завдяки цьому ми отримаємо можливість у запереченнях висловлюватися більш докладно, ніж у перших виступах. Все це буде мати місце настільки, наскільки ми визнаємо це за потрібне. Нападки такого роду зміцнять в народі віру у волю преси і дадуть нашим агентам можливість виставити на вид «ворожу» нам пресу, як пустомелю, що не вміє привести серйозних заперечень проти «наших дій».

От що було б, якби вся преса знаходилася під єврейським впливом. Але зі статтями, що ввійшли в цю книгу, сталося щось зворотнє, і ролі, ніби-то, перемінилися. Принаймні, єврейська преса цього разу відмовилася спростувати нас фактами або привести протилежні підстави. У Протоколах ми знаходимо причину: «У міру потреби ми будемо поширювати ідеї, у виді спробних куль, у третьому розряді нашої преси для того, щоб у напівофіційній пресі їх потім ґрунтовно спростовувати. Із серйозними ж супротивниками ми справимося тим, що вони не будуть зовсім мати у своєму розпорядженні органів преси. Приводом же для недопущення відомого видання ми будемо виставляти те, що воно без серйозних причин тільки хвилює суспільну думку». Приводом цим насправді євреї давно при нагоді користувалися, хоча, звичайно, їм не вистачало державної влади, для того щоб таку заборону сповна провести в життя. Треба однак помітити, що в Сполучених Штатах єврейському впливові вже і тепер вдається по більшій частині не допускати того, що йому не подобається.

Наскільки великим є єврейський вплив на газети в Сполучених Штатах? Оскільки справа йде про вживання в пресі слова «жид», цей вплив безумовний. Видавець, що вживає це слово, незабаром відчує наслідки. До нього прийдуть і скажуть в протилежність тому, чому вчать самі євреї, що слово «жид» означає послідовника відомої релігії, а не члена певної раси, і застосовувати це слово привселюдно в друкованих творах на чиюсь адресу настільки ж неприпустимо, як вживати в аналогічних випадках з підкресленням назви - «баптист», «католик» або «послідовник єпископальної церкви».

Євреям же навпаки, їхні вожді постійно повторюють про те, що вони є євреями незалежно від релігії і місця народження, тому що входять до складу своєї раси в силу своєї крові. Такими цитатами найвищою мірою авторитетних євреїв можна було б заповнити цілі сторінки. Але тим часом, що говорять євреям їхні вожді, і тим, що говорять видавцям-неєвреям представники євреїв при своїх відвідуваннях, існує велика різниця і протиріччя. Єврейський листок має право голосно сповістити весь світ, що професор Р. або суддя О. або сенатор П. - євреї; але якщо те ж саме надрукує неєврейська газета, то її відвідають єврейські представники, обурені і повні погроз.

Одна американська газета надрукувала просто, як новину, витримку з однієї статті, що ввійшла потім до складу цієї книги. У результаті наступного дня виявилося, що за непідтвердженням замовлень, ряд звичайних комерційних оголошень у цій газеті не міг бути надрукований. Зі зробленої по цьому довідки з'ясувалося, що всі клієнти, що оголосили газеті бойкот, були єврейські фірми, а причиною бойкоту було ця безневинна витримка. Надалі з'ясувалося, що той, хто в газеті відповідав за збір оголошень, був теж єврей, що належав до таємного товариства, яке йому доручило слідкувати за газетою в змісті статей, що говорять про єврейство. Ця особа і вела потім переговори з видавцем. В результаті в газеті з'явилося вітіювате спростування, що було повне похвалами євреям. Газета знову отримала на свої сторінки оголошення, і відкритим залишилося лише питання, чи правильно було вчинено з чи видавцем ні. Він, щоправда, відчув на собі самому єврейську силу, але застосована тактика була погана: завдяки їй йому дано було тверде мірило для визначення обсягу єврейської сили. Я зовсім не хочу цим дати пораду кожному видавцеві відкрити викривальний похід проти таємних сил: ця справа особистого розсуду. Але кожен видавець має можливість бачити відомі речі. Нехай він їх тоді, по крайній вірі, дійсно побачить, помітить як слід, і переробить всередині себе.

Єврейські заперечення на статті, подібні до статей цієї книги, приймає майже кожна газета, при чому деякі з них, на жаль, вмотивовані на брехливих припущеннях. Інші газети відкрили свої стовпці для контрпропаганди, що йде зі сторони євреїв. З цим, мабуть, ще можна примиритися. Але не добре те, що у всьому цьому зовсім не звертають увагу на неєврейські інтереси в цьому питанні, навіть і в тих випадках, коли видавець добре засвоїв собі все питання. Рядовий видавець все ж таки міг би скористатися цим випадком для з'ясування собі того, що відбувається у нашій країні.

Якби був опублікований список єврейських власників, акціонерів і інших осіб, зацікавлених у нашій газетній справі, то враження було б грандіозне. Але цим ще не були б прояснені до кінця розміри того єврейського панування над пресою, яке в нас можна спостерігати. При цьому було б некоректно не сказати, що деякі газети Сполучених Штатів, що є власністю євреїв, є в той же час поважними слугами загального благополуччя.

Справа в тому, що право власності на газету часто не має великого значення. У газетній справі право власності не завжди рівнозначне пануванню над газетою.

Якщо бажати довідатися, хто саме має вирішальний вплив на газету, треба знати синдикат, від якого вона залежить, і інтереси, що він переслідує; потім суспільні зв'язки її головних співробітників; далі агентів по збору оголошень, що доставляють всю масу єврейських оголошень, і нарешті, їхній партійний напрямок і ступінь їхньої політичної незалежності. Панування євреїв над пресою не зводиться винятково до грошей; воно полягає скоріше в тому, щоб одні речі замовчувати, про інші ж інформувати читачів.

Розгорніть у «Єврейській Енциклопедії» список деяких газет, що насмілювалися торкнутися єврейського питання, а потім затихли. Коли старий барон Монтефіоре вимовляв на з'їзді в Кракові наступні слова:

«Про що Ви тлумачите? Поки ми не будемо тримати в наших руках пресу всього світу, все, що ми починаємо, буде марне. І ми повинні мати панування, або вплив, на всі газети світу, для того щоб туманити народи і засліплювати їх», він тоді знав, що говорив. Під «засліпленням народів» він мав на увазі, що вони не повинні зауважувати роботу євреїв, а під «затуманюванням» він розумів створення такого положення, при якому народи повинні у світових подіях бачити одне, хоча б у дійсності вони означали зовсім інше. Народу показують відомі зовнішні обриси, а не те, що відбувається за кулісами. Народ не знає, чому відомі події, що вразили його життєвий нерв, взагалі мали місце, але це «чому» у точності відоме певним колам, інформаційна служба яких ніде не друкується і навіть ніколи не викладається письмово. Визначення в межах того газетного розмаху, яким володіють євреї для проголошення тих речей, що вони бажають бачити в пресі, відкрило б багатьом очі. І все це робить невелика нація, що претендує на більшу суспільну увагу, ніж добрий десяток держав, і при тому на таку увагу, яку їй бажано!

Розмір єврейського панування, над пресою можна було б наочно зобразити на карті Сполучених Штатів за допомогою кольорових шпильок, що позначали б число газет, що прямо належать євреям, і число тих, що знаходяться під безсумнівним єврейським впливом, єврейських газетних співробітників, що у різних частинах країни визначають напрямок думок американців.

Єврейський журналіст, чиї статті породжують занепокоєння, чиє літературне самолюбство підтримує у своїх читачах стан бродіння і збудження, чия дотепність брудна, а світогляд негативний, так само як і єврейські письменники і белетристи, що підносять свій народ до небес і одночасно сіють таємне насіння розкладання в соціальне й економічне життя неєвреїв, - всі вони повинні вважатися агентами однієї єврейської світової програми, чия задача довести людське суспільство за допомогою різних «ізмів» до кінцевого розвалу. Дивно, наскільки велике їхнє число і як вони спритно вміють ховати свої щирі наміри у своїх творах!

Однак, то тут, то там у Сполучених Штатах останнім часом стало можливим у заголовках статей користуватися словом «жид» і наступного дня, на протести єврейських представників, заперечувати, що наша країна дотепер є вільною. Деяка кількість газет витримала силу таких натисків зовсім спокійно, і дала їм належну відсіч.

Редактор, у розпорядженні якого маються факти, може бути зовсім спокійним. Той же, хто хоч раз поступиться, буде все сильніше і сильніше почувати тиск. Людина, що чесно і мужньо буде стояти на своїй точці зору, незабаром довідається те, що не всім відомо, а саме, що за гучними виступами і погрозами криється у відомій частині блеф і що ланцюг, надламаний в одному місці, завдає удару всій системі.

Міжнародний єврей нічого не боїться так, як правди, або навіть натяку на правду, про себе самого і про свої плани. Нехай буде твердинею, притулком і захистом, як для чесних євреїв, так і для неєвреїв, єдина правда!

XVIII. Чим пояснюється єврейська політична сила?

Дотепер при вивченні Протоколів ми мало говорили про те, що міститься у їхній політичній програмі. Перемоги своєї світової програми євреї домагаються такими способами: а) фінансовим пануванням над світом. Таке вже досягнуто, завдяки, по-перше, величезній заборгованості держав і, по-друге, безособово-капіталістичному, а не індивідуально-підприємницькому і директорському пануванню над промисловістю, б) політичним пануванням, що легко можна довести сучасним станом всіх цивілізованих держав, в) єврейським впливом на виховання, що поступово досягнуто на очах осліплених народів, г) опошленням всього духовного життя за допомогою продуманої системи розваг і задоволень, який можна виразити, мабуть, одним словом «балаган», д) засіванням ідей, але не ідей щирого прогресу, а навіюванням примарних і розкладницьких економічних теорій і руйнівних тенденцій.

Ось головні засоби, що визначають шляхи наступу; жоден з них не пропущений в Протоколах. Перш ніж вислухати те, що говорять Протоколи про вибір державних правителів і про контроль над ними, ми для ясності наведемо думку цих документів про інші сторони політичного життя. Може бути, для тих єврейських захисників, що у всіх своїх виступах ніколи не торкаються самого змісту Протоколів, буде цікаво довідатися, що ці Протоколи досить далекі від того, щоб вимагати монархічного способу правління, але завжди є прихильниками самого необмеженого і безвідповідального «лібералізму». Сили, що стоять за спиною Протоколів, твердо, очевидно, впевнені в тому, що вони можуть робити з народом все, що їм завгодно, аби тільки народу вдалося вселити, що в нього є «народоправство».

Протоколи люблять часті політичні зміни: вони люблять вибори, зміну конституцій, часту зміну народних представників. Так у Протоколах говориться: «Неясне поняття про те, що таке свобода, дає нам можливість переконати народні маси в тому, що уряди повинні бути нічим іншим, як прикажчиками дійсного пана — народу, і що цих прикажчиків можна змінювати, як рукавички. Часта зміна народних представників віддала їх у наше розпорядження і зробила з них знаряддя для наших цілей». Зручність користуватися частими змінами повторюється й у протоколі 4, що описує хід розвитку республік: «Кожна республіка переживає кілька етапів розвитку: перший етап — безуявний сказ, подібний до гарячки, що росте праворуч ліворуч; другий етап — обман народу (демагогія), що породжує анархію і неухильно приводить до деспотизму, притому не до справедливого, відкритого й особисто відповідального деспотизму, але до прихованого і безвідповідального деспотизму, більш важкого тому, що він виходить від таємної організації. Таке царство сваволі може діяти, не соромлячись, тому що воно ховається під маскою своїх агентів, часта зміна яких не шкодить нашій силі, але навпроти є навіть корисною, тому що настільки часта зміна звільняє зазначену організацію від обов'язку витрачати свої засоби на винагороду за довголітню службу».

Ця «зміна» учасників великої політики добре знайома Сполученим Штатам. Є один колишній сенатор, що міг би на своєму досвіді підтвердити це, якби він знав, хто був причиною його зміни. Були часи, коли він був знаряддям будь-якого єврея, що відвідував його в кулуарах сенату. Його жвава мова перетворювала в цікаве і переконливе всякі дані, з якими євреї бажали виступити проти уряду. З заднього ґанку цей сенатор з всіх боків отримував подяки від дуже великих осіб, при чому подяки ці були із сильним присмаком металу. Але настав момент, коли стало потрібним позбутися цього сенатора. Тоді письмові докази «подяк» негайно вийшли назовні з потайного місця, де вони зберігалися. Одна газета, що була відома, як слухняний орган єврейства, розкрила цю справу, і збурювання публіки довершили інші. Щоб покласти винного на обидві лопатки, звичайно потрібно було його викрити, для чого і повинна була виступити газета. Всього цього, зрозуміло, не сталося б, якби самі «наймачі» сенатора цього не побажали.

У 14 протоколі описується, як неєврейські народи зрештою неминуче втратять всяку надію на поліпшення свого стану шляхом постійної зміни урядів і тоді з захватом приймуть обіцянку створити міцний уряд, який буде даний виконавцями Протоколів: «Народним масам так набридне невпинна зміна урядів, що нами намічена на період розхитування нами державного укладу невірних, що вони готові будуть прийняти від нас всі, що нам завгодно». — Чиновник, що здумає критично відноситися до прагнень, що йдуть з боку євреїв, незабаром буде зміщений зі своєї посади, і цих зміщених у даний час повинно бути вже досить багато. Одні з них не можуть зрозуміти, як це сталося. Інші все ще міркують дотепер, як могло статися, що в той час, коли вони діяли в точності відповідно до розпоряджень і писали патріотичні повідомлення, їх зустрічали холодним мовчанням, і чому вони примушені були позбавитися своїх місць.

Протокол 9 робить дивні припущення. От деякі з них на витримку: «Якщо який-небудь уряд протестує проти нас у даний час, то це робиться лише для виду: вони адже всі знаходяться під нашим контролем і роблять це по наших же вказівках, тому що їхній антисемітизм потрібний нам потім, щоб тримати в покорі наших нижчих братів, я не хочу зупинятися на цьому більш докладно тому, що це вже складало предмет частих обговорень між нами».

Це вчення про користь антисемітизму і про бажаність його розвитку там, де його не існує, можна знайти в словах колишніх і нових єврейських вождів.

«Насправді перешкод перед нами більше немає. Наший надуряд стоїть настільки високо над законом, що ми маємо повну підставу назвати його сильним і могутнім ім'ям “Диктатури”. По чистій совісті я можу сказати, що ми є в даний час дійсними законодавцями».

Далі висловлюється пропозиція: «De facto ми вже усунули всі уряди, крім нашого, хоча de jure ми ще деяким і дозволяємо існувати».

Фактичні висновки з викладеного ясні: уряди ще продовжують існувати під своїми старими назвами і виявляють над своїми народами державну владу, але єврейський надуряд виявляє свій безперечний вплив над всіма ними у всіх справах, що входять у коло намірів міжнародних євреїв. Протокол 8 показує, як це досягається: «Сьогодні і доти, поки не наступить час, коли ми зможемо доручити відповідальні урядові місця нашим братам євреям, ми будемо їх доручати таким людям, чиє минуле і характер такі, що між ними і їхнім народом утворилася безодня, людям, яким у випадку непокори нашим наказам буде загрожувати суд або вигнання, і які тому будуть змушені захищати наші інтереси до останнього подиху».

Про кошти політичних партій 9 протокол говорить: «Розкол партій зробив їх всіх нам слухняними: для проведення партійної боротьби необхідні гроші, а гроші в нас».

Часто порушували питання про походження партійних фондів. Але ніхто дотепер не добрався до їх міжнародного джерела.

У Сполучених Штатах ми за останні п'ять років мали майже суцільно єврейський склад керівництва всією галуззю військової справи американського народу. Діяльність законного уряду обмежувалася в цей час майже одним асигнуванням грошових сум, але саме керівництво діловою стороною війни знаходилося в руках уряду, зосередженого всередині самого уряду, і цей внутрішій надуряд був єврейським.

Часто ставлять запитання, чим все це можна пояснити. Головна відповідь, звичайно, формулюється в такий спосіб: євреї, яким безпосередньо доручалися відповідальні посадові посади військового керівництва, були, ніби то, самі що не є кращі фахівці, яких тільки можна знайти. На інше питання, чому значна частина іноземної політики Сполучених Штатів залежить від думки певної групи євреїв, виходила така сама відповідь: ці люди одні тільки знали, що потрібно, і не було нікого, хто мав би більші знання, — тому обрані народом носії урядової влади мали повне право слухатися самих практичних і вдалих порад, які могли тільки знайти.

Нехай буде так. Припустимо, що в Сполучених Штатах тільки одні євреї виявилися придатними для вирішення назріваючих проблем з найвищою майстерністю. Тому що ми тут не хочемо говорити про війну, то констатуємо лише той факт, що військове керівнийтво було суцільно єврейське. Може бути, це стане зрозуміліше з 2 протоколу: «Посадові особи, яких ми вибираємо з маси народу за їхню піддатливість, не підготовлені для справ керівництва і тому легко перетворяться в пішаки в тій грі, що ведуть наші вчені і талановиті експерти, — фахівці, виховані з малолітства в знанні світових справ. Ми знаємо, що тільки наші фахівці мають необхідні для керівництва відомості».

Звичайно, раз неєврейська посадова особа не підготовлена, то по необхідності йому повинна бути зроблена допомога. А хто більше для цього придатний, як не ті, хто пропонують себе самі для надання цієї допомоги? Народні маси навчено не довіряти саме тим урядовим посадовим особам, що мають дійсну досвідченість у політиці й у справах керівництва. Природно, що остання обставина подвійно полегшує положення єврейських «фахівців» по наданню допомоги. А завдяки цьому, саме ті, кому це вигідно і чиїм інтересам у першу голову служать ці подавці допомоги, у свою чергу виступають на перший план.

З всього, що Протоколи розповідають про політику світової програми, найбільший інтерес представляє вибір глави держави і контроль над ним. Весь план, що сюди відноситься, викладений у 10 протоколі. Що автор мав при цьому на увазі, як приклад, вибори президента Французької Республіки, дає щоправда, цьому планові деяке місцеве забарвлення, але в сутності він може знайти застосування скрізь і навіть знайшов своє повне здійснення в іншому місці.

10 Протокол вводить нас у головну суть справи: він змальовує еволюцію правителів держав від самодержців до президентів і еволюцію держав від монархії до республіки. Мова, якою викладено все, що до цього стосується, відрізняється особливо гордим тоном, хоча все-таки далеко відстає від тону сучасної єврейської літератури, що потопає в насолоді почуттям своєї сили. Як не огидно все це поводження, все-таки варто довідатися, у якому світлі вся програма Протоколів бачить неєвреїв і їхніх сановників. При цьому не потрібно втрачати з поля зору, що власний єврейський ідеал — не президент, а володар, цар. Російські євреї-студенти в 1918 році кричали на вулицях: «Ми дали вам Бога, а тепер дамо вам Царя». Новий прапор Палестини, як, проте, і кожної синагоги, що тепер розвівається безперешкодно, має на собі зображення знаків достоїнства єврейського царя. Євреї сподіваються, що трон Давидів буде відновлений, що досить ймовірно і здійсниться. До цього прагнення, як такого, ми не відносимося негативно і дивимося на нього скоріше із симпатією і повагою. Але ми приводимо його єдино для зіставлення з ясно вираженим єврейським презирством до всіх неєврейських президентів і відповідному державному устрою.

Про президентів Протокол 10 говорить: «Тоді наступив час республіканської ери і на місце володаря ми висунули карикатуру — президента, обраного з народної маси… Таким шляхом була закладена міна під народ, або вірніше під держави невірних». Із здивуванням і неприємним почуттям, читаєш у Протоколах, що люди «з минулим» особливо кращі для президентської посади. Що люди такого роду в різних країнах, включаючи і Сполучені Штати, займали посади президентів, не підлягає сумніву. У деяких випадках противний честі вчинок, що був плямою в минулому житті, був загальновідомий; в інших випадках це минуле затемнювалося мовчанням, або неправдивими чутками. Принаймні в одному випадку партійна кліка знала про таке минуле, але ховала перед суспільною думкою підозрілу репутацію свого кандидата і за таку добру послугу, отримала від нього велику винагороду. Люди з незовсім чистим минулим не рідкість, і дуже часто їх турбує не стільки саме минуле, скільки його розголос. Завдяки відсутності прямодушності, зі страху розголосу і суспільного вироку, такого роду люди звичайно потрапляють у іншого роду рабство, у рабство до політичних і фінансових інтриганів. «Ми будемо сприяти вибору в президенти таких людей, у чиєму минулому мається яка-небудь темна афера, яка-небудь “Панама”; подібні особистості зі страху викриттів, і з природного бажання якнайдовше користуватися перевагами, доходами і почестями, пов'язане із званням президента, будуть слухняними виконавцями наших наказів».

Слово «Панама» виникло від тих брудних справ, що мали місце у французьких політичних колах при фінансуванні в середині минулого сторіччя плану будівництва Панамського каналу. Якби Протоколи, що лежать перед нами, були складені ближче до нас, то вони могли б згадати і справу Марконі в Англії, хоча може бути, вони перед цим задумалися б, тому що в цьому випадку серед учасників були і євреї. Герцль, великий єврейський сіоністський вождь, користується висловом «Панама» і у своїй «Єврейській державі». Згадуючи про фінансування Палестини, він говорить, що єврейське суспільство подбає про те, щоб підприємство це не перетворилося в «Панаму», але в «перемогу». Що однаковий вислів зустрічається і у Протоколах, і у Герцля, — гідне уваги, оскільки людина, що пише в даний час для великої публіки, мабуть, не вжила б вислів «Панама» для характеристики минулого, тому що його не зрозуміли б. Саме ця звичайна зв'язаність людей з їхнім минулим створює для чесного письменника безумовний обов'язок говорити всю правду про осіб, що домагаються суспільних посад. Недостатньо писати про кандидатів на такі місця: «Він почав свій шлях бідним юнаком і закінчив його великою людиною». Але яким шляхом? Як йшов ріст його достатку? Іноді дороговказна нитка веде до сімейного вогнища кандидата. І от, наприклад, довідуєшся, що один пан вивів іншого з ускладнення тим, що женився на його дамі, що втратила репутацію, але за це отримав кругленьку суму. Інший потрапив у важке положення, завдяки занадто інтимним відносинам до дружини третього, причому з цього неприємного положення його вивело лише швидке втручання впливових друзів, яким він, звичайно, у підсумку виявився назавжди зобов'язаним. По дивній випадковості, принаймні в американських «сферах», панує жіночий вплив: на наших високих посадах ця нота чується частіше, ніж яка-небудь інша, ніж навіть грошова нота.

У європейських країнах, де негожим відносинам до жінок не додають настільки важливого значення, в людей, що вважаються в числі кандидатів, при дослідженні, раз у раз, наштовхуєшся на темні плями.

Ця тема найвищою мірою противна, але істина часто має хірургічні задачі, а ми маємо справу саме з задачею такого роду. Якщо ми, наприклад, станемо досліджувати збори настільки величезного світового значення, як Версальська Конференція, причому звернемо особливу увагу на людей, які сильно підпадають під єврейський вплив, і точно простежити їхнє минуле, то ми дуже легко встановимо той момент, коли вони потрапили в таке положення, яке хоча і принесло їм короткочасну вигоду, але за те зробило їх назавжди рабами таємних сил. Неприємне видовище державних людей англосаксонської раси, що стоять біля влади, тісно оточених князями семітської раси і постійно отримують від них настанови, може мати пояснення лише за умови знання темних сторін цих людей у зв'язку зі словами Протоколів: «ми будемо сприяти виборові на президентські посади таких людей, чиє минуле має в собі сховану темну аферу».

Там, де таке єврейське панування над державними людьми явно виступає назовні, можна сказати з впевненістю, що ця раса є єдиною охоронницею такого роду таємниць. Тому, у разі потреби, патріотичним обов'язком кожного, хто про це довідається, буде розкрити таку таємницю, — і притому не заради того, щоб вдарити по репутації, але заради того, щоб раз і назавжди затаврувати такого роду недостойне явище клеймом ганьби.

Єврейські публіцисти звичайно говорять нам, що євреї не об'єднані в політичних відносинах, тому як, вони і не користуються політичним впливом. Далі ми чуємо розповіді про те, що між ними панує настільки велика розбіжність, що немає навіть можливості керувати ними у визначеному напрямку.

Так, так може бути, але лише тоді коли в єврейській громаді ставиться питання на користь чого-небудь. Тоді утвориться більшість думок і, імовірно, по більшій частині думка навіть незначної меншості дає себе відчувати. Але коли мова йде про питання проти чого-небудь, то єврейська громада являє собою повну єдність. Цей факт може засвідчити кожен спостережливий політичний діяч.

Кожний може в політичному житті проробити цей досвід над собою. Йому варто тільки привселюдно заявити, що він не допустить впливу над собою євреїв і взагалі не буде підкорятися ніякому впливові. Якщо він, до речі, при цьому дозволить собі вжити слово «жид», то йому не потрібно буде читати ніяких книг на доказ єврейської солідарності: він незабаром відчує її на своїй шкурі. Ця єврейська солідарність у справах, що залежать чисто від голосування, не може, саме собою зрозуміло, досягти всього, чого вона б бажала; політична сила євреїв полягає не в кількості голосів, але в їхньому впливі на верхи урядів. Євреї, якщо взяти останні п'ять років, весь час були політичною меншістю у відношенні підрахунку голосів, але у відношенні впливу вони були політичною більшістю. Вони панували і самі цим хвалилися. Ознаки їхнього панування можна спостерігати скрізь.

Головну ознаку цього панування видно у відношенні до євреїв у політичному житті. Ця ознака страх, тобто те ж саме, що і у пресі. Цей страх такий великий, що ніхто не сміє говорити про євреїв так само, як говорять про вірменів, німців, росіян або індусів. Що представляє цей страх, як не доказ того, що всім відома єврейська могутність і та нещадність, з якою вони нею користуються? Дуже можливо, що навіть самий антисемітизм, як то зтверджують інші єврейські публіцисти, є ніщо інше, як вираження вищого ступеня страху. Страх перед чимось невідомим. Безприкладне видовище бідного на вид у масі народу, що, насправді, багатший за всіх інших, незначної меншості, що могутніша більшості всіх інших, може і справді подіяти на роздратовану уяву і породити примари. Знаменно те, що всі ті, хто звичайно видають себе за визнаних представників єврейства, анічогісінько не мають проти цього страху: вони навіть вважають його бажаним; вони навіть мають особливе мистецтво підтримувати постійно цей страх, — тільки у визначеному, ретельно зваженому розмірі, так, щоб він не занадто бив в очі. Але варто рівновазі порушитися, негайно виявляється їхня слабка сторона. Тоді, насамперед, пускаються в хід погрози в надії відновити страх; якщо ж погрози виявляються неспроможними, то починаються крики і пхикання з приводу «антисемітизму».

Було б дивно, якби євреї не бачили, що найнижчі прояви антисемітизму саме породжуються тим страхом, що вони свідомо розвивають у навколишній їхній обстановці. З нього виникає ненависть до євреїв самої гіршої якості. Тим часом, людина з нормальним моральним почуттям, буде більше за все інше уникати вселяти страх іншим; знаходити в цьому задоволення і витягати з цього користь можуть тільки люди нижчої раси.

Було б вже великим кроком вперед, якби люди зуміли звільнитися від цього страху іудейського. Але єврейські захисники, і словом, і пером, саме борються із проявом цього звільнення. Вони називають його також «антисемітизмом», тоді як у дійсності, цей процес зовсім не є таким, а в ньому скоріше криється єдина можливість запобігти антисемітизмові. Процес цей повинен пройти кілька ступенів. Насамперед потрібно показати єврейську могутність у всій її мірі, проти чого, звичайно, з боку євреїв йде сильна відсіч, хоча заперечувати факт цієї могутності не можна. Потім потрібно пояснити існуючу могутність. Її можна пояснити тільки єврейським бажанням панування, або добре продуманою програмою, якої притримуються на шляху до панування. Раз метод розкритий, то половина зла вже усунута. Єврей не надлюдина.

Він хитрий, він має витримку, його світогляд дозволяє йому багато вчинків, що іншим застять. Але при рівних умовах він все-таки не надлюдина. Янки у всіх відносинах може з ним помірятися, але тільки янкі, по властивостях своїх, схильний поважати правила пристойності в грі. Коли люди довідаються, якими засобами досягнута ця могутність, коли вони хоча б, скажемо, довідаються, яким шляхом була захоплена ця політична могутність у Сполучених Штатах, то вся картина, запущених для цього в хід способів, повинна зірвати ореол з цієї могутності і представити його як досить брудний ґешефт.

Питання про те, чи заслуговує уваги метод, викладений у Протоколах чи ні, залежить від того, чи знаходить він собі фактичне підтвердження в сучасних подіях. Тим часом таке підтвердження на лице, тому що події і програма збігаються. Звичайно, для євреїв було б вигідніше, якби не можна було знайти слідів їхньої участі ні у написаній, ні в програмі, що здійснилися; але сліди в наявності, і євреї чинять нелогічно, коли обвинувачують за це інших, а не себе самих. Не можна ж, справді, вважати спростуванням фактів лайку, спрямовану проти тих, хто їх встановлює. Ми допускаємо, що єврей хитрий. Але цього недостатньо для того, щоб він міг зовсім сховати сліди своєї діяльності. В нього теж є свої слабкі сторони, завдяки яким, зрештою, вдається знайти всю повноту його роботи. Хіба він боявся б цього відкриття, якби все те, що відкрито, виявилося гарним і справедливим? Слабка сторона єврейської програми в тому і полягає, що вся вона з початку і до кінця є одна несправедливість. Як би не були великі успіхи єврейства, вони не настільки великі, щоб людство не могло йому владно сказати: «стій!» У людстві вже помічається сильний рух, спрямований до відпору нападу, і якби серед єврейського народу знайшлися пророки, вони повинні б вказати своєму народові інші шляхи.

Ось чому докази існування програми і страх її розкриття будуть мати своїм наслідком усунення того занепокоєння, що породжують євреї серед народів-хазяїнів, у яких вони живуть у гостях.

XIX. Єврейська пляма на червоній Росії

«Серед світу цілком організованих державних одиниць для євреїв є лише дві можливості успіху: або вони повинні знищити підвалини чужої національно-державної системи, або вони повинні заснувати власну незалежну державу… У східній Європі, очевидно, більшовизм і сіонізм процвітають пліч-о-пліч… не тому, що євреї надають значення позитивній стороні радикальних теорій, і не тому, що вони бажають бути учасниками неєврейського націоналізму і неєврейської демократії, але тому, що всякий неєврейський державний уклад їм ненависний».

Євстафій Перси (Eustace Percy).

Щоб довідатися, що думають і чого бажають вожді єврейства в Сполучених Штатах або інших країнах, зовсім не слід прислухатися до їх промов, звернених до неєвреїв, але лише до того, що вони говорять своєму народові. Так, якщо ви хочете знати: — чи вважають себе євреї за людей, призначених для панування над світом і за представників того народу, або раси, що гостро відрізняється від інших народів і рас? Чи дивляться вони на все неєврейське людство, як на законно їм належне робоче поле, що вони можуть експлуатувати, керуючись менш суворими моральними правилами, ніж ті, які вони застосовують до власного народу? Чи знайомі їм основні положення Протоколів і чи втілюють вони їх у житті, — на всі ці питання ґрунтовні відповіді можна знайти тільки в тому, що єврейські вожді говорять євреям, а не в тому, з чим вони звертаються до сторонніх.

Всім відомі єврейські імена, що найчастіше зустрічаються в пресі, ще не являють собою всіх глашатаїв єврейства, але лише обрану групу, представників відділу пропаганди, чия задача виконується або у формі пожертвувань для християнських благодійних установ, або у формі «ліберальних» думок у питаннях релігійних, соціальних і політичних. Однак, у якій би формі ця лицьова сторона не виявлялася, безсумнівно одне, що діяльність єврейських ватажків у власному змісті постійно прикрита видимою личиною таких дій, до яких бажають залучити вдячні погляди неєвреїв.

Висловлювані в даній книзі думки і констатовані в ній факти всі до одного обгунтовані недвозначними доказами і тим, що ми чуємо з вуст самих єврейських вождів. Тому, якщо євреї заперечують висловлені положення, то вони заперечують те, що самі захищають. Таке відношення до справи можна пояснити тільки тим, що на їхню думку, наші дослідження не досягли ще до тієї крапки, що вони намагаються ретельно сховати від світу.

З найбільшою жорстокістю заперечується думка про те, що більшовизм, будь то в Росії, або у Сполучених Штатах, є річ єврейського походження. Таке заперечення представляє собою один з яскравих прикладів зухвалої двомовності. Перед неєвреями єврейський характер більшовизму заперечується. Навпроти, у мовчазних надрах єврейських громад, під прикриттям єврейського жаргону й у схованках єврейської національної преси ми знаходили гордовиті визнання, щоправда, перед лицем лише власного народу, що більшовизм — справа єврейська.

Щоб уникнути обвинувачення в убивствах, моральному здичавінні, розбоях і в голодній смертності, що під шум цинічно звучних гуманітарних фраз у даний час панують у Росії, і у всьому тому неймовірному жаху, що у його цілому, не можна ні описати, ні зрозуміти, єврейська пропаганда хапається за дві соломини. Насамперед говорять, що Керенський, що відкрив дорогу більшовицькому вторгненню, не єврей. Якщо вдуматися, то навряд чи можна знайти більш сильний доказ на користь єврейського характеру більшовизму, як це вічне, гучне, єврейське твердження, що принаймні двоє головних винуватців більшовизму, не були євреями. (Керенський і Ленін. — Примітка перекладача на російську). Заперечувати, серед сотень імен, єврейське походження тільки для двох, звичайно прийом невдалий, а крім цього, відсутність єврейської крові в Керенському є ще справою далеко не доведеною.

«Але от Ленін, — говорять єврейські захисники, — Ленін, глава і мозок всього — Ленін не єврей!» Може бути, але навіщо випускав він не раз свої прокламації єврейською мовою? Навіщо оточив себе євреями? Чому він скасував християнську неділю і ввів єврейську суботу? Пояснення цього, може бути, у тому, що він одружений на єврейці.

Дотепер зато ніхто не сумнівався в національності Троцького: він єврей і кличуть його Лейба Бронштейн. З деякого часу євреї люблять кричати, що Троцкий сам заявив, що він взагалі не належить ні до якого віросповідання. Може бути, це і правда. Але до якої-небудь віри він все-таки повинен належати. Чим інакше пояснити, що християнські церкви перетворювали в стайні, бойні і танцульки, тоді як єврейські синагоги залишалися недоторканими? І чому християнське духівництво повинне було робити вуличні роботи, тоді як рабинів залишали при їхніх посадах недоторканними? Може бути, Троцький і не належить більше ні до якого віросповідання, але все-таки він єврей, і це, безсумнівно, чисто єврейська упертість зтверджувати, що Троцький не єврей, коли всі єврейські авторитети вважають його таким.

Нас можуть дорікнути в тому, що ми занадто часто повторюємо те, що всім відомо. Однак, і по цей час є велике число осіб, що не знають, що таке більшовизм, а тому ми повинні, навіть під страхом докору в повторенні, багато разів підкреслити найважливіші пункти. Крім того, наша мета не тільки в тому, щоб роз'яснити те, що відбувається в Росії, але й щоб застерегти людей від того, що відбувається в Сполучених Штатах.

Більшовицький уряд, у тому виді, яким він був пізнім літом 1920 року, і по повідомленнях, отриманих нашою владою з Росії контрабандним шляхом, являв собою повне панування єврейства. Цей стан з тих пір досить мало змінився. Щоб показати співвідношення, ми дамо кілька прикладів. Не випливає при цьому думати, що члени уряду, що не є євреями, є росіяни. Тільки саме незначне число росіян, у даний час, мають голос у справах своєї країни. Так звана «диктатура пролетаріату», у якій пролетаріат не має ніякого голосу, є російська лише остільки, оскільки вона утворена в Росії. Вона не може вважатися російською у власному змісті, тому що вийшла не з російського народу і не для нього існує. Більшовизм є міжнародна програма Протоколів, що повинна бути здійснена в кожній країні меншістю, російське дійство є лише генеральною репетицією.

Єврейське панування в Росії (1920)

Число членів

Члени євреї

Кількість євреїв у відсотках

Рада народних комісарів

22

17

77

Військовий комісаріат

43

33

76

Комісаріат Іноземних справ

16

13

81

Комісаріат Фінансів

30

24

80

Комісаріат Юстиції

21

20

95

Комісаріат Освіти

53

42

79

Комісаріат Соціальної Освіти

6

6

100

Комісаріат Праці

8

7

88

Уповноважені більшовицького Червоного Хреста в Берліні, Відні, Варшаві, Бухаресті і Копенгагені

8

8

100

Обласні комісари

23

21

91

Видні журналісти

41

41

100

Цифри ці повчальні. Єврейська участь ніде не нижче 76%. (За дивною випадковістю, найменший відсоток євреїв доводиться на військовий комісаріат). Що ж стосується різних комісій, що не мають справи безпосередньо з народом, то в різних комісіях з оборони і пропаганди євреї буквально займають ледве не всі місця. Згадаєте, що говориться в Протоколах про панування над пресою, згадаєте слова барона Монтефіоре про це, і подивіться на урядових журналістів. Ця компанія складається з 41 члена і всі євреї. Тільки єврейському перу довірена більшовицька пропаганда. Далі йдуть уповноважені радянського Червоного Хреста, що є нічим іншим, як червоними агентами у всіх вищевказаних містах, — всі вони суцільно євреї.

Комісаріат соціального забезпечення, місце соціальної допомоги, від якого залежить життя і смерть сотень тисяч, складається з 6 членів — всі євреї.

З 53 членів комісаріату освіти 11 показані неєвреями. Чого вартують ці неєвреї, можна догадатися.

Яка ж доля російських дітей? «Їх, — говорять шляхетні єврейські вихователі, — ми будемо навчати усьому. Ми викинемо з їхньої голови сміття. Вони будуть вчити правду про все». Що під цим розуміється, перо відмовляється писати. Коли Угорщина звільнилася від червоного більшовизму Бела Куна (теж єврея), були серед жертв народного гніву і безневинні євреї, так що євреї, мабуть праві, коли вони називають час, що наступив після катастрофи їхньої спроби ввести російську трагедію й в Угорщину, «білим терором». Однак, маються незаперечні докази того, що ніщо так не сприяло вибухові білого терору, як розпач і сказ батьків, чиїм дітям, за час короткого панування євреїв-більшовиків, насильно прищеплювали всякий бруд і мерзенність.

Такого роду розповіді американські євреї слухають дуже неохоче. Ця їхня відраза могла б їм бути поставлена в похвалу, якби вони одночасно не ставали на захист тих, хто робив ці злочини. Проте, давно відомо всім, що цнотливість християнської жіночої молоді в очах єврейських юнаків і чоловіків не цінується так високо, як цнотливість єврейських дівчат. Але принаймні, було б приємно довідатися, що всі євреї безумовно засуджують ту розпусту, що мала місце в Росії й Угорщині під ім'ям «виховання». Але тому що головний вплив, який тепер морально розкладає неєврейське юнацтво в Америці, виходить від самих же євреїв, і поверх того, Протоколи однією з бойових цілей ставлять «зниження морального рівня юнацтва невірних», то немає нічого дивного в тому, що євреї на цей факт нічим іншим не вміють заперечити, як тільки лайками і голими запереченнями. Тим часом, головне обвинувачення наше проти євреїв полягає не в економічних методах комунізму і не в обмані і невтримному введенні в оману народу. Ні! Воно полягає в прищеплюванні чисто тваринної моралі, що всюди пробивається назовні: саме тут проходить чітка поділяюча лінія між неєврейським і єврейським розумінням моральності. Ми не будемо говорити тут про страшну жорстокість, що йде з цією тваринною мораллю рука в руку: ми обмежимося єдино тим, що повторимо пояснення, що дає цьому єврейська преса: «Можливо, що євреї в Росії несвідомо мстять за свої вікові страждання!».

Нас запитують: «Чим можна довести, що все це правда?» Докази отримані сенатом Сполучених Штатів і надруковані в доповіді Відділення Судочинства. Ми на ньому довго зупинятися не будемо, тому що ми охочіше наводимо єврейські свідчення, ніж неєврейські. Все-таки деякі факти з нього ми наведемо, тому що вони є офіційним доказом.

Ось один із свідків, доктор А. Саймонс (Simons), духовна особа, що перебувала в Петербурзі за дорученням однієї американської церковної громади, в той час, коли вибухнув більшовицький терор. Приводимо витримки з його показів: «Сотні агітаторів, що прибули сюди з низів східного кварталу Нью-Йорку, знаходилися у свиті Троцкого-Бронштейна… Багато хто з нас були вражені перевагою євреїв, що кидається в очі, у всьому русі і дуже незабаром з'ясувалася, що більш половини агітаторів у так званому більшовицькому русі були євреї»…

Сенатор Нельсон, який вів допит, запитує: «Євреї»?

Доктор Саймонс: «Так, це були євреї, євреї, що відпали. Я нічого не хочу сказати проти самого єврейства. Я ніколи не відчував симпатії до антисемітичного руху, ніколи ним не займався і займатися не буду… але я твердо переконаний, що вся ця справа єврейська і що одну з основ її треба шукати в східному кварталі Нью-Йорку».

Сенатор Нельсон: «Хіба Троцький в те літо приїхав з Нью-Йорка?».

Доктор Саймонс: «Так».

Далі доктор Саймонс показав: «У грудні 1918 року… під головуванням особи, відомої під ім'ям Зиновьева-Апфельбаума… з 388 членів було тільки 16 дійсних росіян, за винятком, може бути, одного негра з Америки, що видавав себе за професора Гордона… 265 чоловік з цього північного комуністичного уряду, що засідає в стародавньому Смольному Інституті, вийшли з низів східного кварталу Нью-Йорка… Я хочу ще відзначити, що коли більшовики захопили владу, негайно весь Петербург був затоплений хмарою прокламацій і плакатів єврейською мовою. Ясно було видно, що ця мова повинна зробитися однією з головних мов у Росії; корінні росіяни, звичайно, не дуже прихильно відносилися до цього».

Вільям Гунтингтон (Huntington), комерційний агент при посольстві Сполучених Штатів у Петербурзі, свідчить: «Вожді руху, по моєму, на дві третини складаються з євреїв… більшовики-інтернаціоналісти і євреї зовсім байдуже відносяться до дійсно російських національних інтересів».

Вільям В. Уэлч (Welch), чиновник національного міського банку, що був у Росії, показав: «У Росії всім відомо, що три чверті більшовицьких вождів євреї… Були між ними деякі, не багато, корінних росіян: під корінними росіянами я розумію дійсних росіян, а не євреїв».

Роджерс Е. Сіммонс (Simmons), торговельний експерт торговельного департаменту Сполучених Штатів, показав те ж саме. Те ж показав і високопоставлений анонімний свідок, ім'я якого, з дозволу комісії Сенату, не було занесено в протокол.

Британська Біла Книга «Росія», № 1, з питання про єврейський характер більшовизму говорить: «Зведення повідомлень про російський більшовизм, передане Парламентові Його Величності в квітні 1919 року, містить у собі безліч подібних доказів з різних джерел, всі від очевидців».

У досить поважному журналі «Азія», лютий-березень 1920 року, мається стаття, в якій, серед інших важливих повідомлень, ми читаємо: «У всіх більшовицьких установах начальством є євреї. Помічник комісара з початкової освіти Грюнберг ледь говорить російською мовою. Євреї скрізь діють успішно і досягають своєї мети. Вони вміють домогтися повного собі підпорядкування і тримати в ньому людей. Але вони зарозумілі і презирливі, і це збуджує народ проти них… В даний час серед євреїв спостерігається велика релігійна наснага, вони вірять, що наближається час панування обраного народу на землі. Вони тісно сплели в одне ціле іудаїзм і світову революцію. Вони бачать у поширенні революції виконання слів писання: «Якщо я і покладу кінець всім народам, між якими я тебе розсіяв, Ізраїль, то тобі кінця не покладу».

Сама єврейська думка про більшовизм сильно завагалася. Спочатку євреї його вітали захоплено. У первісний час нового режиму нічого не ховалося в змісті участі в ньому єврейства. Влаштовувалися публічні збора, співбесіди, друкувалися окремі статті, в яких можна було знайти безліч відповідаючих правді цінних зведень. У той час ще не намагалися ховати імен.

Потім наступив час, коли жах охопив все людство перед тим, що робилося в Росії, і на одну мить мовчання запанувало в іудейському стані. Потім час від часу стали з'являтися спростування, змінювані потоком прославлянь. Останній напрямок продовжує ще триматися всередині самого єврейства, але зі сторони, зверненої до неєвреїв, справа представляється в сумному для євреїв виді і йдуть розмови про «переслідування євреїв». Ми особисто готові до того, що в один прекрасний день більшовизму дадуть назву — «гоніння на євреїв».

У «Американському Євреї», від 10 вересня 1920 року, з'явилася стаття, у якій у сучасному занепокоєнні і хвилюванні світу не тільки визнається і підрозумівається участь євреїв, але воно і виправдується, причому це виправдання, дивним чином, ставиться в зв'язок з Нагірною проповіддю. Автор статті говорить, що «євреї створили організований капіталізм, разом з його діючим знаряддям, банківською системою». Серед численних єврейських спроб заперечувати цей економічний факт таке визнання робить сприятливе враження.

«Одним з явищ, — говориться в цій статті, — виробляюче сильне враження навіть у наш, повний вражень час, є повстання євреїв проти капіталістичного ладу, що винайшов єврейський же розум і створили єврейські ж руки». Але якщо це так, то чому «єврейський організований капіталізм» разом із своїм «діючим знаряддям — банковою системою» підтримує це повстання?

Далі стаття говорить: «Це дійство (російський переворот), призначене до того, щоб бути відзначеним в Історії, як видатна подія світової війни, було в значній мірі справою єврейської думки, єврейського невдоволення і єврейської волі до створення нового ладу. Швидкий вихід російської революції з руйнівного періоду і вступ її у творчий, є ясним вираженням творчого характеру духу єврейської незадоволеності». (Насамперед потрібно ще довести, що творчий період дійсно наступив).

Але з особливою увагою ми читаємо далі наступні рядки: «Те, що такими могутніми засобами створено в Росії єврейським ідеалізмом і єврейським невдоволенням, ті ж історичні властивості, властивому єврейському розумові і серцю, прагнуть створити тепер і в інших країнах». Запитується: що створив у Росії «єврейський ідеалізм?» Якими «могутніми засобами?» Чому «єврейський ідеалізм» і «єврейське невдоволення», що існує завжди, працюють разом? Коли прочитаєш Протоколи, то все це стає ясним. Єврейський ідеалізм — ніщо інше, як руйнування неєврейських держав і суспільств, і створення єдиної єврейської держави і суспільства. Хіба не так було в Росії? Воістину, виконані «могутніми засобами» діяння розгорнулися в Росії: убивства, розбій, злодійство і дозвіл народу вмирати з голоду! Автор статті в «American Hebrew» очевидно вибовкав більш того, що він хотів: він називає цей внутрішній зв'язок між ідеалізмом і невдоволенням «історичними властивостями єврейського духу». — Але це ще не все: в силу расових спадкоємних властивостей, що створили в Росії червоний терор і які діють там і донині, на думку автора, та ж доля повинна осягнути й інші країни. Це, проте, нам було відоме вже раніше. Вся різниця тільки в тому, що коли це говорять неєвреї, то їх засипають самими дикими лайками. Тепер те ж саме говорить єврейський автор у єврейському керівному журналі. Одночасно у виправдання він додає: «цілком природно… що невдоволення так само й в інших країнах виражається в крайності прагнень і в надмірному числі намічених цілей». Яке невдоволення? Звичайно, єврейське. Чим викликалося це невдоволення? Усякою формою правління, що не була єврейською. У чому полягає для Америки межа прагнень і намічених цілей? Викликати більшовицьку революцію і в Сполучених Штатах теж. Але хіба тут дійсно «надмірне число» поставлених цілей? Ні, цілі були нечисленні, але вони були ясні і певні; помилка вийшла в одному, вони вибрали для цього невідповідну країну.

У даний час у нас на вулицях Нью-Йорку можна бачити, як російські більшовики ведуть ганебну торгівлю золотими портсигарами, що вони вкрали в російських родин, фамільними коштовностями, заручними і дарованими обручками, що вони награбували в російських жінок. Більшовизм дотепер ще ніде не пішов далі того, щоб зробитися ідеалом всіх лихварів, заставників і грабіжників. Але, ми сподіваємося, йому доведеться довго чекати, поки Америка почне приймати накази, написані єврейською, або поки американські жінки повинні будуть уступити свої дорогоцінні прикраси «обраному племені».

Незважаючи на зв'язок між американським єврейством, російським більшовизмом і Протоколами, єврейські журналісти все-таки настільки міднолобі, що дозволяють собі писати, що тільки божевільні можуть знаходити цей зв'язок. Ні, тільки сліпі можуть його не бачити!

XX. Єврейські свідчення на користь більшовизму

«З економічного хаосу єврейський дух невдоволення створив організований капіталізм із його діючим знаряддям, банковою системою… Чи слід Америці, подібно до царської Росії, обсипати євреїв необґрунтованими і гіркими докорами в тому, що вони є нічим іншим, як руйнівниками, і тим змусити їх зайняти позицію непримиренного ворога? Або навпаки, Америка зуміє використовувати єврейський творчий дух так само, як вона зуміла це зробити стосовно сил всіх інших рас?… Відповідь на ці питання повинен дати Американський народ».

З однієї статті «Американського Єврея» від 10 вересня 1920 р.

Американський народ колись, безсумнівно, відповість, і ця відповідь буде не на користь духу руйнування вічно ненаситних євреїв. Всім добре відомо, що все те, що «єврейський ідеалізм» і «єврейське невдоволення» вчинили в Росії, призначалося до виконання і у Сполучених Штатах. Є питання, чому автор статті в «Американському Євреї» замість того, щоб говорити про інші країни, коротко і ясно назвав Сполучені Штати?

«Єврейський ідеалізм і невдоволення» не йдуть проти капіталізму, тому що вони скоріше самі знаходяться в служінні саме в цієї системи. Єдиний державний спосіб правління, проти якого спрямовані єврейські прагнення, це всякий неєврейський державний уклад; єдиний капітал, на який спрямований напад, це капітал, що належить неєвреям.

Лорд Єфстафій Перси (Percy), що користується схваленням єврейської інтелігенції, якщо судити по частому цитуванню його слів у єврейській пресі, дає рішення першому питанню. Він говорить про єврейську схильність до переворотів наступне: «Очевидно, у Східній Європі дуже часто сіонізм і більшовизм процвітають пліч-о-пліч, точно так само, як і республіканські і соціалістичні ідеї в впродовж всього 19 сторіччя, аж до младотурецької революції у Константинополі, зобов'язані своїм походженням єврейському впливу… Але це не тому, що євреї цікавилися політичною стороною радикальних теорій, і не тому що вони почувають потребу взяти участь у неєврейському націоналізмі, чи в неєврейському демократизмі, а єдино тому, що всяка існуюча неєврейська державна форма правління їм ненависна».

Це пояснення попадає саме в точку. У Росії приводом для революції був виставлений царизм, у Німеччині Імператорська влада, в Англії Ірландське питання, у численних Південноамериканських революціях, де євреї завжди відігравали відому роль, не було і зовсім необхідності приводити яку-небудь особливу підставу, у Сполучених Штатах таким приводом виставляється «клас капіталістів». Але завжди і скрізь щирою рушійною силою є ненависть до неєврейського державного ладу, у чому визнаються і самі єврейські ідеологи. Єврей вірить, що світ належить йому одному по праву і що він не робить, по суті, нічого іншого, як тільки збирає свою власність. Самий короткий шлях для цього є руйнування існуючого ладу шляхом перевороту, руйнування, що робиться можливим лише завдяки довгому і хитро задуманому походові за допомогою розкладницьких і руйнівних ідей.

Що стосується власне Американського питання, то кожен американець може знайти підтвердження всіх цих фактів у власному досвіді. Варто лише згадати імена «класу капіталістів», що звичайно тріплються у ворожому дусі в пресі Сполучених Штатів, що знаходиться під єврейським впливом, і карикатури на них у «Hearts Press».

Чи згадувалися там імена Зелігмана, Кана, Варбурга, Шиффа, Куна, Леба й інші, їм подібні? Ні, тому що це єврейські банкіри і на них ніколи не нападають. Імена, що не залишаються у спокої газетами, є імена неєврейських промисловців і банкірів, і на першому місці імена Моргана і Рокфеллера.

Всім відомо, що під час Паризької комуни (1871 р.), єврей Ротшильд не потерпів ні однієї копійки збитку, тоді як інші заможні люди понесли величезні майнові втрати. Точно також і відносини між єврейськими фінансистами і самими небезпечними єврейськими революціонерами в Сполучених Штатах такі, що для перших можливість майнових втрат у випадку яких революційних виступів зовсім виключається. Під прикриттям російських безладь єврейські фінансисти використовували народний нестаток для того, щоб заволодіти всіма природними багатствами, що належали міським товариствам, а більшовицький уряд дає на це своє благословення. Це називають «зм'якшеним комунізмом!» Більшовизм, так само як і світова війна, знаходить задовільне пояснення тільки у відповіді на просте питання: кому це, більш за все, вигідно? Очевидно, що використання обох подій у даний час у повному ході. Мішень же всіх руйнівних сил одна - неєврейське майно. «Багатства всього світу належать нам», - от приховане гасло єврейської руйнівної справи на землі.

Один час намагалися відвернути увагу від Росії розповідями про жахливий стан євреїв у Польщі. Існують численні ознаки того, що вся ця антипольська пропаганда була нічим іншим, як маскою, під прикриттям якої відбувалося величезне виселення євреїв у Сполучені Штати. Може бути, багатьом читачам відомо, як щодня нескінченний потік, найвищою мірою небажаних переселенців, заливає Сполучені Штати. Туди їдуть десятки тисяч того самого народу, чиє буття являє собою загрозу урядам Європи. Отже, антипольська пропаганда і переселення непомітно йдуть поруч, а Уряд Сполучених Штатів отримує від єврейської центральної Громади (Ring) у Вашингтоні запевнення, що на Потомаці (ріка на якій лежить Вашингтон) все спокійно (само собою зрозуміло, що там всі спокійні і безтурботні, як тільки того може бажати єврейський Ring). Але все-таки російська проблема вимагає пояснення. Єврейське пояснення таке: євреї - батьки капіталізму, останній на ділі виявився ненадійним, і от тепер єврейські творці його приступають до руйнування свого власного створіння.

Цього вони досягли в Росії. І от тепер від Американського народу очікують, що він з люб'язною посмішкою дозволить своїм єврейським благодійникам зробити теж саме у Америці.

Таке саме останнє пояснення, типово єврейське. Сполученим Штатам роблять пропозицію, з'єднану з погрозами! Якщо Америка відмовиться від цього благодіяння єврейства, то тим самим вона «змусить його зайняти позицію непримиренного ворога».

Тим часом, насправді, євреї зовсім не зруйнували капіталізму в Росії. Коли прийде час для Троцьких і інших разшаркнутись на прощання і зховаються під захист світових капіталістів, то виявиться, що зруйновано ними не єврейський, а тільки російський капітал, замість нього ж на престол возсів капіталізм єврейський. Подивимося ближче, як обстоять справи! В офіційних друкованих виданнях уряду Сполучених Штатів знаходиться наступний лист, у якому упадає в око час його написання, єврейський банкір і єврейські імена.

Стокгольм 21 вересня 1917 г.

Панові Рафаїлу Шолан (або Шауманн).

Дорогий товариш! Банкірський будинок М.Варбург, відповідно до телеграми голови «Рейнско-Вестфальского синдикату», відкриває рахунок для підприємства товариша Троцького. Довірений, цілком ймовірно, пан Кєстров, отримав спорядження, й організував транспорт такого, разом із грішми… йому ж вручена сума, яку вимагав товариш Троцький.

Із братерським привітом Фюрстенберг.

Банкірський будинок М.М.Варбург, звичайно, заперечує дійсність цього листа.

Ще за багато років перед тим один американський єврейський фінансист, Яків Шифф, дав гроші, за допомогою яких була організована пропаганда між тисячами російських військовополонених у Японських таборах. Більшовицький рух звичайно намагаються пояснити тим, що його фінансували з Німеччини; цим припущенням зокрема користувалися для пропаганди війни в Сполучених Штатах. Дійсно, частина грошей була дана в Німеччині, але також безсумнівно, що інша частина грошей була дана в Сполучених Штатах. Дійсна правда полягає в тому, що єврейські фінансисти у всіх країнах були зацікавлені в більшовизмі, як у загальєврейському підприємстві.

Під час війни єврейська світова програма ховалася під тим або іншим національним щитом: союзники звалювали провину на німців, німці на союзників, але всі народи знаходилися в повному незнанні того, хто дійсні винуватці, що стояли за кулісами.

Між іншим, один французький чиновник встановив, що якийсь єврейський банкір у Франції один дав на червону справу два мільйони.

Коли Троцький вже виїхав з меж Сполучених Штатів, він на прохання Сполучених Штатів був випущений з англійської в'язниці в Галифаксе; а кожний знає, з кого складалося військове керівництво Сполучених Штатів. Якщо зважити всю сукупність наявних фактів, то дійдеш незаперечного висновку, що більшовицька революція є ретельно підготовленим підприємством міжнародних єврейських фінансистів. З цього можна легко зрозуміти, чому та ж сама сила бажає насадити більшовизм і в Сполучених Штатах. Щира боротьба йде тут не між капіталом і працею, а між єврейським і неєврейським капіталом; при цьому вожді соціалістів, комуністів і робітників майже одностайно стоять на стороні єврейських капіталістів. Подивіться, на яких капіталістів робочі вожді нападають більш за все? Ви ніколи не знайдете серед них єврейського імені.

Перейдемо тепер до чисто єврейських свідчень про єврейський характер більшовизму.

У «Єврейській Хроніці» у Лондоні в 1919 році ми читаємо: «Набагато більше значення, ніж сам більшовизм, має той факт, що серед більшовиків настільки багато євреїв і що ідеали більшовизму в багатьох пунктах збігаються з вищими ідеалами іудаїзму». У тому ж журналі 1920 р. надрукований звіт про промову Ізраїлю Зангвілля, відомого єврейського письменника, у якій він оспівує хвалу расі, з чийого середовища могли вийти такі люди як Біконсфільд, Рідінг, Монтэгю, Клотц, Курт Эйснер і Троцький. Пан Зангвілль в єдиному пориві ентузіазму змішує в купу імена євреїв, що були і є члени британського уряду, з євреями баварського революційного і російського більшовицького уряду. Де, мовляв, тут різниця? Всі вони євреї й всі послужили в славу і на користь «раси».

Відповідно до газетних зведень рабин Магнес у промові, проголошеній в Нью-Йорку, зказав: «Коли єврей присвячує свій розум і свою відданість справі робочих, незаможних і знедолених, то його радикальна думка проникає до самого кореня речей. У Німеччині він робиться Лассалем і Марксом, Гаазе й Едуардом Бернштейном; в Австрії Віктором Адлером і Фрідріхом Адлером, у Росії Троцьким. Уявім собі на хвилину положення в Росії й у Німеччині. Революція звільнила творчі сили, - і от гляньте, яка величезна маса євреїв негайно готова встати на допомогу. Будь то соціал-революціонери або меньшовики, соціалісти більшості або меншостей, євреї, як би вони не називалися, однаково у всіх цих революційних партіях є видатними вождями і найбільш досвідченою діючою силою».

У Сполучених Штатах серед членів революційних союзів євреї є настільки ж численними, як і в Росії: і там і тут вони негайно готові «стати на допомогу».

Бернгардт Лагаре, письменник, що видав твір про антисемітизм, пише: «Єврей бере участь у революціях у силу того, що він єврей, і бере участь в них тому, як він є євреєм і таким залишається». Іншими словами: єврейський дух по своїй сутності є революційний дух, і всякий єврей свідомо, або несвідомо, є революціонером. Немає жодної країни у світі, де було б так важливо звернути серйозну увагу на постійне заперечення цих очевидних фактів, як Сполучені Штати. Ми тут жили під таким вічним страхом користуватися словом «єврей» і стосуватися всього того, що з цим словом зв'язано, що ми навіть не зауважували добре відомих фактів, фактів, з якими ми могли б познайомитися навіть з того, що пишуть євреї. Було дивно бачити, як американські слухачі йшли на доповіді про Росію і залишали зал збентежені і здивовані тим, що в Росії все йде не по російськи, тому що жоден лектор у Сполучених Штатах не вважав політичним згадувати слово «єврей»; євреї домоглися того, що і на кафедрах вони панують.

Перевага, що робиться євреями революціям взагалі, і відповідальність їх за стан, що створився особливо у Росії, визнаються не тільки великими літературними іменами Єврейства, але навіть і дрібна газетна сошка має ясне про це уявлення. Єврей, що бере участь у революційному русі, у душі своїй усвідомлює те, що він цим якось служить інтересам єврейства. Може бути, з погляду синагоги, він є і поганим євреєм, але він досить єврей для того, щоб охоче робити все, що може збільшити славу Ізраїлю. Раса в єврействі сильніше релігії. Російська південна газета «У Москву», у жовтні 1919 року, писала: «Не слід забувати, що дійсним пролетаріатом, дійсним інтернаціоналом, що не має батьківщини, є єврейський народ, що протягом сторіч гнітився королями і дворянством». Пан Коган у квітні 1919 р. писав у газеті «Комуніст»: «Можна сказати без перебільшення, що великий російський соціальний переворот у дійсності є справою рук євреїв. Хіба темні, пригноблені маси російських робітників і селян були б у стані власними силами скинути ярмо буржуазії? Безумовно ні; євреї були тими, хто дали російському пролетаріату зорю Інтернаціоналу, і не тільки дали, але і тепер ведуть справу Рад, що міцно знаходиться в їхніх руках. Ми можемо бути спокійні, поки верховне командування червоної армії знаходиться в руках товариша Троцького. Хоча серед рядових червоної армії євреїв немає, але, знаходячись у комітетах, у радянських організаціях і в командному складі, євреї ведуть хоробрі маси російського пролетаріату до перемоги. Недарма при виборах у всі радянські установи євреї отримують переважну більшість голосів… Символ єврейства, вікова боротьба (?) з капіталізмом, зробився символом російського пролетаріату, що видно з прийняття червоної п'ятикутної зірки, що як відомо, у старі часи була символом сіонізму і єврейства. Під цим знаком прийде наша перемога і смерть неробам - буржуазії… За ті сльози, що пролило єврейство, вона заплатить кривавим потом».

Це визнання, повне, можливо, гордості воістину переконаної людини, особливо гідне уваги, завдяки своїй повноті. Євреї, як говорить Коган, ведуть російські маси, що самі по собі, ніколи б не повстали; маси ці знають лише те, що меншість у даний час складає уряд, як і колись при царі. Євреї, за словами Когана, не знаходяться в рядах червоної армії, у всякому разі не в тих рядах, що йдуть у вогонь. Все це цілком згідно з вказівкою Протоколів. Мистецтво полководця, викладене у світовій програмі, полягає в тому, щоб змусити вбивати неєвреїв неєврейськими ж руками.

Під час світової війни загинуло стільки неєвреїв від руки таких же неєвреїв, скільки навряд чи знайдеться євреїв на всьому світі. Це було великою перемогою для Ізраїлю: за її сльози народи заплатили своєю кров'ю. Адже по влучному зауваженню пана Когана, євреї керують боями з безпечних пунктів. У цьому змісті дивна лише його відвертість.

Що стосується радянських виборів, на яких євреї одноголосно проходять, то цьому мається просте доведене пояснення: ті, хто пробували голосувати проти єврейського кандидата, оголошувалися «ворогами революції» і їх страчували. Цього було досить для того, щоб вибори стали протікати «одноголосно».

Особливо повчальним є повідомлення Когана про значення червоної зірки, п'ятикутного знака більшовизму: «символ єврейства зробився одночасно і символом російського пролетаріату». Зірка Давида - єврейський національний знак, є власне, шестикінечна зірка, складена з двох трикутників, з яких один спочиває на своїй підставі, а інший на своїй вершині. Цю зірку Давида один недавній єврейський мандрівник у Палестині бачив лише зрідка на могилах британських солдатів, що скорили Палестину; більшою частиною він бачив на таких могилах дерев'яні християнські хрести. За новітніми зведеннями ці хрести шокують нових владик Палестини, тому що вони саме впадають в око по дорозі до єврейського університету. Так само, як і в Радянській Росії, у Палестині кількість євреїв, що поклали живіт свій за свою справу, нечисленно: для цього з надлишком вистачило і неєвреїв.

У світлі того, що євреї видатні майстри в мистецтві таємних знаків, треба думати, що більшовицька зірка не без підстави має одним кінцем менше, ніж зірка Давида. Це значить, що залишається виконати ще один пункт світової програми, а саме вступ на престол «нашого вождя». З пришестям цього світового самодержця, до чого спрямоване все прагнення єврейської програми, звичайно, доданий буде і шостий кінець. П'ять кінців зірки, тобто п'ять цілей, за які, очевидно спокійні, означають біржу, пресу, парламент, Палестину і пролетаріат; шостий кінець буде Князь у Ізраїлі.

Язик не повертається сказати те, що зтверджує Коган і що підтверджують всі революції, починаючи з Французької, - що «під цим знаком наступить смерть нероби буржуазії» і що за «єврейські сльози вона заплатить кривавим потом». Адже, буржуазією, як це сказано в Протоколах, є завжди неєвреї.

Звичайне заперечення проти того безперечного факту, що російська революція має єврейський характер, полягає в тому, що євреї, ніби-то, теж приречені на страждання в Росії. «Як могли б ми сприяти рухові, від якого страждає і наш власний народ?» Так звичайно євреї заперечують неєвреям.

Але по-перше, тепер незаперечно встановлено, що євреї цьому рухові допомагають. У той час, коли писалися ці рядки, більшовицький уряд отримував гроші від єврейських фінансистів у Європі, а отже, саме собою зрозуміло, і від міжнародних банкірів в Америці. Це незаперечний факт.

По-друге страждання російських євреїв навіть і приблизно не схожі на ті, що нам розповідають єврейські заступники. Відповідно до єврейських визнань, що промайнули, при першому наступі більшовиків на Польщу, польські євреї негайно ж ввійшли в дружбу з завойовниками і їх підтримували. Американські євреї дають цьому наступне пояснення: від початку більшовицького панування положення євреїв у Росії значно покращилося і тому, ніби-то, польські євреї зайняли дружню позицію до більшовиків. Насправді, положення російських євреїв непогане. Перша причина цього в тому, що євреї володіють Росією. Все там на ділі належить їм. Друга причина та, що єдиними людьми, що отримують у Росії допомогу і підтримку, є євреї. - Це факт, що звичайно упускають з виду. Одним євреям у Росію звідусіль регулярно посилають гроші і продовольство. Цим шляхом світове Єврейство одночасно підтримує і більшовизм. Якщо все-таки припустити, що страждання євреїв такі великі, як зтверджують їхні захисники, то які ж великі повинні бути страждання Росіян! Адже всьому російському народові ніхто не посилає продовольства і грошей. Ці єврейські посилки в Росію подібні податкові, яким більшовизм обклав весь світ. У всякому разі всі говорить про те, що положення євреїв у Росії добре. Все там належить їм.

Друге, засноване на неправді звичайне єврейське заперечення говорить: «Як можуть єврейські капіталісти підтримувати більшовизм, коли він є супротивником капіталізму?» Але, як ми вже писали, більшовизм антикапіталістичний тільки у відношенні до неєврейського надбання, єврейські ж фінансисти, що залишилися в Росії, виявилися досить корисними для більшовиків. От, наприклад, картинка, що належить перу очевидця: «Ось банківський комісар, дуже елегантний, з краваткою новітнього фасону, і у модному платті. А ось повітовий комісар, - єврей, що був біржовий маклер з подвійним буржуазним підборіддям. А ось третій - теж єврей і податковий інспектор: він прекрасно вміє вичавлювати соки з буржуазії». Ці агенти єврейства і досі у Росії. Інші агенти діють серед російських емігрантів і віднімають у них їхні маєтки, даючи дрібні позики під їх заставу. Коли піднімуть завісу, виявиться що більшість коштовних маєтків на самій законній підставі перейшло в руки євреїв.

У всьому цьому відповідь на питання, чому єврейські капіталісти підтримують більшовиків. Червона революція є на ділі найбільша спекуляція у всій історії людства. Але в той же час вона є піднесенням Ізраїлю і найбільшою його помстою законному порядкові, що євреї, де тільки можуть, приймають за дійсну, або удавану несправедливість.

Отже єврейський капіталізм прекрасно знає, що він робить. У чому ж полягає його виграш?

1. Він завоював для себе величезну багату державу без всяких витрат.

2. Він знову довів світові необхідність золота. Єврейська могутність побудована на обмані, що золото дорівнює натуральному багатству. Існуванням навмисне ненормальної більшовицької грошової системи легковажний світ дозволив себе ще сильніше переконати в тому, що наявність золота необхідна, і ця омана дає єврейському капіталізмові переважну силу над неєврейським світом. Якби більшовизм був сумлінно антикапіталістичним, він міг би дійсно, завдати смертельного удару європейському капіталізмові. Навпроти, золото усе ще сидить на престолі. Зруйнуйте оману, що золото необхідне, і єврейські міжнародні грошові магнати опиняться сидячими на купі марного металу, всіма покинуті і самотні.

3. Капіталізм довів світові свою міць. У 7 протоколі зказано: «Щоб довести світові поневолення нами європейських урядів, ми покажемо на одному з них нашу могутність за допомогою насильств і панування терору». Європа це пережила і Європа трясеться. Вже у цьому для єврейських капіталістів полягає великий виграш.

4. Немаловажливим виграшем є і придбана на російській спині бойова практика в мистецтві робити революції. Учні цієї червоної школи повертаються тепер у Сполучені Штати. Керывництво революцією, відповідно до вказівок Протоколів, зробилося тепер наукою.

Ми кінчаємо словами Равви Магнес: «І ось гляньте, яка величезна маса євреїв негайно готова встати на допомогу».

Ця «готова встати на допомогу маса» стає усе більш численною.

Жовтень 1920 року.

Content

Генрі Форд
МІЖНАРОДНЕ ЄВРЕЙСТВО

Передмова автора

I. Особистий і професійний характер єврейства

II. Як Німеччина захищалася від євреїв

III. Історія євреїв у Сполучених Штатах

IV. Єврейське питання — факт або плід уяви?

V. Чи може антисемітизм закріпитися в Сполучених Штатах

VI. Єврейське питання вже проникає в періодичну пресу

VII. Артур Брісбейн приходить на допомогу єврейству

VIII. Чи існує єврейська світова програма

IX. Історичні основи європейського світового панування

X. Введення в «єврейські протоколи»

XI. Думка євреїв про людську природу неєвреїв

XII. Єврейські протоколи вже претендують на часткове виконання плану

XIII. Єврейський план впровадження потрібних ідей у людські суспільства

XIV. Чи передбачали євреї війну?

XV. Чи є нинішні «ради» єврейським «кагалом»?

XVI. Відношення єврейського питання до сільського господарства

XVII. Чи є єврейство панівним у світовій пресі?

XVIII. Чим пояснюється єврейська політична сила?

XIX. Єврейська пляма на червоній Росії

XX. Єврейські свідчення на користь більшовизму