Кінг С. Сяйво (2010)

ББК 84(7СПО)

К41

STEPHEN KING THE SHINING

Перекладено за виданням:

King S. The Shining. — New York: Simon and Schuster, 2001

Переклад з англійської

Переклад з російської І.М. Аидрусяка (5%) і Google Translate (95%)

Художник-оформлювач Є. В. Вдовиченко

Цей переклад видано за узгодженням з видавничою групою “The Doubleday Broadway Publishing Group”, підрозділом компанії “Random House, Inc.”

Copyright © Stephen King, 2001

© I. M. Андрусяк, переклад українською, 2009 © Є. В. Вдовиченко, художнє ISBN 978-966-03-4523-2 оформлення, 2009

Присвячується Джо Гіллу Кінґу, який так і сяє.

Редактором цієї книжки, як і двох попередніх, був містер ВільямДж. Томпсон, людина мудра і розсудлива. Його вкладу цю книгу великий, і я вдячний йому за це.

С К.

У Колорадо — кілька найкращих курортних готелів у світі, але описаний на цих сторінках готель не має до них жодного стосунку. «Оверлук» і пов'язані з ним люди існують винятково в уяві автора.

...А ще в цій кімнаті... стояв гігантський годинник в оправі з чорного дерева. Його важкий маятник гойдався з монотонним приглушеним звуком, і коли... був нас вибити годину, з його мідних легенів виривався звук виразний і голосний, проникливий і на диво музичний, настільки незвичний за силою й тембром, що оркестранти змушені були... зупинятися, щоби прислухатися до нього.

Тоді пари мимоволі переставали кружляти у вальсі, компанія веселунів на мить ніяково завмирала, і поки годинник відбивав удари, блідли обличчя навіть найменш тямущих, а старші й розсудливіші мимоволі проводили рукою по лобі, відганяючи якусь невиразну думку. Але ось бій замовкав — і одразу ж веселий сміх наповнював кімнату; музиканти з посмішкою переглядалися, немов підсміюючись зі свого незбагненного переляку, і кожен тихенько клявся іншому, що наступного разу його вже не заскочать ці звуки. А коли збігали шістдесят хвилин... і годинник знову починав бити, знову було замішання і знову присутніх огортали сумяття й тривога.

І все-таки це було чудове й веселе свято...

Е. А. По, «Маскг Червоної смерті»

Сон розуму породжує чудовиськ. Ґойя

Коли сяє, то сяяти й буде. Приказка

ЧАСТИНА ПЕРША ПОПЕРЕДНІ ЗАПИТАННЯ

1. Співбесіда

Джек Торренс подумав: «Але ж і настирний цей курду-пель».

Уллман був заввишки п’ять футів і п'ять дюймів^1, а рухаючись, він метушився так, як зазвичай метушаться товстуни невисокого зросту. Акуратний проділ у волоссі, строгий темний костюм, який вселяв довіру. «Ось той, до кого ви можете прийти зі своїми проблемами», — промовляв костюм грошовитому клієнтові. А штатному персоналу повідомляв більш уривчасто й грубо: «Гей, ти, краще без фокусів». До петлиці була приколота червона гвоздика — може, для того, щоб ніхто з перехожих помилково не сприйняв Стюарта Уллмана за місцевого трунаря.

Слухаючи, що каже Уллман, Джек для себе вирішив, що за таких обставин, імовірно, не симпатизував би нікому, хто опинився б на його місці.

Уллман про щось запитав, але Джек пропустив це повз вуха. Вийшло недобре. Уллман належав до того типу людей, які фіксують такі промахи в уявному «Ролодексі» для пізнішого розгляду.

— Даруйте?

— Я питаю, чи ваша дружина розуміє, які обов’язки ви тут маєте виконувати. І звичайно, ваш син.

Погляд Уллмана ковзнув по резюме, що лежало перед ним.

— Деніел. Ваша дружина цим анітрохи не переймається?

— Венді — незвичайна жінка.

— І син у вас теж незвичайьий?

Джек зобразив широку р жламну посмішку.

— Принаймні ми воліли 6 так думати. Як на п’ятирічного він цілком самостійний.

Уллман не посміхнувся у відповідь. Він тицьнув Джекове резюме назад у папку. А папку — в шухляду. Тепер на столі не було нічого, крім прес-пап’є, телефону, лампи «Тензор» і бювару із заглибинами для вхідних і вихідних паперів. Обидві вони теж були порожні.

Уллман підвівся й пройшов у куток, до стелажу

— Будь ласка, обійдіть стіл, містере Торренсе. Поглянемо на плани поверхів.

Він повернувся з п’ятьма великими аркушами й розклав їх на блискучій рівній стільниці з горіха. Джек став у нього за плечима, відчуваючи, як гостро пахне від Уллмана одеколоном. Усі мої люди пахнуть «Англійською шкірою» або не пахнуть зовсім, — раптом ні з того ні з сього спало йому на гадку, і щоб стримати різкий неприємний смішок, Джекові довелося прикусити язика. За стіною слабко шуміла кухня готелю «Оверлук» — вона вже стихала після ленчу.

— Останній поверх, — уривчасто мовив Уллман, — горище. Суцільний мотлох, нічого більше. Із часів Другої світової війни «Оверлук» кілька разів міняв господарів, і, схоже, кожен наступний управляючий увесь непотріб відправляв на горище. Я хочу, щоб там усюди розкидали отруту й розставили пастки на щурів. Покоївки з четвертого поверху казали, що чутно шерехи. У це я, звісно, не повірив, але не повинно бути навіть одного шансу з тисячі, що в «Оверлуку» заведеться бодай однісінький пацюк.

Джек, котрий підозрював, що в будь-якому готелі світу знайдеться бодай один пацюк, стримався.

— Зрозуміло, в жодному разі не слід дозволяти дитині підніматися на горище.

— Звичайно, — сказав Джек, знову блиснувши найшир-шою рекламною посмішкою. Невже цей недолугий бюрократ і справді гадає, начебто він дозволить синові товктися на горищі, де повно пасток на щурів, усякого непотребу і бозна чого ще?

Зсунувши вбік план горища, Уллман поклав його під низ стопки.

— В «Оверлуку» сто десять номерів, — сказав він тоном шкільного вчителя. — Тридцять номерів, усі люкс, тут, на четвертому поверсі. Десять у західному крилі (президентський у тому числі), десять у центральній частині, і ще десять у східному крилі. Краєвиди з усіх вікон відкриваються чудові.

Принаймні без реклами ти можеш обійтися?

Але він мовчав. Йому потрібна була робота.

Уллман засунув четвертий поверх під низ стопки, і вони заходилися вивчати третій.

— Сорок номерів, — сказав Уллман, — тридцять двомісних і десять одномісних. А на другому поверсі — по десятку одних та інших. Плюс на кожному поверсі по три білизняні й комори: на третьому — у кінці східного крила готелю, на другому — у кінці західного крила. Питання є?

Джек похитав головою. Уллман відправив під низ третій і другий поверхи.

— Тепер — перший поверх. Отут, у центрі, стійка адміністратора. За нею — службові приміщення. Від стійки адміністратора на вісімдесят футів в обидва боки тягнеться вестибюль. Ось тут, у західному крилі, їдальня «Оверлука» і бар «Колорадо». Банкетна і бальна зали — у східному крилі. Питання?

— Тільки щодо підвалу, — сказав Джек. — Для доглядача на зимовий сезон це — найважливіший поверх. Де, так би мовити, розгортається дія.

— Усе це вам покаже Ватсон. План підвалу — на стіні котельні. — Він поважно насупився, можливо, бажаючи показати, що такі непарадні аспекти життєдіяльності «Оверлука», як котел і водопровід, не є клопотом управляючого. — Може, варто було б і там настановити кілька пасток на щурів. Хвилиночку...

Він дістав із внутрішньої кишені піджака блокнот, написав записку (на кожному аркушику чітким почерком, чорним чорнилом було виведено: Зі стола Стюарта Уллмана) і, відірвавши листок, поклав у відділення для вихідних паперів. Блокнот знову зник у кишені піджака Уллмана, немов завершуючи чарівний фокус: ось він є, маленький Джекі, а ось його вже нема. А він, бач, і справді неабищо.

Вони сіли, як сиділи: Уллман — за столом, Джек — перед ним; той, хто задає питання, і той, хто на них відповідає; прохач і впертий господар. Уллман склав акуратні долоньки на прес-пап’є і впритул глянув на Джека — лисіючий низенький чоловічок у костюмі банкіра й однотонній сірій краватці. Гвоздика в петлиці врівноважувалася маленьким значком на іншому лацкякі. Там золотими літерками було виведене лише одне слово: Співробітник.

— Містере Торренсе, я буду з вами гранично відвертим. Елберт Шоклі — людина впливова, він багато вклав в «Овер-лук», який у цьому сезоні вперше за свою історію приніс прибуток. Крім того, містер Шоклі засідає в Раді директорів, але на готелях не вельми розуміється і першим це визнає. Однак щодо доглядача він цілком виразно дав зрозуміти, чого хоче. А хоче він, щоб ми найняли вас. Я так і зроблю. Але якби в цьому питанні мені дали свободу дій, я б волів вас не брати.

Джек стиснув пітні руки на колінах, ламаючи пальці. Настирний цей курдупель, настирний цей...

— Не думаю, що вас аж так цікавить моя думка, містере Торренсе. Мені...

...курдупель, настирний цей...

— ...це байдуже. Зрозуміло, ваші почуття стосовно мене ніяк не впливають на моє особисте переконання, що для такої роботи ви непридатні. Ви могли б помітити, що під час сезону, а він триває з п’ятнадцятого травня по тридцяте вересня, в «Оверлуку» постійно працює сто десять людей — по одному на кожен номер. Навряд чи багатьом я подобаюся, і підозрюю, що дехто вважає мене неабияким мерзотником. Якщо так, вони не помилилися. Щоб управляти готелем так, як він того заслуговує, доводиться бути неабияким мерзотником.

Тут він зиркнув на Джека — чи не буде коментарів, — і Джек знову блиснув рекламною посмішкою, настільки зубастою, що це могло видатися образливим.

Уллман сказав:

— «Оверлук» будувався з 1907 по 1909 рік. До найближчого містечка — Сайдвіндера — сорок миль^2 на схід дорогами, які наприкінці жовтня закриваються до квітня. Збудував його такий собі Роберт Таунлі Ватсон, дідусь нашого нинішнього техніка. Тут зупинялися Вандербильди, Рокфеллери, Естори, Дюпони. У президентському люксі побували чотири президенти: Вільсон, Гардінґ, Рузвельт і Ніксон.

— Ніксоном і Гардінґом я б не дуже пишався, — пробурмотів Джек.

Уллман насупився, але, незважаючи на це, продовжив:

— Містерові Ватсону це виявилося не під силу, й у 1915 році він продав готель. Потім готель продавали ще в 1922, 1929 і 1936 роках. До закінчення Другої світової війни він простояв без господаря, а потім був куплений і повністю оновлений Горасом Дервентом — мільйонером, пілотом, кінопродюсером і антрепренером.

— Мені знайоме це ім’я, — сказав Джек.

— Так. Нібито все, до чого б він не торкнувся, перетворюється на золото... крім «Оверлука». Перш ніж перший післявоєнний гість переступив цей поріг, перетворивши старезну реліквію на місце проведення шоу, готель зжер понад мільйон доларів. Це Дервент збудував майданчик для гри в роке, яким ви, як я помітив, захоплювалися, коли приїхали.

— Роке?

— Це — британський предок нашого крокету, містере Торренсе. Крокет, властиво, це дешевий, вульгарний варіант роке. За легендою, у цю гру Дервента навчив грати його секретар, і той просто закохався в неї. Мабуть, наш майданчик для роке — найкращий в Америці.

— Не сумніваюся, — серйозно сказав Джек. Майданчик для роке, сад, де повно дерев, підстрижених у формі звірів, а що ще? Гра «Дядечко Віґлі» у натуральну величину за сараєм з інвентарем? Містер Стюарт Уллман почав добряче втомлювати Джека, але було видно, що це ще не кінець. Уллман збирався висловитися сповна, до останнього слівця.

— Витративши три мільйони, Дервент продав готель групі каліфорнійських вкладників. їхня спроба виявилася настільки ж невдалою. Просто вони не розумілися на готелях. У 1970 році готель купив містер Шоклі з групою помічників, передавши управління мені. Кілька років пропрацювали вхолосту й ми, але я щасливий повідомити, що довіра до мене нинішніх власників повністю виправдалася. Торік ми окупили витрати. А цього року, вперше майже за сімдесят років, рахунки «Оверлука» заповнювалися чорним чорнилом.

Джек вирішив, що гордість цього метушливого чоловічка виправдана, але тут знову накотила хвиля відрази. Він сказав:

— Не бачу ніякого зв’язку між вочевидь багатою історією «Оверлука» і вашим відчуттям, що я не годжуся для цієї роботи, містере Уллмане.

— Одна з причин, через яку «Оверлук» приносив такі великі збитки, полягає в тому, що кожної зими готель старіє. Ви не повірите, наскільки це скорочує рівень прибутку, містере Торренсе. Зими справді суворі. Для того щоб вирішити цю проблему, я запровадив посаду доглядача на зимовий період, щоб він займався котлом, щодня прогріваючи будинок по частинах, по круговому циклу, одразу ж лагодив те, що ламається, й не дозволяв таким дріб’язкам спричиняти ся до подальшого руйнування. У першу нашу зиму замість однієї людини я найняв родину. Сталася трагедія. Жахлива трагедія.

Уллман холодно, оцінююче глянув на Джека.

— Я зробив помилку. Визнаю це. Той чоловік був п’яницею.

Джек відчув, як рот розтягує повільна, небезпечна посмішка, повна протилежність попереднім, рекламно виблискуючим.

— Он воно що? Дивно, що Ел вам не сказав. Я покинув.

— Так, містер Шоклі стверджував, що ви більше не п’єте. Ще він розповідав про ваше останнє місце роботи... про останню до вас довіру, скажімо так. У Вермонті ви викладали англійську мову в підготовчій школі. І не стрималися — не думаю, що варто вдаватися в зайві подробиці. Але я справді вважаю, що випадок із Ґрейді показовий, ось чому я торкнувся в розмові вашої... е-е... передісторії. Узимку 1970/71 року, після того як ми підновили «Оверлук», але ще до нашого першого сезону, я найняв цього... цього нещасного, якого звали Делберт Ґрейді. Він оселився в кімнатах, які ви маєте розділити з дружиною й сином. З ним була дружина й дві дочки. У мене були сумніви — по-перше, через суворість зими, а ще через те, що родина Ґрейді цілих п’ять або шість місяців буде відрізана ві^ зовнішнього світу.

— Але ж це не зовсім так. Тут є телефони й громадська радіостанція, напевно, теж. Крім того, у національному парку «Скелясті гори» є вертольоти, які цілком можуть сюди долетіти, а такий великий майданчик, як цей, умістить їх кілька.

— Не знаю, не знаю, — сказав Уллман. — Передавач у готелі є — його вам покаже містер Ватсон разом зі списком частот, на яких слід виходити в ефір, якщо знадобиться допомога. Телефонні лінії між готелем і Сайдвіндером усе ще проведені над землею і мало не щозими де-небудь обриваються, а це — мінімум три тижні, а максимум — півтора місяця. Ще в сараї є снігохід.

— Ну, тоді ви зовсім не відрізані від зовнішнього світу.

На обличчі містера Уллмана проступив страдницький

вираз.

— Припустимо, ваш син або дружина поковзнулись на сходах і розкроїли собі череп, містере Торренсе. Чи за таких обставин ви не вважатимете, що готель не відрізаний від світу?

Джек зрозумів, що той має рацію. Снігохід на граничній швидкості може доставити у Сайдвіндер за півтори години... імовірно. Вертоліт із Рятувальної служби парків може дістатися сюди за три години... за оптимальних умов. У сніжний буран він навіть не зуміє піднятися. Доїхати ж у таких умовах на снігоході нема чого й сподіватися — навіть якщо ризикнеш витягти людину, що серйозно постраждала, на двадцять п’ять ступнів^3 нижче нуля або, з огляду на холодний вітер, на сорок п'ять.

— Щодо Ґрейді, — сказав Уллман, — я думав багато в чому так само, як містер Шоклі щодо вас. Самотність сама по собі може виявитися згубною. Краще, якщо з людиною будуть її близькі. Якщо й станеться неприємність, думав я, слід сподіватися, це буде не настільки серйозно, як проломлений череп, нещасний випадок з електроприладами або які-не-будь судоми. Серйозний випадок грипу, запалення легенів, зламана рука, навіть апендицит — усе це залишає достатньо часу. Підозрюю, що нічого б не сталося, якби Ґрейді — а я про це нічого не знав — не запасся надміром дешевого віскі і якби не той цікавий стан, який свого часу називався «ка-бінною лихоманкою». Вам знайомий цей термін? — Уллман злегка і трішечки поблажливо посміхнувся, висловлюючи таким чином свою готовність до роз'яснень, і Джек зрадів, що може швидко й чітко відповісти.

— Це жаргонний термін, що позначає клаустрофобічну реакцію, яка проявляється в людей, котрі багато часу проводять самі в замкненому приміщенні. Зовні клаустрофобія проявляється як ворожість до людей, з якими вас замкнули.

У крайніх випадках можуть виникнути галюцинації, насильство — така дрібниця, як підгорілий обід або суперечка, чия черга мити посуд, може закінчитися вбивством.

Уллман, схоже, був заскочений, і Джека це втішило. Він вирішив ще трішки натиснути, але про себе пообіцяв Венді зберігати спокій.

— У цьому, гадаю, ви й помилилися. Він заподіяв їм шкоду?

— Він убив їх, містере Торренсе, а потім і себе. Своїх дівчаток він убив сокиркою, дружину застрелив і сам застрелився. У нього була зламана нога. Безсумнівно, він так упився, що впав зі сходів.

Уллман витягнув руки й доброзичливо глянув на Джека.

— У нього була вища освіта?

— Власне кажучи, ні, не було, — трохи заскочено повідомив Уллман. — Я гадав, що... е-е... скажімо, індивідуум із не надто багатою фантазією буде менш сприйнятливий до заціпеніння, самотності...

— Ось у чому ваша помилка, — сказав Джек. — Неук дужче піддається «кабінній лихоманці» — так само як він швидше пристрелить кого-небудь за грою в карти або знічев’я пограбує. Йому стає нудно. Коли випадає сніг, робити нема чого, залишається тільки дивитися телевізор або грати в «солітер», шахруючи, коли не можеш викласти всі тузи. Залишається лише лаятися з дружиною, чіплятися до дітей і пити. Засинати все важче, бо нема чого слухати, тому він напивається, щоб заснути, й прокидається з похміллям. Він стає дратівливим. А тут іще й ламається телефон, а антену валить вітер, зайнятися нема чим, можна лише думати, грати в «солітер» і все дужче й дужче дратуватися... І нарешті — бум, бум, бум.

— У той час, як освічена людина, така, як ви?..

— Ми з дружиною обоє любимо читати. У мене є п’єса, над якою треба працювати; Ел Шоклі, імовірно, говорив вам про це. У Денні — головоломки, розмальовки, приймач на кристалах. Я планую навчити його читати і ще ходити на снігоступах. Венді теж хотіла б навчитися. Тож, по-моєму, ми знайдемо чим зайнятися й не мулятимемо очі одне одному, якщо телевізор вийде з ладу. — Він помовчав. — Коли Ел сказав, що я більше не п’ю, він не обманював. Колись я пив, і це було серйозно. Але за останні чотирнадцять місяців я не випив і склянки пива. Я не збираюся приносити сюди спиртне, й, по-моєму, після того як піде сніг, у мене не буде нагоди дістати випивку.

— Ось тут ви абсолютно праві, — сказав Уллман. — Але поки вас тут троє, проблем може бути більше. Я вже казав про це містерові Шоклі, тепер я довів до відома вас. Він відповів, що бере це під свою відповідальність, і ви, мабуть, теж готові взяти на себе відповідальність...

— Так.

— Дуже добре. Я згоден, оскільки вибір у мене невеликий. І все-таки я волів би найняти неодруженого студента, що взяв академічну відпустку. Та, може, ви і впораєтеся. Тепер я передам вас містерові Ватсону, який троведе вас по цокольному поверху і по нашій території. Але, може, у вас є ще питання?

— Немає. Ніяких.

Уллман підвівся.

— Сподіваюся, ви не ображаєтеся, містере Торренсе. У тому, що я вам казав, немає нічого особистого. Я тільки хочу, щоб справи «Оверлука» були якомога кращі. Це чудовий готель. І хочеться, щоб він таким і залишався.

— Ні. Я не ображаюся. — Джек знову блиснув широкою рекламною посмішкою, але порадів, що Уллман не подав йому руки. Образа була. Ще й яка.

2. Боулдер

Виглянувши з кухонного вікна, вона побачила, що він просто сидить на краю тротуару, не граючись ні вантажівками, ні фургоном, ні навіть планером із бальси, яким так тішився весь тиждень, відколи Джек приніс йому цю іграшку. Просто сидить, зіспершись на лікті, зануривши підборіддя в долоні й виглядає їхній старенький «фольксваґен», — п’ятирічне маля, що чекає на тата.

Венді раптом стало не по собі — аж до сліз.

Вона повісила рушник для посуду на поперечину біля раковини й пішла вниз, защібаючи два верхні ґудзики халата. Джек зі своєю гордістю! Ой, ні, Епе, протекції мені не треба. Останнім часом у мене все класно. Щербаті стіни в під’їзді були пописані кольоровою крейдою, восковими олівцями й аерозольною фарбою. Від крутих сходів мало не відлітали друзки. Будинок просочився кислим запахом мотлоху — то що це за місце для Денні після акуратного цегельного будиночку в Стовінґтоні? Сусіди згори, із четвертого поверху, офіційно не були одружені, але якщо це її не турбувало, то турбували їхні постійні затяті сварки. Сусіда згори звали

Том. Після того як бари зачинялися, сусіди поверталися додому й війна починалася всерйоз — у порівнянні із цим інші дні тижня були всього лише розминкою. Джек називав це «нічні бої по п’ятницях», але це було не смішно. Сусідка — її звали Ілейн — відтак довго плакала і весь час повторювала: «Не треба, Томе. Будь ласка, не треба». А він кричав на неї. Одного разу вони навіть розбудили Денні, а Денні спить, як убитий. Наступного ранку Джек перестрів Тома, коли той виходив, і, відвівши подалі по тротуару, щось сказав йому. Том пообурювався, почав було погрожувати, але Джек додав ще щось — занадто тихо, щоб Венді могла розчути, — і після цього, похмуро похитавши головою, Том пішов собі, і все. Кілька днів було спокійніше, але на вихідні життя знову повернулося в нормальне — даруйте, у ненормальне — русло. Для хлопчика це було погано.

Знову набігло почуття гіркоти, але зараз Венді йшла у двір і притамувала його. Підібравши поділ, вона сіла на край тротуару поруч із сином і запитала:

— Що таке, доко?

Він посміхнувся, але посмішка вийшла натягнутою.

— Привіт, ма.

Між взутих у кросівки ніг стояв планер. Венді помітила, що одне крило тріснуло.

— Хочеш, подивлюся, що тут можна зробити, любий?

Денні повернувся до споглядання вулиці.

— Ні. Тато зробить.

— Доко, тато може до вечері не повернутися. У гори шлях неблизький.

— Думаєш, машинка зламається?

— Ні, не думаю. — Але він дав Венді нову причину для тривоги. Дякую, Денні, ще цього мені бракувало.

— Тато сказав, вона може, — повідомив Денні недбалим, майже нудьгуючим тоном. — Він сказав, бензонасос забитий лайном.

— Денні, не ккжи таких слів.

— Бензонасос? — запитав він із щирим подивом.

Вона зітхнула.

— Ні, «забитий лайном». Не кажи так.

— Чому?

— Це вульгарно.

— Ма, а як це — вульгарно?

— Ну, однаково як колупати в носі за столом або піся-ти, не зачинивши двері туалету. Або казати що-небудь на кшталт «забитий лайном». Лайно — вульгарне слово. Хороші люди так не кажуть.

— А тато каже. Коли він дивився мотор у машинці, то сказав: «Господи, насос забитий лайном». Хіба тато поганий?

І як ти справляєшся з цим, Вінніфреде? Тренуєшся?

— Тато хороший, але ж він дорослий. І дуже стежить за тим, щоб нічого такого не сказати при тих, хто не зрозуміє.

— Як дядько Ел, так?

— Так, правильно.

— А коли я виросту, мені можна буде так говорити?

— Гадаю, ти будеш так говорити, сподобається мені це чи ні.

— А в скільки років?

— Двадцять звучить непогано, га, доко?

— Як довго чекати...

— Розумію, що довго, але, може, ти спробуєш?

— Добре...

Денні знову задивився на дорогу. Він трохи пригнувся, начебто зібрався встати, але підповзав яскраво-червоний жук, і це було значно цікавішою новиною. Він знову розслабився. Венді задумалася, наскільки переїзд у Колорадо відобразився на Денні. Він нічого не говорив, але вона тривожилася, завважуючи, скільки часу він проводить наодинці. У Вермонті діти — ровесники Денні були в трьох викладачів, колег Джека, і там був дитячий садок, але тут не було нікого, з ким Денні міг би грати. Більшу частину квартир займали студенти університету, одружені пари тут, на Арапаго-стріт, майже не селилися, і ще менше ті, у кого є діти. Вона налічила близько дюжини студентів або старших школярів, троє грудних дітей — і все.

— Мамо, чому тато втратив роботу?

Венді засмикалася в пошуках відповіді. Вони із Джеком уже обговорювали, як вийти із ситуації, якщо Денні запитає про це, і діапазон відповідей коливався від ухильних пояснень до відвертої, позбавленої будь-якого глянцю, правди. Але Денні не запитував. Запитав лише тепер, коли Венді почувала себе подавленою і найменше готовою відповідати. Однак Денні не зводив очей, можливо, читаючи на її обличчі зніяковілість і роблячи з цього свої висновки. Вона подумала, що спонукання й дії дорослих мають здаватися дітям такими ж поважними й страшними, якими здаються небезпечні звірі під покровом темного лісу. Дітей смикають туди-сюди, як маріонеток, а навіщо й чому — вони уявляють собі лише приблизно. Ця думка знову довела її до стану, небезпечно близького до сліз, і, намагаючись прогнати їх, вона нагнулася, підняла зламаний планер і заходилася вертіти його в руках.

— Денні, пам’ятаєш, тато тренував дискусійну команду?

— Аякже, — сказав він. — Суперечка для потіхи, так?

— Правильно. — Вона все вертіла в руках планер, розглядаючи назву «Швидколіт» і блакитні зірочки наклейок на крилах, і спохопилася, що розповідає синові правду.

— Там був хлопчик, якого звали Джордж Гетфілд, татові довелося вигнати його з команди. Тобто у Джорджа виходило гірше, ніж у деяких інших хлопців. Джордж сказав, що тато вигнав його тому, що незлюбив, а не тому, що він сам не впорався. Потім Джордж учинив підлість. Гадаю, ти знаєш про це.

— Це він зробив дірки в шинах нашої машинки?

— Так, він. Після уроків, а тато піймав його за цим. — Тут вона знову зам’ялася, але тепер подітися було нікуди, вибір звузився: або сказати правду, або збрехати.

— Тато... іноді він чинить так, що потім шкодує про це. Буває, він не думає, як слід було б учинити. Не надто часто, але іноді таке трапляється.

— Він зробив Джорджеві Гетфілду боляче, як мені, коли я розсипав усі його папери, так?

Іноді...

(Денні з рукою в гіпсі...)

...він чинить так, що потім шкодує про це.

Венді швидко закліпала, заганяючи сльози назад.

— Майже так, милий. Тато вдарив Джорджа, щоб той перестав різати шини, а Джордж стукнувся головою. Тоді ті, хто відповідає за школу, сказали, що Джордж більше не може ходити до неї, а тато — працювати в цій школі. — Вона замовкла, з побоюванням чекаючи на потік питань.

— А, — сказав Денні й знову задивився на дорогу. Тема була закрита. Якби й для Венді було так само просто закрити цю тему. Вона підвелася.

— Піду наверх, вип'ю чаю, доко. Хочеш печива і склянку молока?

— Я краще почекаю тата.

— Не думаю, що він дістанеться додому раніше п’ятої.

— Може, він рано приїде.

— Може, й так, — погодилася вона. — Раптом устигне.

Вона була вже на півшляху до будинку, коли він покликав: «Ма!»

— Що, Денні?

— Тобі хочеться їхати в цей готель і жити там узимку?

І скажіть будь ласка — яку з п’яти тисяч відповідей слід було вибрати? Пояснити, що вона думала вчора? Чи минулої ночі? Чи сьогодні зранку? Щоразу інакше, спектр мінявся від яскраво-рожевого до радикально чорного. Вона сказала:

— Якщо цього хоче твій батько, отже, і я хочу. — Вона помовчала. — А ти що скажеш?

— По-моєму, мені хочеться, — нарешті сказав він. — Тут гратися особливо не з ким.

— Сумуєш за друзями, так?

— Іноді сумую за Скоттом і Енді. Ото і все.

Вона повернулася до нього й поцілувала, скуйовдивши світле волосся, яке тільки-но почало втрачати дитячу тонкість. Маля було напрочуд серйозним, і вона іноді замислювалася над тим, як йому живеться з такими батьками, як вони із Джеком. Світлі надії, з яких усе починалося, звелися до цього малоприємного будинку в чужому для них місті. Перед очима знову постав Денні із загіпсованою рукою. Хтось на небесах, відповідальний за Службу Промислу Господнього, зробив помилку, котру, як побоювалася Венді, вже не виправити, а розплатитися за неї зможе безневинний сторонній спостерігач.

— Тримайся подалі від дороги, доко, — сказала вона, міцно обхопивши його.

— Звісно, ма.

Вона піднялася нагору, в кухню. Поставила чайник і виклала на тарілку для Денні кілька «Орео» — раптом, поки вона буде спати, він вирішить піти нагору. Сидячи біля столу перед своєю великою керамічною чашкою, Венді дивилася у вікно на Денні: він і далі сидів край тротуару, одягнений у джинси й великувату темно-зелену куртку з написом: «Стовінґтонська підготовча», планер тепер лежав поряд із ним. Увесь день вона боялася розплакатися, і ось сльози таки полилися. Венді схилилася над ароматною парою, що піднімалася від чаю, і розридалася, горюючи й тужачи за минулим і з побоюваннями думаючи про майбутнє.

3. Ватсон

«Ви не стрималися», — сказав Уллман.

— Ну, то ось ваша топка, — сказав Ватсон, умикаючи світло в темній, пропахлій цвіллю кімнаті. Це був повнува-тий чоловік із пухнастим солом’яним волоссям, одягнений у білу сорочку й темно-зелені китайські штани. Він відчинив маленьке заґратоване віконце на корпусі топки і разом із Джеком заглянув усередину.

— Ось тут головний пальник. — Рівний біло-блакитний струмінь монотонно сичав, з руйнівною силою піднімаючись угору по жолобу, але ключове слово, подумав Джек, — руйнівна, а не жолоб: сунь туди руку — і за три секунди буде печеня.

Не стрималися.

(Денні, з тобою все гаразд?)

Топка займала всю кімнату, вона була значно більшою і старішою, ніж волів би Джек.

— Пальник працює безперебійно, — повідомив Ватсон. — Там, усередині, датчик заміру температури. Якщо вона падає нижче певного рівня, система вмикає дзвінок у вас у квартирі. Котел за стіною, з того боку. Ходімо, покажу. — Він зачинив ґрати й, обійшовши масивну залізну топку, провів Джека до інших дверей. Залізо було розпечене, від цього не хотілося рухатись, і Джек чомусь подумав про велику сонну кішку. Ватсон дзенькав ключами й насвистував.

Не стрималися...

(Коли він повернувся до себе в кабінет і побачив, як Денні стоїть там лише в трусиках і посміхається, на Джека повільно наплила червона хмара люті. Зсередини, з його точки зору, все уявлялося тривалим, але не зайняло, мабуть, і хвилини. Так видаються довгими деякі сни — погані сни. Здавалося, поки Джека не було, Денні порозкривав усі дверцята, усе, що лише було в кабінеті. Понишпорив у стінній шафі, на полицях, на обертальному стелажі для книг. Геть усі шухляди столу були повністю висунуті. Його рукопис, трьохактна п’єса, яку він повільно переробляв з написаного сім років тому, ще в студентські роки, оповідання, була розкидана по всій підлозі. Коли Венді покликала його до телефону, він виправляв другий акт, попиваючи пиво, і Денні вилив на сторінку всю банку. Певно, щоб подивитись, як воно піниться. Піниться, піниться — це слово все звучало й звучало у Джека в голові, як єдина струна в розстроєному піаніно, замикаючи електричне коло його люті. Він повільно підійшов до свого трирічного сина, що дивився на нього знизу вгору із задоволеною посмішкою, тішачись із того, яку вдалу роботу він щойно закінчив у татовому кабінеті; Денні почав було щось говорити, але тут Джек схопив його за руку, зігнувши її, щоб той випустив із пальців ластик для друкарської машинки й автоматичний олівець. Денні ледь скрикнув... ні... кажи правду... він пронизливо закричав. Як же важко згадувати цей єдиний глухий звук струни Спайка Джонса в тумані гніву. Десь Венді запитувала, що сталося. Її слабкий голос тонув ув імлі, що заволокла його зсередини. Це стосувалося лише них двох. Він ривком розвернув Денні, щоб надавати йому по попі, його пальці — великі пальці дорослої людини — упилися в тендітну плоть маленької ручки, замикаючись навколо неї в стиснутий кулак, а тріск кісточки, що зламалася, був неголосним, неголосним, та ні, він був дуже голосним, ОГЛУШЛИВИМ, але не голосним. Саме таким, щоб стрілою простромити червоний туман, — але замість того, щоб впустити сонячне світло, цей звук впустив темні хмари сорому й каяття, жах, болісні судоми духу. Чистий звук, по один бік якого минуле, а по інший — усе майбутнє; такий звук буває, коли ламаєш об коліно тріску або лопається грифель олівця. По інший бік — мить цілковитої тиші, може, з поваги до майбутнього, що почалося, того життя, що зосталося йому. На очах Джека обличчя Денні втрачало барви, ставало схожим на сир, очі хлопчика, завжди великі, зробилися ще більше й потьмяніли. Він упевнився, що зараз хлопчик знепритомніє і впаде в розлите по паперах пиво: його власний голос, слабкий і п’яний, ковтав слова, намагаючись повернути все назад, як-небудь оминути не вельми голосний звук тріснутої кісточки, знайти дорогу в минуле — чи є в цьому домі статус-кво? — голос вимовляв: Денні, з тобою все гаразд? У відповідь пронизливий крик Денні, потім зойк Венді, коли вона івійшла до них і побачила, під яким дивним кутом зігнута в лікті ручка Денні: у тому світі, де живуть нормальні родини, руки під такими кутами звисати не повинні. Крик Венді, коли вона схопила сина в обійми, безглузде белькотання: О Господи, Денні, о Господи, Господи, Боже мій, твоя ручка; а Джек так і стояв там, приголомшений, очманілий, намагаючись зрозуміти, як же це могло статися. Так він і стояв, а зустрівшись очима з очима дружини, зрозумів, що Венді ненавидить його. Він не збагнув, що ця ненависть могла означати практично: тільки пізніше до нього дійшло, що

Венді могла піти від нього, піти в мотель, а вранці викликати юриста, який займається розлученнями, або зателефонувати в поліцію. Він почував себе жахливо. Як перед наближенням смерті. Потім вона кинулася до телефону й набрала номер лікарні; хлопчик, плачучи, висів на згині її руки, але Джек за нею не пішов — він просто стояв посеред розгромленого кабінету, чуючи запах пива і думаючи...)

Ви не стрималися.

Він із силою провів рукою по губах і пішов слідом за Ватсоном у котельню. Там було сиро, але лоб, ноги й живіт Джека вкрилися противним липким потом не від вогкості. Через спогади — від тої ночі, здавалося йому, минули не два роки, а дві години. Жодного розриву в часі не було. Повернулися сором і відраза, повернулося відчуття, що він нікчемна людина — а від цього йому завжди хотілося напитись, але бажання напитися схиляло до ще більш безпросвітного розпачу: чи зуміє він бодай годину — не тиждень, навіть не день, розумієте, лише годину — бути напоготові, щоб нестерпне бажання напитися не застало його зненацька, як зараз?

— Котел, — оголосив Ватсон. З бічної кишені він дістав червоно-синю хусточку, голосно висякався й знову сховав її, спершу швидко заглянувши всередину — раптом там виявиться що-небудь цікаве?

Котел — довга циліндрична ємність із металу з мідним покриттям, весь у заплатах — був установлений на чотирьох цементних блоках. Він осідав під вигинами труб теплотраси, що вели до високої, прикрашеної фестонами павутини стелі підвалу. Праворуч від Джека від топки, що була в сусідньому приміщенні, крізь стіну йшли дві труби обігріву.

— Ось він, манометр. — Ватсон поплескав по ньому. — Фунти^4 на квадратний дюйм, «psi». Це, гадаю, ви знаєте. Зараз я нагнав до ста, але вночі в кімнатах холоднувато. Кілька клієнтів поскаржилися — що за фігня, мовляв. Психи вони — приїхали в гори у вересні. А до того ж наш котел — дідок. Заплат на ньому більше, ніж на штанях, які роздають благодійні комітети. — Знову з’явилася хусточка. Знову трубний звук. Швидкий погляд. Хусточка зникла.

— Протягло, чорт забирай, — пояснив говіркий Ватсон. — Щовересня застуджуюся. Як не пораюся тут коло цього мотлоху, то траву підкошую або граблями махаю на майданчику для року. Протягне — і все, застуда, як казала моя матуся. Хай земля їй буде пухом, вона вже шість років як померла. Рак зжер. Підчепиш рак — готуй заповіт.

Якщо утримуватимете тиск близько п’ятдесяти — ну, може, шістдесяти, — то й вистачить. Містер Уллман велить один день топити в західному крилі, наступний — у середині, а після того — у східному. Що не день, то все «гав-гав-гав», точнісінько як одна з тих мосьок, що дзявкне за ногу, а потім побіжить і обпісяє весь килимок. Якби мізки були чорним порошком, йому й носа було б не висякати. Іноді таке бачиш, що аж зло бере — неіма з чого стрельнути.

Погляньте сюди. Тягнеш за ці колечка — відкриваються й закриваються труби. Я все вам позначив. Із синіми бірка-ми — номери у східному крилі. Червоні бірки — серединка. Жовті — західне крило. Зберетеся протопити в західному крилі, не забудьте, що якраз воно погоду й ловить. Як задме, кімнати робляться холодними, точнісінько тобі фригідна баба, у якої все нутро льодом забите. У ті дні, коли топиш у західному крилі, можна нагнати тиск до вісімдесяти. Я б так і зробив.

— Термостати нагорі... — почав Джек.

Ватсон несамовито захитав головою, так, що волосся застрибало, мов пружини.

— Вони не приєднані. Так, показуха. Ці типи з Каліфорнії гадають, що коли в їхній траханій спальні пальму не виростиш, то це непорядок. Тепло піднімається звідси, знизу. Але за тиском дивитися все ж доводиться. Бачите, повзе?

Він постукав по основній шкалі. Поки Ватсон вів свій монолог, стрілка доповзла зі ста футів на квадратний дюйм до ста двох. Джек раптом відчув, що по спині швидко пробігли мурашки, й подумав: Гусак пройшовся по моїй могилі. Тут Ватсон крутонув колесо, скидаючи тиск. Почулося голосне шипіння, й стрілка повернулася на дев’яносто один. Ватсон закрутив вентиль до упору, й шипіння знехотя стихло.

— Повзе, — сказав Ватсон. — А сказати цьому жирному дятлові, Уллману, так він подістає конторські книги й цілих три години буде бідкатися, що аж до 1982 року новий котел йому не по кишені. Кажу вам, коли-небудь усе тут злетить у повітря, і одна в мене надія — що ракету поведе цей жирний вилупок. Господи, хотів би я бути таким же милосердним, як моя мати. Вона в кожному вміла знайти хороше. А я злющий, як змій, оперезаний лишаєм. Не може людина нічого вдіяти зі своєю натурою, хай йому грець.

Тепер запам’ятайте ось що: сюди треба спускатися двічі: удень і раз увечері, перш ніж лягати. Доводиться перевіряти тиск. Забудеш — а вонк поповзе, поповзе й цілком можливо, що прокинетеся ви всією сімейкою на сраному місяці. А трішечки скинеш — і все, ніяких турбот.

— Верхня межа в нього?..

— Ну, вважається, що двісті п’ятдесят, але тепер котел рвоне значно раніше. Коли ця стрілка д!:\де до ста вісімдесяти, мене ніякими пряниками не заманиш спуститися й стати поруч.

— Автоматичного відключення немає?

— Hi-і. Коли його робили, це ще не було потрібно. Нині федеральний уряд скрізь пхає свого носа, га? ФБР розкриває пошту, ЦРУ жучки саджає в срані телефони... бачили, що сталося з цим... Ніксоном? Жалюгідне було видовище, чи не так?

Але коли просто ходити сюди регулярно й перевіряти тиск, усе буде якнайкраще. І не забудьте перемикати труби так, як він хоче. Більше сорока п’яти в жодному номері не буде... хіба що зима видасться дуже тепла. А у своїй квартирі паліть, скільки влізе.

— Як щодо водопроводу?

— О’кей, я саме до цього підходжу. Сюди, он, під арку.

Вони пройшли в довге прямокутне приміщення, що,

здавалося, тягнеться на милі. Ватсон потягнув за шнур, і єдина сімдесятип’ятиватна лампочка залила блідим кохким світлом простір, де вони стояли. Просто перед ними було дно шахти ліфта, до блоків двадцяти футів у діаметрі й масивного, обліпленого брудом мотора спускалися дроти в замасленій ізоляції. Скрізь були папери — стопками, зв’язані в пачки, складені в коробки. Деякі картонки були підписані: «Документи», «Рахунки» або «Квитанції — не викидати/». їдко пахло цвіллю. Частина коробок розвалилася, на підлогу висипалися пожовклі листки, яким, мабуть, було років

зо двадцять. Джек зачаровано оглянувся — тут, мабуть, перебувала вся історія «Оверлука», похована в гниючих коробках.

— Не ліфт, а сука, тільки й знає, що ламається, — сказав Ватсон, тицьнувши в нього пальцем. — Я знаю: щоб тримати ремонтника подалі від цієї сволоти, Уллман годує держінспектора з ліфтів розкішними обідами. Гаразд, тут у вас — центральний вузол водопроводу. — Гублячись із виду в мороку, перед ними були п’ять великих труб, кожна обгор-нена ізоляцією, перехопленою сталевими обручами.

Ватсон показав на затягнуту павутиною полицю поруч із шахтою. Там валялося кілька брудних ганчірок і блокнот із відривними листками.

— Он схема водопроводу, — сказав він. — Гадаю, з про-тічками проблем не буде — їх ніколи не було, але труби ні-ні та й промерзають. Єдине, як можна цьому запобігти, — уночі трохи послабити крани, але їх у цьому сраному місці сотні чотири. Якби рахунок за воду втрапив на очі цьому жирному гомику, що сидить нагорі, він би так розкричався, що аж^у Денвері почули б. Що, не так?

— Я б сказав, напрочуд тонкий аналіз.

Ватсон захоплено глянув на Джека.

— Гей, приятелю, ви, здається, і справді з освічених. Розмовляєте як по-писаному. Я таке діло поважаю, коли чоловік не цей... не голубий... А їх достобіса. Знаєте, хто кілька років тому збунтував студентів? Підараси, ось хто. Вони розча-

2 “Сяйво” 33 рувалися, й-довелося їм піти на розрив. Вони це називають «вилізти із прикомірка». До чого ми так докотимося, курва, я вже й не знаю. Так от, коли вода замерзне, швидше за все, замерзне вона в цій шахті. Немає обігріву, зрозуміло? На цей випадок тут є ось що, — він поліз у зламаний ящик і дістав маленький газовий пальник.

— Як знайдете лід, то просто відмотайте ізоляцію і грійте. Зрозуміло?

— Так. Але якщо труба змерзне вище від центрального вузла комунікацій?

— Коли працювати як слід і топити, такого не може статися. Однаково, до інших труб не дістанеться. Та гаразд, чого через це переживати. Усе буде нормально. Але ж і хріново тут унизу! Повно павутини. У мене від неї аж мороз по шкірі, зараза.

— Уллман казав, що перший зимовий доглядач убив усю родину, а тоді себе.

— А, той хлопець, Ґрейді. Я, як побачив, одразу зрозумів — ненадійна людина, посміхався увесь час, наче кіт, що сметану злизав. Вони тоді лише починали, а цей жирний мудак Уллман і Бостонського душителя найняв би, якби той погодився працювати за копійки. Лісничий з національного парку їх знайшов, телефон-бо не працював. У західному крилі нагорі вони були, на четвертому поверсі, геть закаменіли. Дівчаток дуже жаль. Шість і вісім. Кмітливі, наче хлопчаки-розсильні. Ото, чорт забирай, була біда! Коли сезон закінчується, Уллман управляє якимось паскудненьким дешевим курортом у Флориді, то він — літаком у Денвер і найняв сани, щоб дістатися сюди із Сайдвіндера, бо дороги були перекриті... сани, можете собі уявити? Він собі пупок надірвав, тільки б справа не потрапила в газети. Правду кажучи, він із цим чудово впорався. Була заміточка в «Денвер Пост», ну і, звичайно, та смердюча газетка, яку видають в Ес-тес-Парк, вкусила. Але й тільки. Чудово, якщо врахувати, що за репутація в цього місця. Я так і чекав, що який-небудь ре-портерик розкопає все заново і просто втисне Ґрейді туди ж, щоб виправдатися, навіщо він копався в старих скандалах.

— У яких скандалах?

Ватсон знизав плечима.

— У кожному великому готелі бувають скандали, — сказав він. — І привиди в кожному великому готелі є. Чому? Ну, чорт забирай, люди приїжджають, їдуть... Ні-ні, та й хто-не-будь дасть дуба в номері — серцевий приступ або удар, або ще щось таке. Готелі сповнені забобонів. Жодних тринадцятих поверхів і тринадцятих номерів, жодних дзеркал на вхідних дверях і тому подібне. Та навіть у минулому липні одна пані померла тут, у нас. Довелося Уллману цим зайнятися, і, будьте певні, він упорався. За це йому й платять двадцять дві штуки в сезон, і, хоч я терпіти не можу цього поганця, слід визнати, він своє відпрацьовує. Дехто приїжджає просто проблюва-тися і наймає хлопця на кшталт Уллмана прибирати за собою. Так і тут. Хоч би й та пані — шістдесят траханих років, моя ровесниця! — а патли фарбовані начервоно, як ліхтар над борделем, цицьки висять до пупа, бо ж ніякого ліфчика в неї немає, вени на ногах здоровенні, точнісінько тобі мапа з атласу доріг, брильянти і на шиї, і на руках, і у вухах бовта-ються. І притягла вона з собою парубійка років сімнадцяти, не більше, патли аж до сраки, а ширінка випирає, начебто він туди коміксів напхав. Ну, пробули вони тут тиждень, може, днів десять, і щодня одна й та ж розминка: вона з п’ятої до сьомої в барі «Колорадо» смокче солодкий джин із водою й мускатом, і то так, начебто його завтра заборонять законом, а він попиває пляшку «Олімпії». Вона і жартує, і коники всякі викидає, — і щоразу, коли вона щось таке відмочить, хлопець скалить зуби, мавпа хрінова, ніби ця баба йому до кутів рота мотузочки поприв’язувала. Та минуло кілька днів, і завважуємо ми, що посміхатися йому все важче й важче, і бозна про що йому доводилося думати, щоб перед сном у нього стояло. Ходили вони обідати — цін нормально, а її хитає, ясна річ, в дупу п’яна. А хлопець, коли його дамочка не дивиться, то вщипне офіціантку, то їй посміхнеться. Чорт, ми навіть сперечалися, скільки він ще витримає.

Ватсон знизав плечима.

— Потім сходить він якось увечері, годині так о десятій, униз і каже: «Дружина нездорова» — слід розуміти так, що знову нажерлася, як і щовечора, відколи вони тут були, — і він, мовляв, їде по таблетки від шлунка. І тікає в маленькому «порше», на якому вони разом приїхали. Більше ми його й не бачили. Наступного ранку вона сходить униз і намагається дути в ту ж дудку, ось лише що ближче до вечора, то блідніша вона. Містер Уллман — істинний дипломат — запитує: може, вона б хотіла, щоб він зателефонував фараонам, просто на той випадок, якщо хлопець потрапив у невелику аварію або ще щось. Вона накидається на нього, як кішка: «Hi-ні-ні, він класний водій, я не хвилююся, все нормально, до обіду він повернеться». І вдень, десь близько третьої, іде в «Колорадо». О десятій тридцять вона піднімається до себе в номер, і більше ми її живою не бачили.

— Що ж сталося?

— Коронер графства казав: після всього, що дамочка вицмулила, вона ковтнула ще мало не тридцять піґулок для сну. Наступного дня з’явився її чоловік — юрист, велика шишка з Нью-Йорка. Ну й задав же він перцю старому Уллману, чортам у пеклі гаряче стало! «Порушимо справу таку, та порушимо справу сяку, та коли все скінчиться, вам і пари чистої білизни не знайти», ну і все в тому ж дусі. Але Уллман, паскуда, теж не дурень. Уллман його вгамував. Запитав, напевно, цю шишку, чи припаде йому по смаку, якщо про його дружину надрукують усі нью-йоркські газети: «Дружина відомого нью-йоркського пя-пя знайдена мертвою з повним пузом снотворних таблеток»У після того як погралася в кішки-мишки з пацаном, який їй в онуки годиться.

«Порш» лягаві знайшли за нічною закусочною в Лайонсі, а Уллман на декого нажав, щоб його віддали цьому юристові. Потім вони вдвох налягли на старого Арчі Готона, коронера графства, і змусили поміняти вердикт на «смерть від нещасного випадку». Серцевий напад. Тепер старий Арчі катається в «крайслері». Я його не виню. Дають — бери, б’ють — тікай, особливо якщо з роками починаєш облаштовуватися.

З’явилася хусточка. Трубний звук. Швидкий погляд. І — геть з очей.

— І що ж далі? Десь за тиждень ця тупа курва, покоївка, Делорес Вікері її звуть, прибирає в номері, де жила та парочка, починає репетувати, начебто її ріжуть, і непритомніє. Прочумилася вона й каже: бачила у ванній голу бабу. «А обличчя все багряне, роздуте — та ще й посміхалася». Уллман одразу ж вигнав її з роботи, тицьнув платню за два тижні й велів забиратися геть з очей. Я підрахував, що відтоді, як мій дід відкрив цей готель у 1910 році, отут людей сорок—п’ятдесят померло.

Він проникливо глянув на Джека.

— Знаєте, як вони здебільшого йдуть на той світ? Від серцевого нападу або удару, коли трахають свою бабу. Таких старих дурнів, що хочуть гульнути під завісу, на курортах достобіса. Забиваються сюди, у гори, щоб уявити, начебто їм знову двадцять. Буває, трапляється іноді неприємність, однак не всім хлопцям, які управляли нашим готелем, вдавалося приховати це від газетярів так само вправно, як Уллману. Так що славу собі «Оверлук» заробив неабияку. І щоб я здох, якщо в хрінового «Білтмора» у Нью-Йорку, коли розпитати правильних людей, не виявиться така ж слава.

— Але ж привидів тут немає?

— Містере Торренсе, я тут пропрацював усе своє життя. Я грався тут пацаном — не старшим від вашого синочка з тієї фотки, що ви мені показували. Але дотепер привидів ще не бачив. Хочете, ходімо зі мною нагору, покажу вам сарай.

— Чудово.

Коли Ватсон потягнувся, щоб вимкнути світло, Джек сказав:

— Ось чого тут повно, так це паперів.

— А, це так. Схоже, збиралися вони тут тисячу років. Газети, старі рахунки й фактури, ще бозна—що. Мій тато, коли тут була стара грубка, прекрасно давав цьому лад, але тепер ніхто цим не займається. Доведеться мені коли-небудь найняти хлопця, щоб він відволік усе це вниз, у Сайдвіндер, і спалив. Якщо Уллман візьме витрати на себе. Гадаю, якщо гаркнути як слід: «Пацюк!», він це зробить.

— То тут є пацюки?

— Ага, по-моєму, кілька штук є. Там у мене й пастки на пацюків, і отрута, то містер Уллман хоче, щоб ви це розіпхали по горищу й тут, унизу. Доглядайте за своїм малим пильно, містере Торренсе, навряд чи вам хочеться, щоби з ним що-небудь сталося.

— Ні, звісно ж, ні.

Від Ватсона порада сприймалась як належне. Вони пішли до сходів і там на хвильку затрималися, поки Ватсон укотре сякався.

— Там є всі потрібні інструменти й деякі непотрібні. І ще в сараї черепиця. Уллман казав вам про це?

— Так, він хоче, щоб я перекрив частину даху в західному крилі.

— Жирний виродок вичавить із вас на халяву все, що можна, а навесні буде нити й скиглити, що й половини роботи не зроблено так, як треба. Якось я йому просто в пику кажу, я кажу...

Поки вони піднімалися сходами, слова Ватсона поступово затихали, зливаючись у заколисуюче монотонне дзижчання. Оглянувшись через плече на непроникну пітьму, що пахла цвіллю, Джек Торренс подумав: якщо і є на світі місце, де повинні водитися привиди, то це воно. Він подумав про Ґрейді, якого відрізав тут від світу м’який, невблаганний сніг, про Ґрейді, який потихеньку божеволів, поки не вчинив своє звірство.

«Кричали вони чи ні? — задумався Джек. — Бідолаха Ґрейді, це ж непросто — щодня відчувати, як це підступає, і зрозуміти нарешті — для тебе весна ніколи не настане. Йому не слід було жити тут. І слід було стримуватися».

Коли Джек виходив слідом за Ватсоном за двері, останні слова луною повернулися до нього з різким тріском, немов зламався олівцевий грифель — поганий знак. Господи, Джек міг напитися. Тисячу разів напитися.

4. Країна тіней

О чверть на п’яту Денні здався й пішов нагору по молоко й печиво. Поїв, визираючи у вікно, тоді піщрв поцілувати маму, що прилягла. Вона запропонувала посидіти вдома, подивитися «Сезам-стріт» — так час мине швидше — але він рішуче похитав головою й повернувся на своє місце на крайці тротуару.

Була вже п’ята, і хоча годинника Денні не мав (до того ж він однаково не вмів ще як слід визначати, котра година), та бачив, що тіні видовжилися, а денне світло набуло золотавого відтінку.

Крутячи в руках планер, він наспівував собі під ніс: «Лу, біжи до мене швидше... Пан пішов ледь стало видко, і хоч я не переймаюсь... Лу, біжи до мене швидше...»

Цю пісеньку врни все разом співали в дитячому садку «Джек-і-Джилл» у Стовінґтоні. Тут він не ходив у дитячий садок, тому що татові це зараз було не по кишені. Денні знав, що батько з матір’ю стривожені цим, хвилюються, що він стає все самотнішим (а ще дужче тим — правда, про це не йшлося навіть між ними, — що в цьому Денні винуватить їх), але насправді йому не хотілося ^нову ходити в «Джек-і-Джилл». Це для малят. Денні ще не був великим хлопцем, але й малюком уже не був. Великі хлопці ходили в справжню школу, і їм давали гарячий ленч. Перший клас. Наступного року. А цього року він був кимось середнім між малюком і справжнім хлопцем. Нічого страшного. Він справді сумував за Скоттом та Енді (більше за Скоттом), але однаково нічого страшного. Чекати, що буде далі, краще самому.

Щодо батьків він розумів багато чого і знав, що частенько їм це не до вподоби, і не раз вони просто відмовлялися в це вірити. Але одного чудового дня повірити доведеться. Денні задовольнявся очікуванням.

Погано, звичайно, що вони не вміли вірити йому більше — особливо в таких випадках, як зараз. Мама лежала вдома на ліжку, мало не плачучи, — так вона тривожилася за тата. Деякі її тривоги були занадто дорослими, щоб Денні міг їх зрозуміти, — щось невиразне, що має стосунок до безпеки, татового уявлення про себе; почуття провини, гніву, страху перед тим, що з ними буде, — але зараз маму найперше переймали дві речі: чи не потрапив тато в горах в аварію (бо ного ж він не подзвонив?) і чи не вирішив він Погано Вчинити. Відтоді як Скотті Ааронсон, на півроку старший, усе пояснив Денні, той чудово розумів, що таке Погано Вчинити. Скотті був у курсі, тому що його тато теж Погано Вчиняв. Якось, розповідав Скотті, тато стукнув маму просто в око і збив з ніг. Зрештою через Погані Вчинки тато й мама Скотті РОЗЛУЧИЛИСЯ, і коли, Денні познайомився зі Скотті, той жив уже тільки з мамою, а з татом бачився по вихідних. РОЗЛУЧЕННЯ стало головним кошмаром у житті Денні, це слово завжди виникало в нього в голові як напис, виведений червоними буквами, які кишіли шиплячими отрутними зміями. РОЗЛУЧЕНІ батьки більше не живуть разом. Вони тягнуть гуму в суді (перетягають канат? розтягують еспандер? Денні не знав точно, чи йдеться про одне з цих занять, чи мова йде про щось інше; у Стовінґтоні мама з татом, бувало, не цуралися ні одного, ні іншого, і для себе він вирішив, що можливий будь-який варіант), і тобі доводиться піти з кимось одним, другого ти практично перестаєш бачити, а той, з яким ти залишився, може, якщо йому приспічить, вийти заміж чи оженитися з кимось, кого ти навіть не знаєш. Найжахливішим у РОЗЛУЧЕННІ було те, що це слово — чи поняття, чи щось інше у сприйнятті Денні — зринало в головах його власних батьків, він відчував це; іноді — неуважне й відносно далеке, іноді — виразне, все що застує й лякає, як грозова хмара. Так було після того, як тато покарав Денні за те, що той порозкидав папери в його кабінеті, і лікареві довелося помістити руку хлопчика в гіпс. Спогад про це вже майже стерся, але думки про РОЗЛУЧЕННЯ були виразні й наганяли жах. Водночас ці думки переймали й маму, і він жив у постійному страху, що вона, висмикнувши Те Слово зі своєї голови, вимовить його і зробить РОЗЛУЧЕННЯ реальністю. РОЗЛУЧЕННЯ. Думка про нього постійно сиділа в їхній підсвідомості — одна з небагатьох, які він завжди вмів уловити, мов акорди простенької мелодії. Але, як і акорд, центральна думка становила лише основу для більш складних думок — думок, які Денні поки що не міг навіть почати переосмислювати по-своєму. Вони приходили до нього просто барвами й настроями. Центром маминих думок про РОЗЛУЧЕННЯ було те, що тато зробив з його рукою, і ще те, що сталося в Стовінґтоні, коли тато втратив роботу. Той хлопець. Той Джордж Гетфілд, який страшенно розлютився на тата й продірявив шини їхнього «жука». Татові думки про РОЗЛУЧЕННЯ були складніші, темно-лілової барви і пронизані чорними-пречорними страшними жилками. Здається, тато думав, що їм буде краще, якщо він піде. Що зникне біль. Татові було боляче майже увесь час, найперше через Поганий Учинок. Постійне нестерпне бажання тата піти невідь куди, дивитися кольоровий телевізор, їсти з миски арахіс і Погано Чинити доти, поки розум не вгомониться й не дасть йому спокій, Денні вдавалося вловити теж майже завжди.

Але сьогодні вдень мамі не варто хвилюватися. Денні жалкував, що не можна піти до неї й розповісти про це. «Жук» не зламався, тато не Вчинив Погано, а їхав додому. Зараз він торохтів по шосе між Лайонсом і Боулдером, це майже поруч, і про Поганий Учинок навіть не думав. Він думав про... про...

Денні нишком оглянувся на кухонне вікно. Іноді від занадто напружених роздумів з ним щось траплялося. Навколишнє — реальність — кудись пропадало, і тоді він бачив таке, чого там не було. Якось, невдовзі після того, як йому загіпсували руку, це трапилося за столом, коли всі вечеряли. Батьки тоді не дуже багато розмовляли одне з одним. Але вони думали. О, так. Думки про РОЗЛУЧЕННЯ нависли над кухонним столом, як набрякла чорним дощем хмара, готова вибухнути зливою. Було так погано, що йому шматок не ліз у горло. Коли навколо клубилося чорне РОЗЛУЧЕННЯ, від думок про їжу нудило. Він повністю зосередився — адже це здавалося напрочуд важливим — і тоді щось сталося. У реальність він повернувся, лежачи на підлозі, картопля з бобами опинилася в нього на колінах, мама, обнявши його, плакала, а тато телефонував. Денні був наляканий, він спробував пояснити, що нічого такого в цьому нема, що іноді це буває з ним, якщо зосередитися, щоб зрозуміти більше, ніж йому вдається зазвичай. Він спробував пояснити щодо Тоні, якого вони прозвали «невидимим приятелем».

Тато тоді сказав: «У нього була Га Лю Ци Нація. З виду все гаразд, але однаково я хочу, щоб лікар його подивився».

Коли лікар пішов, мама змусила Денні пообіцяти, що він більше ніколи так не зробить, що він НІКОЛИ їх так не налякає, і Денні погодився. Він і сам перелякався. Бо коли він зосередився, його свідомість попливла до тата, і всього на мить — перед тим як з’явився Тоні, далеко, як завжди, і покликав звідти, а щось дивне стерло кухню й смажений ростбіф на синій тарілці, — усього на мить свідомість хлопчика прорвалася крізь татову похмурість до незрозумілого слова, яке лякало значно дужче, ніж РОЗЛУЧЕННЯ, і слово це було — САМОГУБСТВО. Воно жодного разу не траплялося Денні в татових думках раніше, і, звичайно, він і не вишукував його більше. Йому було однаково, довідається він коли-небудь точно, що означає це слово, чи ні.

Але йому дуже подобалося зосереджуватись, тому що час від часу з’являвся Тоні. Не щоразу. Іноді все навколо просто ненадовго ставало нечітким, плинним, а потім прояснялося — чесно кажучи, найчастіше так і бувало, але деколи побіля межі бачення з’являвся Тоні, який кликав до себе здалеку, гукав...

Уперше він гуляв на задньому дворі й нічого особливого не сталося. Просто Тоні покликав його, потім стало темно, а за кілька хвилин він повернувся в реальність із кількома уривками спогадів, як після плутаного сну. Удруге, два тижні тому, було цікавіше. Стоячи за чотири ярди^5 від Денні, Тоні манив його, гукаючи: «Денні... Ходи, подивися...» Денні немовби підвівся, а потім почав падати в глибоку нору, як Аліса в Країну Чудес. Він опинився в підвалі будинку, а поруч був Тоні, що показував у тінь, на валізу, в якій тато тримав усі важливі папери, особливо «П’ЄСУ».

— Бачиш? — сказав Тоні далеким мелодійним голосом. — Вона під сходами. Просто під сходами. Вантажники сунули її просто... під... сходи...

Денні ступнув уперед, щоб розгледіти це диво ближче, а в наступну мить знову почалося падіння — цього разу з гойдалки на задньому дворі, де він просидів весь цей час. Гепнувся він, до речі, добряче.

За три чи чотири дні тато нишпорив по всьому будинку, сердито повідомляючи мамі, що облазив весь клятий підвал, валізи там нема, і він збирається подати в суд на клятих вантажників, що загубили її десь між Вермонтом і Колорадо. Як, цікаво, він може закінчити «П’ЄСУ», якщо раптом виявляються отакі речі?

Денні сказав: «Ні, тату. Вона під сходами. Вантажники поставили її просто під сходи».

Тато дивно глянув на нього й пішов подивитися. Саме на тому місці, яке показав Тоні хлопчикові, валіза й виявилася. Тато відвів Денні вбік, посадив на коліна й запитав, хто пускав його в підвал. Том із верхнього поверху? У підвалі небезпечно, сказав тато. Тому хазяїн і тримає його на замку. Може, хтось залишив двері незамкненими — ось що хотів знати тато. «Я радий, що документи й п’єса знайшлися, але вони не варті того, щоб тобі, Денні, — сказав тато, — падати

зі сходів і ламати... ноги». Денні чесно відповів, що в підвал не ходив. Ці двері завжди замкнені. Мама підтвердила. Денні жодного разу не спускався туди, тому що там темно, вогко і повно павуків. До того ж у нього нема звички брехати.

— Тоді як же ти довідався, доко?

— Тоні показав.

Батько з матір’ю переглянулися поверх голови Денні. Таке час від часу траплялося й раніше. Лякаючись, вони швидко викидали це з голови. Але Денні знав, що Тоні їх тривожить, особливо маму, і дуже старався, щоб його думки не змусили Тоні з’явитися там, де вона могла б його побачити. Але зараз він вирішив, що вона ще не встала й не почала метушитися в кухні, тому зосередився щосили — перевірити, чи може зрозуміти, про що думає тато.

Він насупився й стиснув бруднуваті долоньки, що лежали на джинсах, у кулаки. Очі заплющувати він не став — не було потреби — але зіщулився так, що вони перетворилися на щілинки, і уявив татів голос, голос Джека, голос Джона Деніела Торренса, сильний і спокійний, який то здивовано підвищується, то знижується від гніву, то залишається незмінно рівним, тому що тато думав... Думав про... Думав щодо... Думав...

(думав)

Денні тихо зітхнув, його тіло осіло на край тротуару, немов усі м’язи з нього зникли. Він був при свідомості, бачив і вулицю, і хлопця з дівчиною, які простували по іншому тротуару, тримаючись за руки, тому що були...

(?закохані?)

...щасливі сьогоднішнім днем і тим, що цього дня вони разом. Він бачив осіннє листя, жовті коліщата неправильної форми, які вітер гнав уздовж канави. Він бачив будинок, повз який проходили закохані, й помітив, що на даху

(черепиця. Якщо арматура в порядку, проблеми по-моєму, не буде. Так, звісно, все буде гаразд. Цей Ватсон. Боже, що за суб'єкт! От би знайти йому місце в «п'єсі». Чорт, якщо я не зупинюся, скінчиться тим, що я увіпхну в неї все людство. Ага. Черепиця. А цвяхи тут є? Ах, чорт, забув запитати його, гаразд, їх дістати неважко. У Сайдвіндері будівельний магазин. Оси. У цю пору року вони будують гнізда. Може, доведеться прихопити одну з цих бомбочок на випадок, якщо вони виявляться там, коли я буду віддирати стару черепицю. Нова черепиця. Стара)

черепиця. Ось, бач, про що він думає. Він отримав роботу й думає про черепицю. Денні не знав, хто такий Ватсон, але все інше здавалося цілком зрозумілим. Може, йому навіть вдасться побачити осине гніздо. Хай там як...

— Денні... Денні-і...

Він глянув на дорогу, і там, оддалік, виявився Тоні, він стояв біля знаку «стоп» і махав рукою. Як завжди, коли він бачив старого друга, на Денні накотилася тепла хвиля радості, але цього разу разом з нею він відчув немовби укол страху — наче за спиною Тоні ховалося щось похмуре, темне. Гніздо, повне ос, які, вирвавшись, боляче жалять.

Але чого б то було не йти.

Він ще дужче осів на крайку тротуару, руки в’яло зісковзнули з колін і звісилися між розставлених ніг. Підборіддя опустилося на груди. Потім частина істоти Денні, несильно й неболяче сіпнувшись, відділилася й побігла слідом за Тоні в лійку пітьми.

— Денні-і...

Ось пітьму простромили білі вихори. Надсадний кашляючий звук, переламані, зігнуті тіні перетворилися на нічні ялини, розгойдані різким виючим вітром. Танцював, кружляв сніг. Сніг був усюди.

— Занадто глибокий, — сказав із темряви Тоні, й у його голосі почувся сум, який нажахав Денні. — Занадто глибокий, щоб вибратися звідси.

Насунувся, навис новий силует. Величезний і прямокутний. Похилий дах, що розмитою плямою білів у пітьмі. Безліч вікон. Довгий будинок із черепичним дахом. Частина черепиці була новою й зеленою. Її клав тато. Цвяхи він купував у Сайдвіндері. У будівельному магазині. Зараз черепицю засипав сніг. Сніг засипав усе.

Зринувши з небуття, на фасаді будинку засвітився зелений відьмин вогник, він мигнув і перетворився на осміхне-ний над двома схрещеними кістками гігантський череп.

— Отрута, — повідомив із напливаючої темряви Тоні. — Трійло.

Перед очима Денці промайнули інші написи, деякі — зеленими літерами, деякі — на дощечках, під різними кутами уткнутиху замети. КУПАТИСЯ ЗАБОРОНЕНО. НЕБЕЗПЕЧНО! ДРОТИ ПІД СТРУМОМ. ВЛАСНІСТЬ КОНФІСКОВАНА. ВИСОКА НАПРУГА. ТРЕТІЙ ШЛЯХ. НЕБЕЗПЕЧНО ДЛЯ ЖИТТЯ. НЕ ПІДХОДИТИ. НЕ ЧІПАТИ. СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНИЙ. У ПОРУШНИКІВ СТРІЛЯЄМО БЕЗ ПОПЕРЕДЖЕННЯ. Він не розумів до кінця жодного напису — він не вмів читати! — але вловив загальний зміст усіх, і в чорну пустку його тіла почав напливати неясний жах, мов легкі коричневі спори, що гинуть при світлі сонця.

Написи розтали. Тепер Денні був у кімнаті з незнайомими меблями, у кімнаті, де було темно. У вікна, немов пісок, билася сніжна крупа. У роті пересохло, очі скидалися на гарячі мармурові кульки, серце молотом стукало в грудях. Зовні щось глухо бухало, начебто навстіж розчиняли якісь моторошні двері. Кроки. На протилежній стіні кімнати було дзеркало, у його дутій срібній глибині зеленим полум’ям запалало одне-єдине слово, і слово це було — ТРЕМС. Кімната розтала. Інша кімната. Цю він (упізнає)

знав. Перевернений стілець. У розбите вікно, клубочу-чись, летів сніг, уже притрусивши край килима. Розсунуті штори криво й навскіс звисали зі зламаного карнизу. Низька шафка лежала шухлядами донизу.

Знову глухий стукіт, рівний, ритмічний, страшний. Б’ється скло. Насувається руйнування. Хрипкий голос, голос безумця, ще страшніший від того, знайомого:

— ВИХОДЬ! ВИХОДЬ, МАЛЕНЬКИЙ ШМАТОК ЛАЙ-НА! ОТРИМАЙ, ЩО ЗАСЛУЖИВ!

Хрясь. Хрясь. Хрясь. Деревина розлітається на друзки. Голосний крик люті й задоволення. ТРЕМС. Усе ближче.

Він поплив через кімнату. Картини зірвані зі стін. Програвач

(?мамин програвач?)

перевернутий, лежить на підлозі. Її платівки — Ґріґ, Ген-дель, «Бітлз», Арт Ґарфункель, Бах, Ліст — розкидані всюди. Зазубрені чорні шкалки, схожі на шматки пирога. Із сусідньої кімнати, ванної, сніп світла — жорсткого, білого світла; і миготливим червоним вічком у глибині дзеркальця на дверцятах аптечки аюво: ТРЕМС, ТРЕМС, ТРЕМС...

— Ні, — прошептав він. — Ні, Тоні, будь ласка...

І звішена через білий край порцелянової ванни рука. М’яка, безвладна. Униз по пальцю — середньому пальцю — повільно стікає струмок крові, капає на підлогу; ніготь акуратний, доглянутий...

Ні, ні, ні, ні...

(ну будь ласка, Тоні, ти мене лякаєш)

ТРЕМС, ТРЕМС, ТРЕМС.

(перестань, Тоні, перестань)

Усе тане.

Стук у темряві голосніший, ще голосніший, віддається луною всюди, з усіх боків.

Тепер він у темному коридорі, зо страху втискається в синій килим, весь у буйних заростях чорних звивистих силуетів, — прислухається до все ближчого стукоту, і ось уже

Хтось — неясний силует — звертає за ріг і наближається до Денні хиткою ходою, від нього пахне кров’ю й загибеллю. В одній руці він погойдує дерев’яний молоток (ТРЕМС), описуючи нехороші дуги, вбиваючи його в стіни, розриваючи шовковисті шпалери й вибиваючи примарні хмарини вапняного пилу:

— ВИХОДЬ, ОТРИМАЙ, ЩО ЗАСЛУЖИВ! ЯК СПРАВЖНІЙ ЧОЛОВІК!

Силует наближається, від нього різко пахне чимось кисло-солодким, він величезний; молоток зі злісним свистом розсікає повітря, а потім урізається в стіну, так, що вилітає хмара пилу — при вдиху виявляється, яка вона суха й колюча, — і лунає глухе голосне «бумм!». Малюсінькі червоні вічка горять у темряві. Чудовисько йде за ним, воно виявило його, затиснуло тут спиною до голої стіни. А люк на стелі на замку.

Темрява. Відчуття, начебто він пливе.

— Тоні, будь ласка, забери мене назад, будь ласка...

І він повернувся, він, весь у поту, знову сидів на крайці тротуару Арапаго-стріт, і змокла сорочка прилипла до спини. У вухах ще стояв глухий стукіт, і пахло сечею, його влас-ною: нажаханий, він обмочив штани. Перед очима стояла безвладна рука, що звісилася з ванни; кров, що збігає долілиць по середньому пальцю, і те незрозуміле слово, значно страшніше від будь-якого іншого: ТРЕМС.

І ось — сонячне світло. Усе реальне. Крім Тоні, що стояв на розі за шість будинків, перетворившись на цятку, голос його був тихий, тонкий і приємний.

— Обережніше, доко...

Мить — і Тоні зник, а з-за рогу зринув татів старенький «жук», торохтячи проїхав по вулиці, викидаючи хмари синього диму. Денні повільно схопився на ноги з тротуару, розмахуючи руками, пританцьовуючи з ноги на ногу, волаючи: «Тату! Агов, тату! Агов! Привіт!»

Тато завів «фольксваґен» на тротуар, вимкнув мотор і відчинив дверцята. Денні побіг до нього — і застиг на місці, витріщивши очі. Душа хлопчика упала в п’яти, він закам’янів. Поряд із татом на передньому сидінні лежав молоток з короткою ручкою, до покритої запеченою кров’ю голівки прилипло волосся.

У наступну хвилину на цьому місці опинилася сумка з продуктами.

— Денні... доко, з тобою все гаразд?

— Угу. Усе о’кей. — Він підійшов до тата й зарився обличчям в оброблену овечою шкірою варену куртку, міцно обхопивши його. Джек обійняв малого у відповідь, трохи дивуючись.

— Агов, доко, не сиди стільки на сонце. Ти весь пітний, з тебе аж капає.

— Здається, я трохи поспав. Тату, я люблю тебе. Я чекав.

— Я теж люблю тебе, Дене. Ось, привіз вам дещо. Як гадаєш, ти вже досить великий, щоб віднести це нагору?

— Звісно!

— Торренс-менший, найдужча людина у світі, — сказав Джек, скуйовдивши йому волосся. — Хобі якого — засинати на розі вулиць.

Потім вони пішли до дверей, а мама вже зійшла на ґанок, щоб зустріти їх, і Денні став на другу сходинку й дивився, як вони цілуються. Вони були раді бачити одне одного. Вони випромінювали любов — як випромінювали її хлопець із дівчиною, що пройшли по вулиці, тримаючись за руки. Денні зрадів.

Сумка з продуктами, всього лише сумка з їжею, яку він тримав в оберемку, захрумтіла. Усе було гаразд. Тато вдома. Мама його любить. Нічого поганого. І крім того, не все, що Тоні показує, неодмінно збувається.

Але в серці Денні оселився страх, глибокий, льодовий, він гніздився навколо серця й того незрозумілого слова, яке хлопчик побачив у дзеркалі свого духу.

5. Телефонна будка

Припаркувавши «фольксваґен» перед універмагом «Тейбл-Меса», Джек заглушив мотор. Він знову задумався, чи не варто з’їздити й поміняти бензонасос, і знову сказав собі, що на це нема грошей. Якщо автомобільчик допрацює до листопада, можна буде з усіма почестями відправити його на спочинок. До листопада тут, уторах, буде стільки снігу, що «жук» потоне весь... а може, потонуть і три «жуки», поставлені один на одного.

— Я хочу, щоб ти залишився в машині, доко. А я принесу тобі цукерку..

— А чому мені не можна з тобою?

— Мені треба зателефонувати в особистій справі.

— Тому ти не зателефонував з дому?

— Ага.

Незважаючи на їхні куці фінанси, Венді наполягла на тому, щоб телефон був. Вона доводила, що з маленькою дитиною — особливо з таким малям, як Денні, який іноді непритомніє — не можна дозволити собі не мати телефону. Тому Джек розщедрився на тридцять доларів за установку апарата — уже кепсько — і на дев’яносто за страховку, що завдало по бюджету справді відчутного удару. Але дотепер телефон мовчав як риба, не рахуючи двох разів, коли помилялися номером.

— Тату, а можна мені «Бебі Рут»?

— Можна. Сиди спокійно і не балуйся з перемиканням передач. Добре?

— Добре. Я мапи подивлюся.

— Дивись.

Джек виліз із машини, а Денні відкрив бардачок «жука» і дістав п’ять порваних мап розташування бензоколонок: Колорадо, Небраска, Юта, Вайомінґ і Нью-Мексико. Він полюбляв дорожні мапи, полюбляв водити пальцем уздовж трас. На думку Денні, у переїзді на Захід найкращим були нові мапи.

Джек сходив до аптечного прилавка, купив Денні цукерку, а собі газету й екземпляр жовтневого «Письменницького дайджесту». Давши дівчині п’ятірку, він попросив здачу четвертаками. Затисши срібло в руці, пішов до телефонної будки, що стояла біля автомата з виготовлення ключів, і протиснувся всередину. Звідси крізь троє скелець було видно Денні, що сидів усередині «жука». Голова хлопчика чемно схилилася над мапами. Джек відчув приплив любові до хлопчика, що межувала з розпачем, і від цього на обличчі застиг похмурий вираз.

Він думавгщо висловити Елу обов’язкову подяку можна і з дому — зрозуміло, він не збирався говорити те, що могло* викликати у Венді заперечення. Але гордість Джека сказала: ні. Тепер він майже завжди прислухався до того, що підказувала йому гордість, адже крім дружини із сином, шестиста доларів на поточному рахунку й старенького «фольксваґена» 68 року в нього залишилася тільки гордість. Та й рахунок був об’єднаним. Рік тому він викладав англійську в одній із найкращих приватних шкіл Нової Англії. І друзі там були — щоправда, не зовсім такі, з якими Джек знався до того, як покинув пити, але посміятися було з ким; були приятелі — колеги по факультету, які захоплювалися тим, як хвацько він працює з класом, і його пристрастю до письменницького ремесла. Шість місяців тому все було дуже добре. Раптом виявилося, що кожні два тижні від платні залишається достатньо грошей, щоб почати робити невеликі заощадження. У дні, коли Джек пив, жодного разу не вдавалося відкласти ні копійки, хоча випивку майже завжди ставив Ел Шоклі. Джек із Венді почали обережно прикидати, чи не пошукати будинок і чи не виплатити приблизно за рік перший внесок. Ферма в селі. Шість або вісім років на те, щоб повністю її обновити — чорт забирай, вони були молоді, у них був час.

Потім він не стримався.

Джордж Гетфілд.

Запах надії обернувся запахом старої шкіри в кабінеті Кроммерта, усе разом нагадувало одну зі сцен його власної п’єси: на стінах — старі портрети колишніх директорів Стовінґтона, гравюри із зображенням школи, якою вона була в 1879 році, коли її щойно побудували, і в 1895-му, коли гроші Вандербільда дозволили спорудити закритий манеж — він досі стояв на захід від футбольного поля, присадкуватий, неосяжний, вкритий плющем. Квітневий плющ шелестів за відкритим вікном у Кроммерта, з радіатора чувся шум парового опалення, що навівав дрімоту. Джек згадав, що думав тоді: «Це не на сцені. Це по-справжньому. Моє життя. Як можна було пустити його котові під хвіст?»

— Джеку, справа серйозна. Дуже серйозна. Рада попросила мене повідомити вас що вони вирішили.

Рада бажала, щоб Джек покинув посаду, і Джек пішов їм назустріч. За інших обставин термін його перебування на ній закінчився б у червні цього року.

Після бесіди в кабінеті Кроммерта почалася найтемніша, найстрашніша ніч у житті Джека. Бажання, потреба напитися ніколи ще не було настільки сильною. Руки тремтіли. Він снував, натикаючись на предмети, перевертаючи їх. А ще його не полишало бажання зірвати все на Венді й Денні. Його норов був подібний до лютого звіра на прогнилій прив’язі. Злякавшись, як би не вдарити їх, Джек утік з дому. Скінчилося все біля входу в бар. Від того, щоб зайти всередину, Джека утримало лише одне: він розумів, що зробить це — і Венді нарешті піде, і Денні забере з собою. Він же після цього перетвориться на мерця.

Замість того щоб зайти в бар, де темні силуети смакували чяпої забуття, він вирушив додому до Ела Шоклі.

Рада проголосувала: шість — проти, один — за. Цим одним і був Ел.

Зараз Джек набрав номер оператора, і та повідомила, що за один долар вісімдесят центів можна на три хвилини зв’язатися з Елом. «Час, дитинко, штука відносна», — подумав він і кинув в автомат вісім четвертаків. Поки його виклик прибирався на схід, чулися то високі, то низькі електронні гудки.

Батьком Ела Шоклі був Артур Лонґлі Шоклі, сталевий барон. Своєму єдиному синові, Елберту, він залишив статок і величезну кількість найрізноманітніших капіталовкладень

і директорських посад у різних радах. У тому числі — і в Раді директорів Стовінґтонської підготовчої академії, улюбленого об’єкту доброчинності старого. І Артур, і Елберт Шоклі були її колишніми вихованцями, до того ж Ел жив у Бар-рі, достатньо близько, щоб особисто виявляти цікавість до шкільних справ. Кілька років Ел працював у Стовінґтонській школі тренером з тенісу.

Джек подружився з Елом найбільш природним і неви-падковим чином: на всіх факультетських і шкільних вечірках, яких обидва не цуралися, вони незмінно виявлялися найбільш п’яними. Шоклі розлучився з дружиною, та й сі-мейнежиття Джека повільно зводилося на пси, хоча він усе ще любив Венді й не раз щиро обіцяв змінитися заради неї й малюка Денні.

Багато разів після викладацької вечірки вони «водили козу», перебираючись із бару в бар, поки ті не закривались, а потім зупинялися біля якої-небудь сімейної крамнички, щоб купити ящик пива, а тоді випити його, зупинивши авто наприкінці якої-небудь об’їзної дороги. Бувало, Джек спотикаючись ввалювався в будиночок, який винаймав, уже тоді, коли ранкова зоря вже розливалася по небу, — і виявляв, що Венді з малям сплять на кушетці, Денні — завжди біля спинки, сунувши Венді під підборіддя малюсінький кулачок. Він дивився на них, і відраза до себе підкочувала до горла гіркою хвилею, пересилюючи навіть смак пива, сигарет і мартіні — «марсіян», як називав їх Ел. У такі хвилини думки Джека цілком розумно й тверезо правили про пістолет, мотузку або бритву.

Якщо п’янка припадала на вечір вихідного, він години зо три спав, а тоді вставав, одягався, ковтав чотири таблетки ек-седрину й, не протверезівши, йшов на дев’яту давати уроки американської поезії. Привіт, хлопці, сьогодні Червонооке Диво розповість вам, як під час великої пожежі Лонґфелло втратив дружину.

«Я не вірив, що я алкоголік», — подумав Джек, чуючи, як задзвонив телефон Ела Шоклі. Пропущені уроки або уроки, на яких від неголеного Джека усе ще несло нічними «марсія-нами». Тільки не я — я ж можу кинути в будь-який момент. Ночі, які вони з Венді провели в різних ліжках. Ні, зі мною все гаразд. Пом’яте крило авта. Звичайно, можу вести машину. Сльози, які Венді щоразу проливала у ванній. Обережні погляди колег на будь-якій вечірці, де подавали спиртне, навіть якщо це було вино. Помалу приходило розуміння того, що про нього говорять. Розуміння, що з його «ундервуду» виходять лише майже порожні аркуші, які одразу ж відправляються, зім’яті, в корзину для сміття. Колись він був знахідкою для Стовінґтону — цілком імовірно, перспективний американський письменник, і безперечно — людина, достатньо кваліфікована для викладання такого таємничого предмету, як письменницька майстерність. Він уже опублікував дві дюжини оповідань. Він працював над п’єсою й сподівався, що в якомусь далекому закутку свідомості, можливо, визріє роман. Але зараз Джек нічого не писав, а викладацька діяльність стала дивною й безладною.

Закінчилося все це якось увечері — не минуло й місяця після того, як Джек зламав синові руку. Ось і кінець сімейного життя, здавалося йому. Венді залишалося лише зібратися з силами... він знав, що якби її мати не була такою стервоз-ною, автобус відвіз би Венді назад у Нью-Гемпшир, щойно Денні зміг би подорожувати. Зі шлюбом було б покінчено.

Тоді, на початку першої, Джек із Елом в’їжджали в Барр по дорозі № 31. За кермом «яґуара» був Ел, він заледве вписувався в повороти, іноді перетинаючи подвійну жовту лінію. Обидва були п’янезні, тієї ночі «марсіяни» приземлилися, повні сил. Останній вигин дороги перед мостом вони проїхали на швидкості сімдесят миль, і там виявився дитячий велосипед; потім — різкий, болісний, пронизливий писк гуми на шинах «ягуара». Джек пам'ятає, як невиразно побачив схоже на круглий білий місяць обличчя Ела над кермом. На швидкості сорок миль на годину вони із брязкотом і тріском врізались у велосипед, і той погнутим, покрученим птахом злетів у повітря, ударив кермом у вітрове скло й одразу знову опинився в повітрі, а перед виряченими очима Джека залишилося поцятковане зірочками тріщин скло. Трохи пізніше почувся останній страшний удар, це велосипед вдарився об дорогу позаду них. Шини по чомусь пройшлися, воно глухо стукнулось об днище. «Яґуар» розвернуло поперек дороги.. Ел усе ще кермував, і звідкись іздалеку до Джека долинув слабкий власний голос: «Господи, Еле. Ми його переїхали. Я відчув».

Телефон продовжувавьдзвонити просто у вухо. Нумо, Еле. Зупини. Я із цим розберуся.

Ел зупинив димуюче авто за якихось три фути від опори мосту. Дві шини «яґуара» були спущені. Підгоріла гума залишила стотридцятифутовий зиґзаґоподібний слід на асфальті. Переглянувшись, вони кинулися назад, у холодну пітьму.

Від велосипеда не лишилося нічого. Одне колесо відвалилося, і, оглянувшись через плече, Джек побачив, що воно лежить посеред дороги, наїжившись півдюжиною схожих на струни рояля спиць. Запинаючись, Ел мовив: «По-моєму, на нього ми й наїхали, Джекі».

— Де ж тоді дитина?

— Ти бачив дитину?

Джек насупився. Усе відбулося жахливо швидко. Вони вискочили з-за рогу. У світлі фар «яґуара» невиразно побачили велосипед. Ел щось закричав. Вони налетіли на нього й довго сковзали юзом.

Вони перенесли велосипед на узбіччя. Ел повернувся до «яґуара» і ввімкнув усі чотири фари. Відтак дві години вони обшукували дорогу, користуючись потужним чотирикамерним ліхтариком. Нічого. Незважаючи на пізній час, мимо «яґуара, що сів на мілину» і двох чоловіків з ліхтарем проїхало кілька машин. Жодна не зупинилася. Пізніше Джек вирішив, що з дивної примхи доля вирішила дати їм обом останній шанс, не підпустила туди поліцію і втримала всіх проїжджаючих від того, щоб зупинитися.

Очверть на третю вони повернулися до «яґуара»; тверезі, але ослаблі до нудоти.

— Що ж цей велик робив посеред дороги, якщо на ньому ніхто не їхав? — вимогливо запитав Ел. — Він же не на узбіччі лежав, а якраз посередині дороги, хай йому чорт!

Джек зумів лише похитати головою.

— Ваш абонент не відповідає, — сказала оператор. — Хочете, щоб я продовжувала викликати?

— Ще кілька дзвінків, операторе. Можна?

— Так, сер, — відгукнувся сповнений усвідомлення своїх обов’язків голос.

Нумо, Еле!

Ел перейшов через міст до найближчої телефонної будки, зателефонував приятелеві-холостякові й сказав, що якщо той візьме з гаража зимові шини для «яґуара» і привезе їх на 31-е шосе до мосту за Барром, то отримає п’ятдесят доларів. Приятель приїхав за двадцять хвилин, одягнений у джинси й піжамну куртку. Він оглянув місце події.

— Прикінчили кого-небудь? — запитав він.

Ел уже піднімав домкратом задню частину машини, а Джек відгвинчував гайки.

— На щастя, ні, — сказав Ел.

— Добре, та однаково мені краще вертатися. Заплатиш завтра.

— Чудово, — сказав Ел, не піднімаючи очей.

Удвох вони без п]*Ьблем змінили шини й разом поїхали додому до Ела Шоклі. Ел завів «яґуар» у гараж і вимкнув мотор.

У темряві й тиші він сказав:

— Я зав’язую, Джекі. Досить, приїхали. Сьогодні я вбив свого останнього «марсіянина».

І тепер, потіючи в телефонній кабіні, Джек раптом подумав, що ніколи не сумнівався — Ел здатен довести справу до кінця.

Додому вінтоді доїхав на своєму «фольксваґені», увімкнув радіо, де, немов охороняючи досвітній дім, якась група все повторювала:

Будь що буде, так і зроби... Тобі ж хочеться... Будь що буде, так і зроби. Тобі ж хочеться...

Неважливо, чи голосно пролунав пронизливий вереск шин і удар* Варто було заплющити очі — і Джек бачив те єдине зім’яте колесо, поламані спиці стирчали в небо.

Коли він увійшов у дім, Венді спала на дивані. Він заглянув у кімнату до Денні, малий лежав на спині у своєму ліжечку, поринувши у глибокий сон, рука усе ще була в гіпсі. У м’якому світлі ліхтарів, що просочувався з вулиці, Джек бачив рядки на білому вапні — там, де на гіпсі розписалися лікарі й медсестри.

Це нещасний випадок. Він упав зі сходів.

(ах ти ж підлий брехун)

Це нещасний випадок. Я не стримався.

(ти траханий п’яниця, кому ти потрібен, ти брудний шма-рок, якого бог колись висякав із носа)

Послухайте, гей, ну добре, будь ласка, мросто нещасний випадок.

Але перед очима зринув стрибучий у руках ліхтар — і останнє благання геть. Вони тоді нишпорили у висохлих до кінця листопада бур’янах, шукали розпростерте тіло, що, за всіма канонами, мусило там бути, і чекали поліцію. Несуттєво, що за кермом був Ел. Бували й інші вечори, коли машину вів Джек.

Він укрив Денні, пройшов у спальню й дістав із верхньої полиці шафи «Спеніш Ляму» тридцять восьмого калібру. Пістолет зберігався в коробці з-під черевиків. Він добру годину просидів на ліжку, не випускаючи револьвера з рук, зачарований смертоносним блиском.

Уже світало, коли Джек поклав його назад у коробку, а коробку — назад у шафу.

Того ранку він зателефонував начальникові відділу Брюк-неру й попросив перенести його уроки. У нього грип. Брюк-нер погодився — значно менш чемно, ніж це прийнято. За останній рік Джек Торренс часто потерпав від грипу.

Венді зробила йому яєчню й каву. Вони їли мовчки. Чулися лише радісні вигуки з двору, де Денні здоровою рукою весело ганяв вантажівки через купу піску. ‘

Венді заходилася мити посуд. Не обертаючись, вона сказала:

— Джеку. Я тут думала...

— Правда? — Тремтячими руками він запалив сигарету. Дивно, але цього ранку ніякого похмілля не було. Лише тремтіння. Він кліпнув. Наступної короткої миті в пітьмі на вітрове скло налетів велосипед, скло вкрилося тріщинками. Шини пискнули. Застрибав ліхтар.

— Я хотіла поговорити з тобою про те... про те, як нам з Денні буде краще. Може, і тобі теж. Не знаю. Напевно, треба було поговорити про це раніше.

— Зробиш для мене дещо? — запитав він, дивлячись на тремтячий кінчик сигарети. — Одну послугу?

— Яку? — Голос Венді був безрадісним, безбарвним. Він подивився їй у спину.

— Поговорімо про це за тиждень. Якщо в тебе ще буде бажання.

Тепер вона обернулася до нього, руки були в мереживі мильної піни, гарненьке личко — блідим і позбавленим ілюзій.

— Джеку, твої обіцянки нічого не варті. Ти просто продовжуєш своє...

Вона замовкла, заворожено дивлячись йому в очі, раптом утративши впевненість.

— За тиждень, — сказав він. Його голос втратив усю силу, це був шепіт. — Будь ласка. Я нічого не обіцяю. Якщо в тебе тоді ще буде бажання поюворитк, ми поговоримо. Про все, про що захочеш.

Вони довго дивилися одне одному в очі через залиту сонцем кухню. Коли вона, не сказавши більше ні слова, повернулася до посуду, Джека затрясло. Господи, як йому хотілося випити. Лише один маленькїіуі ковточок, просто щоб усе стало на свої місця...

— Денні сказав, що йому приснилося, ніби ти потрапив в аварію, — уривчасто повідомила вона. — Іноді йому сняться кумедні сни. Це він сказав сьогодні вранці, коли я його одягала. То що, Джеку? Ти потрапив в аварію?

— Ні.

До обіду нестерпне бажання випити перейшло в легку лихоманку. Він поїхав до Ела додому.

— Тверезий? — запитав Ел перш, ніж впустити його. Вигляд у Ела був жахливий.

— Як скло. Ти схожий на Лона Чейні в «Привиді опери».

— Ну, то заходь.

Весь день вони удвох грали у віст. І не пили.

Минув тиждень. Розмовляли вони з Венді не те щоб багато. Але Джек знав, що вона недовірливо спостерігає за ним. Він ковтав каву без цукру й літрами кока-колу. Якось увечері випив усю упаковку — шість банок, — а тоді побіг у ванну і все виблював. Спиртного в пляшках, що стояли в домашньому барі, не меншало. Після уроків він ішов до Ела Шоклі — такої ненависті, як до Ела Шоклі, Венді в житті ні до кого не відчувала! — а коли повертався додому, вона готова була заприсягтися, що від Джека пахне віскі або джином, але він розмовляв з нею до вечері виразно, пив каву, після вечері грався з Денні, ділячись із ним кока-колою, читав йому казки на ніч, потім сідав перевіряти твори, поглинаючи при цьому чорну каву чашка за чашкою, і Венді мусила зізнатися сама собі, що вона не мала рації.

Минали тижні. Невимовлені слова перестали крутитися на кінчиках язиків. Джек відчував, як вони відступають, але знав, що назовсім вони не відступлять ніколи. Усе ніби налагодилося. Та потім — Джордж Гетфілд. Джек знову не стримався, але цього разу був тверезим, як скло.

З "Сяйво"

— Сер, ваш абонент і далі не...

— Алло? — захеканий голос Ела.

— Прошу, — суворо сказала оператор.

— Еле, це Джек Торренс.

— Джекі! — Непідробна радість. — Як справи?

— Непогано. Я дзвоню просто сказати спасибі. Мене взяли на цю роботу, краще й бути не може. Якщо, відрізаний снігом від світу на всю зиму, я не зумію закінчити п’єсу, отже, я не закінчу її ніколи.

— Закінчиш.

— Як ти?

— Тверезий, — відповів Ел. — А ти?

— Як скло.

— Дуже тягне?

— Кожнісінький день.

Ел розсміявся.

— Знайоме відчуття. Не розумію, як ти не взявся за старе після цього Гетфілда, Джеку. Це було понад моє розуміння.

— Що поробиш, сам собі нашкодив.

— А, чорт. До весни я зберу Раду. Еффінджер уже каже, що, може, вони занадто поквапилися. А якщо з п’єси що-небудь вийде...

— Так. Чуєш, Еле, у мене там у машині малий. Схоже, він захвилювався.

— Звичайно. Зрозумів. Гарної зими, Джеку. Радий був допомогти.

— Ще раз спасибі, Елу. — Він повісив трубку, заплющив очі, стоячи в задушливій кабіні, і знову побачив, як машина збиває велосипед, як підстрибує в руках ліхтарик. У газеті наступного дня з’явилася заміточка — дрібничка, що просто заповнила порожнє місце, — але власника велосипеда не назвали. Чому він стояв там уночі, назавжди залишиться для них таємницею — і, можливо, так і мусить бути.

Він повернувся до машини й подав Денні злегка підталу «Бебі Рут».

— Тату.

— Що, любий?

Денні повагався, дивлячись у застигле обличчя батька.

— Коли я чекав, що ти повернешся з готелю, мені приснився поганий сон. Пам’ятаєш? Коли я заснув?

— Угу.

Але толку не було. Тато думав про щось інше, не про Денні. Він знову думав про Поганий Учинок.

(мені приснилося, що ти зробив мені боляче, тату)

— Що ж тобі приснилося, доко?

— Нічого, — сказав Денні, коли вони виїжджали зі стоянки. Він поклав мапи назад у бардачок.

— Справді?

— Ага.

Джек злегка стурбовано глянув на сина й повернувся думками до п’єси.

6. Нічні думки

Після того як вони покохалися, її чоловік заснув поруч

неї.

Її чоловік.

Вона ледь посміхнулася в темряві. Його сім’я теплим повільним струмком ще стікало між її злегка розведених стегон. Посмішка вийшла і сповнена жалю, і задоволена водночас, бо поняття «її чоловік» вміщало сотню різних почуттів. Кожне з них окремо викликало здивування. Разом, у цій темряві, що плине до сну, вони нагадували далекий блюз, який звучить у майже порожньому нічному клубі — сумний, але приємний.

Я кохаю тебе, милий, ти знаєш, одначе собі затям —

Не береш мене за дружину, та я не буду тобі собачам.

Чиє це, Біллі Голлідея? Чи автор — хтось більш прозаїчний, на кшталт Пеґґі Лі? Яка різниця. Сумна сентиментальна мелодія м’яко лунала в голові у Венді, немов за півгодини до закриття грав старий музичний автомат — наприклад, «Вулітцер».

Зараз, поринаючи в сон, вона задумалася, у скількох ліжках їй доводилося спати із чоловіком, що лежить поруч. Вони познайомилися в коледжі й спершу кохалися в нього на квартирі... тоді не минуло ще й трьох місяців, відколи мати, вигнавши її з дому, веліла ніколи там не показуватися й додала, що якщо Венді збирається кудись виїхати, то може їхати до свого татуся, бо саме через неї вони й розлучилися. Було це в сімдесятому році. Уже так давно? Через семестр вони із Джеком з’їхалися, знайшли роботу на літо і, коли почався випускний курс, винайняли квартиру Найвиразніше вона пам’ятала велике двоспальне продавлене ліжко. Коли вони кохалися, іржава металева сітка вела лік рухів. Тієї осені їй нарешті вдалося вирватися від матері. Джек допоміг їй.

«Вона й далі хоче діставати тебе, — сказав Джек. — Що частіше ти будеш їй телефонувати, що частіше будеш приповзати назад, випрошуючи пробачення, то більше в неї можливості докоряти тобі батьком. їй це на користь, Венді, тому що так можна й далі вірити, що у всьому винна ти. Але тобі це не на користь». Того року вони говорили про це в ліжку без кінця.

(Джек сидить на ліжку, натягнувши до пояса простирадло, у пальцях жевріє сигарета, він дивиться їй просто в очі, напівглумливо, напівсердито, і каже: вона веліла тобі ніколи там не показуватися, чи не так? Носа туди не совати, так же? Тоді чому ж вона не кладе слухавку, якщо знає, що телефонуєш ти? Чому тільки й повторює, що зі мною не пустить тебе й на поріг? Тому, що вважає, що я можу зіпсувати їй усю музику. Вона хоче й далі капати тобі на мізки, дитинко. Ідіотство — дозволяти їй це. Вона веліла тобі більше ніколи туди не вертатися, то чого б не піймати її на слові? Забудь про це. Зрештою Венді й сама почала дивитися на ситуацію так само.)

Джекові належала ідея на якийсь час розстатися — «щоб зрозуміти, яка перспектива наших стосунків», — сказав він. Венді боялася, що він зацікавився кимось іще. Пізніше з’ясувалося, що це не так. Навесні вони знову були разом, і Джек запитав, чи не хоче вона побачитися з батьком. Вона сіпнулася, як від удару хлиста.

Як ти довідався?

Тінь знає все.

Ти що, шпигував за мною?

І його нетерплячий смішок, від якого Венді завжди робилося ніяково, начебто їй вісім років і причини її вчинків Джекові зрозумілі краще, ніж їй самій.

Тобі потрібен був час, Венді.

Для чого ?

По-моєму... Щоб зрозуміти, за кого із двох ти хочеш вийти.

Джеку, що ти верзеш?

Схоже, роблю тобі пропозицію.

Весілля. Батько там був, а мати — ні. Вона збагнула, що із Джеком може пережити й це. Потім з’явився Денні, її милий синок.

Той рік був найкращим, і в ліжку теж так добре ніколи не бувало. Після народження Денні Джек знайшов їй роботу — друкувати на машинці для півдюжини співробітників відділу англійської мови: перевірочні питання, екзаменаційні білети, розклад уроків, робочі записи, списки. Нарешті одному з них вона передрукувала роман — роман, який, на вкрай нешанобливу й дуже особисту радість Джека, так і не опублікували. За роботу платили сорок доларів на тиждень, а потім, за ті два місяці, що вона передруковувала невдалий роман, плата злетіла до шістдесяти. Вони купили свою першу машину, п’ятирічний «б’юїк» із дитячим сидінням посередині. Розторопне, тямуще, легке на підйом молоде подружжя. Через Денні між Венді й матір’ю настало вимушене перемир’я — напружене, не надто й веселе, але все ж перемир’я. Коли вона возила Денні до матері, Джека із собою не брала. І не розповідала йому, що матір, суплячись, щораз переповивала Денні заново й завжди вміла знайти в нього на попці або в промежині перше свідчення обвинувачення — цятку висипки. Мати ніколи нічого не говорила прямо, і все-таки до Венді дійшло: перемир’я вже обійшлося їй відчуттям, що вона, Венді, погана мати, і, можливо, цю ціну їй доведеться платити все життя. Мати завжди знаходила, чим її дістати.

Удень Венді сиділа вдома, господарювала, годувала Денні з пляшечки в сонячній кухні чотирикімнатної квартири на третьому поверсі, слухаючи платівки на портативному стереопрогравачі, що працював від батарейок, — його вона купила ще студенткою. Джек приходив додому о третій (або

0 другій, якщо вважав, що останній урок можна скоротити),

1 поки Денні спав, вів її в спальню — і страхи щодо того, що вона погана мати, стиралися.

Вечорами, поки Венді друкувала, Джек писав і займався своїми завданнями. У ті дні, бувало, з’явившись зі спальні, де стояла машинка, вона заставала обох сплячими на дивані в кабінеті — Денні, засунувши великий палець у рот, затишно лежав на грудях роздягненого до трусів Джека. Вона переносила Денні в ліжечко, прочитувала, що Джек написав за вечір, і лише потім будила його, щоб він перейшов у спальню.

Найкращий рік, найкраще ліжко.

Буде й на нашій вулиці свято...

У ті дні Джек ще міг упоратися зі своїм потягом до спиртного. У суботу ввечері забігала компанія друзів-студентів, з’являвся ящик пива, починалися суперечки, у яких Венді майже не брала участі — адже вона займалася соціологією, а Джек — літературою. Сперечалися щодо того, літературним чи історичним здобутком уважати щоденники Пепіса, обговорювали поезію Чарльза Олсона, іноді читали фрагменти ще не закінчених робіт. Сперечалися на сотні тем. Ні, на тисячі. Необхідності брати участь вона не відчувала — досить було примоститися в кріслі-гойдалці поряд із Джеком, що сидів на підлозі по-турецьки, тримаючи в одній руці пиво, а іншою ніжно обхопивши її ікру або щиколотку.

У Нью-Гемпширському університеті тривало затяте змагання, а Джек мав і додатковий тягар — він писав. Щовечора він витрачав на це не менше години. Це було його рутиною. А суботні посиденьки — необхідним лікуванням. Там Джек випускав із себе щось, що інакше могло б розбухати доти, поки він не вибухнув би.

Закінчуючи диплом, він знайшов роботу в Стовінґтоні, найперше завдяки своїм оповіданням — на той час було опубліковано вже чотири, одне — в «Есквайрі». Венді доволі виразно пам'ятала той день — на те, щоб забути, трьох років мало. Конверт вона мало не викинула, вирішивши, що це чергова пропозиція передплати. Замість того, розкривши конверт, вона виявила всередині листа про те, що «Есквайр» на початку наступного року хотів би опублікувати оповідання Джека «Причетність до чорних дір». Вони заплатять дев’ятсот доларів — не за публікацію, а за згоду. Майже половину того, що вона заробляла за рік, передруковуючи різні папірці. Венді полетіла до телефону, залишивши Денні сидіти у високому стільчику з комічно витріщеними їй услід оченятами, і пицею, перемазаною гороховим пюре з яловичиною.

За сорок п'ять хвилин з університету прибув Джек, «б’юїк» осідав під вагою семи приятелів і бочки пива. Після церемоніального тосту (Венді теж долучилася, хоча зазвичай була байдужа до пива) Джек підписав угоду, поклав у конверт зі зворотною адресою й пішов укинути його в скриньку наприкінці кварталу. Коли він повернувся, то, зупинившись у дверях, із серйозним виглядом сказав: «Вені, віді, віці». Пролунали вітальні крики й оплески. Коли до одинадцятої вечора бочка спорожніла, Джек і ті двоє, що все ще були транспортабельні, пішли по барах.

Унизу, в холі, Венді відійшла з ним убік. Ті двоє вже вийшли й сиділи в машині, п'яними голосами розспівуючи Нью-Гемпширський бойовий гімн. Джек, стоячи на одному коліні, натужно порався зі шнурками мокасинів.

— Джеку, — сказала вона. — Не треба. Ти навіть шнурки зав’язати не можеш, то що вже казати про машину.

Він піднявся й спокійно поклав їй руки на плечі.

— Сьогодні ввечері я місяць із неба можу дістати, якщо захочу!

— Ні, — сказала вона. — Ні, ні за які оповідання в «Есквайрі» на світі!

— Повернуся не пізно.

Але повернувся він аж о четвертій ранку; спотикаючись і бурмочучи, піднявся по сходах і, ввалившись у кімнату, розбудив Денні. Спробувавши заспокоїти маля, упустив його на підлогу. Венді вилетіла як божевільна, найперше подумавши про те, що скаже її матір, якщо побачить синець, а вже потім про все інше, — Господи, допоможи, Господи, допоможи нам обом, — і, підхопивши Денні, сіла з ним у крісло-гойдалку, заколисала. Майже всі п’ять годин, доки Джека не було, вона думала в основному про свою матір і її пророцтво, що із Дже-ка ніколи нічого не вийде. Високі ідей сказала мати. Аякже. У благодійних комітетах повно кретинів з високими ідеями. Чи доводило оповідання в «Есквайрі» правоту матері, чи навпаки? Вінніфред, ти неправильно тримаєш дитину. Дай її мені. А чоловіка вона тримає правильно? Інакше навіщо йому йти зі своєю радістю з дому? Венді обійняв безпомічний жах, і їй навіть не спало на гадку, що Джек пішов із причин, які не мають до неї жодного стосунку

— Поздоровляю, — сказала вона, заколисуючи Денні. Той знову майже заснув. — Може, через тебе в малого струс мозку.

— Просто шишка. — У похмурому тоні чулося бажання впевнити її, що він розкаюється: маленький хлопчик. На мить Венді відчула ненависть.

— Можливо, — непроникно сказала вона. — А може, й ні. — Вона стільки разів чула, як точнісінько таким же тоном мати розмовляла з її батьком, який утік, — і їй стало не по собі, вона злякалася.

— Яблучко від яблуні... — пробурмотів Джек.

— Іди спати! — крикнула вона, страх вирвався назовні, перетворившись на гнів. — Іди спати, ти п’яний!

— Ти мені не вказуй, що робити.

— Джеку... будь ласка, нам не варто... — Слів не було.

— Не вказуй мені, що мені робити, — зловісно повторив він і пішов у спальню. Венді залишилася в кріслі, Денні знову спав. За п’ять хвилин у вітальню поплив храп Джека. Це була перша ніч, яку вона провела на дивані.

Тепер вона, засинаючи, неспокійно ворочалася в постелі. Звільнені сном від стрункого плину думки попливли, минаючи перший рік життя в Стовінґтоні й справи, що йшли все гірше, аж доки геть розладналися, коли чоловік зламав Денні руку, — і пригадався той ранок, коли вони снідали на самоті.

Денні у дворі грався з вантажівками на купі піску, рука все ще була в гіпсі. Джек сидів за столом блідий, посірілий, у пальцях тремтіла сигарета. Венді зважилася попросити розлучення. Питання вона вже розглянула під сотнею різних кутів — чесно кажучи, міркувати на цю тему вона почала за півроку до зламаної руки. Вона переконувала себе, що якби не Денні, прийняла б рішення вже давно — але й це не обов’язково було правдою. Довгими ночами, коли Джека не було вдома, вона марила, і завжди їй бачилося обличчя матері, а ще власне весілля.

(«Хто віддає цю жінку?» Батько стояв у кращому костюмі — не бозна-якому, звичайно, він працював комівояжером, розвозив партії консервованих товарів, і вже тоді починав розорятися, — втомлене обличчя здавалося таким старим, таким блідим: «Я віддаю».)

Навіть після нещасного випадку — якщо це можна було назвати нещасним випадком — Венді була не в змозі подивитися правді в очі, визнати, що заміжжя виявилося з вадою. Вона чекала, мовчки сподіваючись, що станеться диво і Джек усвідомить те. Що відбувається не лише з ним, але й з нею. Але він і не думав пригальмувати. Чарочка перед тим, як піти в академію, дві чи три склянки пива за ленчем у «Стовінґ-тон-гаузі». Три чи чотири келихи мартіні за обідом. П’ять чи шість, коли Джек перевіряв роботи й виставляв оцінки. У вихідні дні бувало гірше. У ті вечори, що він проводив поза домом з Елом Шоклі — ще гірше. Вона й уявити собі не могла, що фізично здоровій людині/життя може заподіювати такий біль. Біль вона відчувала постійно. Наскільки в цьому була винна вона сама? Це питання мучило Венді. Вона почувала себе своєю матір'ю. Батьком. Іноді, коли Венді почувала себе самою собою, вона дивувалася, що з ними відбувається. Вона не сумнівалася, що мати візьме її в дім, а за рік, протягом якого Венді буде спостерігати, як Денні заново переповивають, готують йому нову їжу або заново годують, протягом якого вона буде приходити додому й виявляти, що в нього інша одежа або підстрижене волосся, а книжки, які мати вважала невідповідними, викинуті на забите мотлохом горище... за півроку такого життя в неї станеться нервовий зрив. А мати заспокійливо поплеще її по руці й скаже: Хоч ти й не винувата, винити більше нема кого. Коли ти стала між батьком і мною, ти показала свою натуру. Ти завжди була впертою.

Мій батько, батько Денні. Мій, його.

(Хто віддає цю жінку? Я віддаю. Він помер від серцевого нападу за півроку.)

Тієї ночі вона майже до приходу Джека, до ранку, пролежала без сну, думаючи, приймаючи рішення.

Розлучення необхідне, сказала вона собі. Мати й батько тут ні до чого. Так само як почуття провини Венді щодо їхнього шлюбу й відчуття власної неадекватності. Якщо вона воліла хоч щось урятувати після свого раннього подорослі-шання, то заради Денні, заради неї самої розлучення було необхідне. Напис на стіні був жорстокий, але виразний. Її чоловік — пияк. Тепер, коли він так п'є і йому так зле пишеться, він не в змозі контролювати свій кепський характер. Випадково чи не випадково, але він зламав Денні руку. Він ось-ось втратить роботу, якщо не цього року, то наступного. Венді вже помітила звернені до неї співчуваючі погляди дружин інших викладачів. Вона сказала собі, що, поки могла, трималася за це чортзна-що — своє сімейне життя. Тепер із цим доведеться закінчувати. У Джека залишиться повне право заходити в гості, а його підтримка потрібна буде Венді, лише поки вона що-небудь не підшукає й сама не стане на ноги. А це доведеться зробити дуже швидко, оскільки хто знає, як довго Джек могтиме виплачувати аліменти. Вона постарається зробити розлучення якомога менш болісним. Але покінчити з цим треба.

Міркуючи так, Венді провалилася в неглибокий сон, що не дає відпочинку, її переслідували видіння матері й батька. Та ти просто розвалюєш сім'ю, ото й усе, — сказала мати. Хто віддає цю жінку? — спитав священик. Я віддаю, — відповів батько. Але коли настав яскравий сонячний ранок, вона почувала те ж саме. Вона стояла спиною до Джека, зануривши долоні в теплу раковину з посудом, і почала з неприємного.

— Хочу поговорити з тобою про те, що може виявитися кращим для нас із Денні. Може, і для тебе теж. Напевно, нам треба було поговорити про це раніше.

І тут він сказав дивну річ. Вона очікувала гніву, очікувала, що збудить у ньому жорстокість, почує обвинувачення. Вона чекала божевільного ривка до бару. Тільки не цієї м’якої, майже невиразної відповіді — це було так на нього не схоже. Немов Джек, з яким вона прожила шість років, минулої ночі не повернувся, а його місце зайняв якийсь нетутешній двійник, якого вона й не знала і якому навряд чи змогла б коли-небудь довіряти повністю.

— Зробиш для мене дещо? Одну послугу?

— Яку? — Довелося докласти зусиль, щоб голос не тремтів.

— Поговорімо про це за тиждень. Якщо в тебе ще буде бажання.

І вона погодилася. Вони тоді так і не поговорили. Весь той тиждень він більше, ніж зазвичай, бачився з Елом Шоклі, але повертався додому рано й спиртним від нього не пахло. Венді казала собі, що відчуває запах перегару, але знала, що це не так. Минув ще тиждень. І ще.

Питання про розлучення без голосування повернулося на перегляд.

Що відбулося? Вона не переставала дивуватися і, як і раніше, не мала про це ані найменшого уявлення. Ця тема була для них табу. Джек нагадував людину, що заглянула за ріг і зненацька побачила там монстра, який чекає на неї, припавши до землі серед висохлих скелетів колишніх жертв, готується стрибнути. У барі, як і раніше, було спиртне, але він до нього не торкався. Венді тисячу разів вирішувала викинути пляшки, але зрештою завжди відмовлялася від цієї думки, немов цей учинок порушив би якісь незрозумілі чари.

Та ще доводилося зважати на Денні.

Якщо вона відчувала, що чоловіка зовсім не знає, то перед сином мала побожний страх — побожний страх у буквальному розумінні, якийсь невизначений забобонний жах.

У легкій дрімоті Венді уявилася мить його появи на світ. Вона знову лежала на родильному столі, обливаючись потом, волосся злиплося пасмами, ноги при потугах виверталися назовні,

(міні-кайф від наркозу, який їй давали маленькими порціями. Якось вона пробурмотіла, що відчувала себе немов у рекламі групового зґвалтування, а акушерка — стріляний горобець, яка прийняла стільки пологів, що цими дітьми можна заселити університет, — вирішила, що це страшенно смішно)

лікар стояв між ногами, акушерка — збоку, вона готувала інструменти й наспівувала собі під ніс. Через усе менші інтервали повторювався гострий біль, наче у Венді встромляли осколки скла, кілька разів, як не соромно їй було, вона скрикнула.

Потім лікар доволі суворо повідомив її, що вона повинна ТУЖИТИСЯ, і вона натужилася, а потім відчула, як із неї щось витягають. Відчуття було виразним, певним, їй ніколи не забути його — щось витягни. А потім лікар підняв її сина за ніжки (побачивши малюсінький член, Венді відразу зрозуміла: хлопчик), але коли лікар узявся за наркозну маску, вона помітила дещо ще — таке страшне, що знайшла в собі сили закричати, хоча гадала, що вже викричалася до кінця.

У нього немає обличчя!

Але обличчя, звичайно ж, було, миле личко її Денні, а оболонка плоду, що огорнула його при народженні, тепер лежала в маленькій посудині — Венді зберігала її, трохи соромлячись цього. Вона не вірила давнім прикметам, але однаково зберегла «сорочку». Жіночі балачки Венді не схвалювала, але хлопчик із самого початку був незвичайним. Вона не вірила в шосте чуття, але...

Тато потрапив в аварію? Мені наснилося, що тато потрапив в аварію.

Щось змінило Джека. Венді не вірила, що справа лише в її готовності розлучитися. Тоді, під ранок, поки вона неспокійно спала, щось сталося. Ел Шоклі сказав, що не сталося нічого, зовсім нічого, але відвів очі, а якщо вірити шкільним пліткам, Ел теж кинув пити.

Тато потрапив в аварію.

Випадкове зіткнення з долею, можливо, звісно, нічого більш певного. Газети, які вийшли на ранок і наступного дня, вона прочитала уважніше, ніж зазвичай, але не знайшла нічого, що можна було б пов’язати із Джеком. Борони Боже, вона вишукувала аварію з наїздом, скандал у барі, що закінчився серйозними ушкодженнями чи... хтозна? І кому це треба знати? Але поліція так і не з’явилася — ні щоб задати питання, ні з ордером на взяття зіскрібків фарби з бампера «фольксваґена». Нічого. Ось лише чоловік повністю змінився, а син, прокинувшись, сонним голосом запитав:

Тато потрапив в аварію? Мені наснилося...

Вона не зізнавалася собі, наскільки Денні вплинув на те, що вона залишилася з Джеком, але зараз, у легкій дрімоті, можна було визнати: із самого початку Денні був хлопчиком Джека. Так само як теж майже із самого початку вона була татовою донею. Вона не могла пригадати жодного випадку, щоб Денні виплюнув молоко з пляшечки Джекові на сорочку. Джек міг нагодувати його після того, як вона з відразою здавалася — навіть коли в Денні різалися зубки і йому було боляче жувати. Коли в Денні болів живіт, їй доводилося цілу годину заколисувати його, щоб він почав заспокоюватись, а Джек просто брав Денні на руки, кілька разів проходив із ним по кімнаті — і той засинав у тата на плечі, надійно засунувши до рота великий палець.

Йому не було неприємно міняти пелюшки — навіть у тих випадках, які він називав «спецдоставкою». Він просиджував разом із Денні годинами, підкидаючи його на колінах, граючись пальчиками, корчачи йому пички, а Денні смикав його за носа й реготав. Джек виводив закономірності й безпомилково користувався ними, приймаючи на себе будь-які наслідки. Навіть коли їхній син був ще грудним, він брав Денні з собою в машину, їдучи по газету, пляшку молока або по цвяхи в будівельну крамницю. Коли Денні було всього півроку, Джек взяв його на футбольний матч Стовінґтон—Кін, і малий усю гру непорушно просидів у тата на колінах, загорнений у ковдрочку, затиснувши в пухкому кулачку маленький стовінґтонский прапорець.

Він любив маму, але він був татів синочок.

Так хіба вона сама не почувала раз за разом, як син без слів цротивиться навіть думці про розлучення? Вона думала про це в кухні, перевертаючи думку в голові так само, як перевертала картоплю для вечері, підставляючи під лезо овочерізки. А обернувшись, бачила, що Денні, який сидить по-турецьки на кухонному стільці, дивиться на неї водночас перелякано і звинувачуюче. Коли вони гуляли в парку, він раптом хапав її за обидві руки й говорив — майже вимагав: «Ти мене любиш? Ти тата любиш?» І зніяковівши, Венді кивала або казала: «Звичайно, любий». Він мчав до качиного ставка так, що перелякані качки в паніці перед маленьким зарядом його лютості, плескаючи крильми, із крекотом перелітали на інший берег. Венді, дивуючись, пильно дивилася йому вслід.

Бували навіть часи, коли здавалося, що рішучість Венді принаймні обговорити із Джеком стан справ розсіялася не через її слабкість, а з волі сина.

Я не вірю в такі речі.

Але уві сні вона вірила в них. У сні, поки сім'я її чоловіка висихало на стегнах, Венді почувала, що всі вони гуртуються усе міцніше, і якщо цю їхню триєдність буде зруйновано, то не зсередини, а ззовні.

Вірила вона здебільшого в те, що концентрувалося навколо її любові до Джека. Вона ніколи не переставала любити його, може за винятком того похмурого періоду, що настав одразу після «нещасного випадку» з Денні. І сина вона любила. Та найдужче любила їх обох разом — чи гуляли вони, чи їхали, чи просто застигали, сівши грати в «стару діву», насторожено схиливши голови — Джек велику й Денні маленьку — до віял карт, чи ділилися кока-колою, чи розглядали комікси. Венді дуже подобалося, що вони в неї є, і вона сподівалася, що Господь милостивий і та робота доглядача готелю, на яку Джека влаштував Ел Шоклі, стане початком повернення кращих часів.

Ось підніметься вітер, дитинко,

І сум розвіє увесь...

Повернулася мелодія — тиха, солодка, приємна, затрималася, проводжаючи Венді в глибокий сон, де припиняли існування всі думки, а обличчя, проявні в нічних видіннях, зникали, не запам’ятавшись.

7. В іншій спальні

Денні прокинувся. У вухах ще стояв голосний стукіт, а п’яний, лютий, роздратований голос вигукував: Вийди-но сюди, отримай, що заслужив! Я знайду тебе! Я знайду тебе!!!

Але тепер виявилося, що це стукає його розшаленіле серце, а єдиним голосом серед ночі було далеке виття поліцейської сирени.

Він непорушно лежав у ліжку, дивлячись у стелю спальні, де ворушилися під вітром тіні листя. Звиваючись, вони подвоювалися, утворюючи силуети, схожі на дикий виноград і ліани, на джунглі; силуети, що нагадують візерунки товстого килима. Денні був у піжамі «Доктор Дентон», але між піжамною курточкою й шкірою наросла щільна сорочка поту.

— Тоні? — прошептав він. — Ти тут?

Відповіді не було.

Він вислизнув з ліжка, тихенько подибав через кімнату до вікна й виглянув на Арапаго-стріт, у цю пору застиглу й тиху. Була друга ночі. Надворі нікого не було — лише пустельні тротуари, на яких горбками лежало опале листя, та ще припарковані авта і довгошиїй ліхтар на розі, навпроти бензоколонки Кліффа Брайса. Ковпачок на верхівці й своєю непорушністю ліхтар скидався на чудовисько з фантастичного шоу

Він оглянув усю вулицю, напружуючи очі, щоб помітити невиразний, манливий силует Тоні, але ніде нікого не виявилося.

У кронах дерев зітхав вітер, а по пустельних тротуарах і навколо коліс залишених на ніч автомобілів шелестіло опале листя. Звук був дуже тихий, сумовитий, і хлопчик подумав, що, можливо, він — єдиний у Боулдері настільки вирвався зі сну, щоб чути його. Принаймні, єдина людина. Неможливо було довідатися, що ще може виявитися там, серед ночі; що може скрадатися в тіні, голодне, роздивлятися й нюхати вітер.

Я знайду тебе! Я знайду тебе!

— Тоні? — знову прошептав він, але без особливої надії.

Відповіддю був лише вітер, цього разу він налетів значно

різкіше, обсипавши листям похилий дах під вікном Денні. Кілька листочків, що зісковзнули у водостічний жолоб, завмерли там, як утомлені танцюристи.

— Денні... Денні...

Зачувши знайомий голос, він здригнувся й, витягаючи шию, висунувся з вікна, чіпляючись маленькими руками за підвіконня. Голос Тоні пролунав серед ночі, і ніч тихо, таємно ожила, шерехи не припинилися навіть тоді, коли вітер знову влігся, листя завмерло, а тіні перестали ворушитися. Він подумав, що біля автобусної зупинки за декілька будинків від свого помітив шматочок темнішої тіні, але було важко сказати, правда це чи йому привиділося.

— Не їдь, Денні...

Потім знову налетів вітер, змусивши його прищулитися, і тінь зникла з автобусної зупинки — якщо вона взагалі була там. Він постояв біля вікна ще (хвилину? годину?) якийсь час, але більше нічого не дочекався. Нарешті знову ліг у ліжко, натягнув ковдру до підборіддя й почав спостерігати за тим, як тіні, що їх відкидало хиже світло вуличного ліхтаря, перетворюються на джунглі, звиваються, повні м'ясоїдних рослин, які мали тільки одне бажання: оповитися довкола нього, висмоктати з нього життя й потягти униз, у пітьму, де червоним палало одне-едине слово:

ТРЕМС.

ЧАСТИНА ДРУГА ДЕНЬ ЗАКРИТТЯ

8. «Оверлук»

Мама хвилювалася.

Вона боялася, що «жук» не здолає всі ці гірські підйоми й спуски і вони застрягнуть де-небудь на узбіччі, а тим часом ще хтось мчатиме по шосе й зіткнеться з ними. Але Денні був налаштований більш оптимістично: якщо тато вважає, що «жук» упорається з цією останньою поїздкою, отже, так напевно й буде.

— Ми вже майже приїхали, — сказав Джек.

Венді легенько пригладила волосся на скронях.

— Дякувати Богу.

Вона сиділа праворуч; а на колінах, титулкою вниз, лежала розкрита книжка Вікторії Голт у м'якій палітурці. Венді була в синій сукні — як вважав Денні, найкращій. У сукні був матроський комірець, і Венді в ньому мала зовсім юний вигляд — справжнісіньке тобі дівчисько, що закінчує коледж. Тато раз по раз клав руку їй на ногу, значно вище коліна, а вона, безупинно сміючись, скидала її зі словами: «Мухо, киш».

На Денні гори справили враження. Одного разу тато брав його з собою в гори неподалік від Боулдера, вони звалися Флетайронські, але ці були значно вищі, вершини красиво припорошив сніг, і тато сказав, що таке тут буває часто, практично весь рік.

А потім вони в’їхали власне в гори — не в яке-небудь передгір’я. Куди не глянь, навколо піднімалися стрімкі скелі, такі високі, що навіть витягаючи у віконце шию, побачити їхні вершини навряд чи можна було. Коли вони виїжджали з Боулдера, було близько вісімдесяти ступнів. Зараз, одразу після полудня, тутешнє повітря здавалося прохолодним, свіжим і підбадьорливим, як буває у Вермонті в листопаді, й тато увімкнув грубку... працювала вона, щоправда, не так і добре. Вони проїхали кілька табличок з написом: «ЗОНА КАМЕНЕПАДУ» (мама прочитувала йому кожну), і хоча Денні стривожено чекав, що який-небудь камінь упаде, нічого не впало. Принаймні досі.

Півгодини тому вони проїхали інший покажчик — про нього тато сказав, що це дуже важливо. Там було написано: «В’ЇЗД НА САЙДВІНДЕРСЬКУ ДОРОГУ», і тато розповів, що взимку снігоочисники добираються тільки сюди. Далі дорога стає занадто крутою. На зиму її закривають — від маленького містечка Сайдвіндер (саме перед тим, як дістатися до цього покажчика, вони проїхали через нього) аж до Бакленда, штат Юта.

Зараз вони проїжджали повз інший покажчик.

— Ма, а це що?

— Там написано: «МАШИНАМ, ЩО ЇДУТЬ ПОВІЛЬНО, ТРИМАТИСЯ ПРАВОЇ СТОРОНИ». Це про нас.

— «Жук» упорається, — сказав Денні.

— Дай Боже! — сказала мама й схрестила пальці. Денні подивився вниз, на її сандалії з відкритими носаками, і побачив, що пальці ніг вона теж схрестила. Він гмикнув. Вона посміхнулася у відповідь, але зін знав, що мама й далі хвилюється.

Дорога вела вгору, виток за витком, один S-подібний поворот змінювався іншим, і Джек перемкнув швидкість із четвертої на третю, а потім на другу. «Жук» запротестував, важко пихкаючи, а Венді вп’ялася на стрілку спідометра, що впала із сорока до тридцяти миль на годину, а потім — до двадцяти й там неохоче зависла.

— Бензонасос... — несміло почала вона.

— Насос витримає ще три милі, — коротко повідомив Джек.

Кам’яна стіна праворуч від них зникла, відкрилася вузька пройма долини. Темно-зелена від звичайних для Скелястих гір сосон і ялин, вона немовби сходила в безкінечність. Сосни змінилися сірими скелями, вони обривалися внизу на сотні футів, і лише там згладжувалися. Венді побачила водоспад на одній зі скель; раннє пообіднє сонце блищало в ньому, як піймана в блакитну сіть золота рибка. Гори були прекрасні, але суворі. Венді подумала, що вони рідко прощають помилки. Погане передчуття — передчуття нещастя — скувало їй горло. Далі на захід, у Сьєрра-Неваді, якось сніжні замети відрізали від світу групу Доннера^6. Щоб вижити, вони їли одне одного. Гори рідко прощають помилки.

Енергійним ривком видавивши зчеплення, Джек перемкнув швидкість на першу, й вони заледве полізли нагору, мотор «жука» надсадно вив.

— Знаєш, — сказала вона, — по-моєму, відтоді як ми проїхали Сайдвіндер, нам зустрілося хіба п’ятірко машин. У тому числі — лімузин із готелю.

Джек кивнув.

— їде в Степлтонський аеропорт, у Денвер. Ватсон каже, що навколо готелю подекуди вже з’явився іній, а назавтра обіцяли ще більше снігу. Кожен, хто їде зараз по горах, воліє про всяк випадок триматися однієї з головних доріг. Хоч би клятий Уллман ще був на місці. Гадаю, буде.

— Ти впевнений, що комори там повні м’яса? — запитала Венді, подумавши про Доннера.

— Він сказав — так. Він хотів, щоб Геллоран показав тобі, де там що. Геллоран — це кухар.

— Ох, — тихо мовила вона, дивлячись на спідометр. Стрілка впала з п’ятнадцяти миль на годину до десяти.

— Он вершина, — сказав Джек, показуючи на три сотні ярдів уперед. — Там мальовничий поворот, і «Оверлук» видно. Я хочу з’їхати з дороги, дати «жукові» перепочинок. — Він витягнув шию, оглядаючись через плече на Денні, що сидів на купі ковдр. — Як ти гадаєш, доко? Може, побачимо оленя. Або карибу.

— Звісно, тату.

«Фольксваґен» старанно вибирався все вище й вище. Стрілка спідометра впала мало не до п'яти миль на годину й зупинилася, коли Джек, з’їхавши з дороги,

(«Мамо, що там написано?» — «МАЛЬОВНИЧИЙ ПОВОРОТ», — покірно прочитала Венді.)

натиснув на ручне гальмо й дозволив «фольксваґену» прокотитися за інерцією.

— Ходімо, — сказав він і виліз із машини.

І вони всі разом пішли до шлагбаума.

— Ось, — сказав Джек і показав угору й ліворуч.

Венді раптом відкрила для себе, що є істина в кліше: у

неї справді перехопило дух. Якийсь час вона взагалі була не в змозі дихати, вражена краєвидом. Навпроти — хтозна, як далеко? — у небо здіймалась гора, ще вища від цієї, зазубрена верхівка здавалася силуетом, над яким сяяв німб сонця, що вже почало свій шлях до заходу. Унизу під ними лежала вся долина; схили, по яких вони видиралися в «жуку, що вибивається з сил», обривалися вниз із такою запаморочливою раптовістю, що Венді зрозуміла — якщо занадто довго дивитися туди, занудить, і її навіть може вирвати. У чистому, ясному повітрі уява, вирвавшись із шор розуму, повністю ожила, і дивитися означало безпомічно спостерігати, як поринаєш усе нижче, нижче, нижче; як, крутячись повільною каруселлю, міняються місцями схили й небо, як мов ледача повітряна кулька з твого рота пливе крик, а сукня тріпоче на вітрі...

Венді відірвала погляд від схилу, майже змусивши себе до цього, і простежила за пальцем Джека. їй вдалося розгледіти шосе, що притулилося до цього соборного шпилю з одного боку, настільки круте, що ніби повертало назад на себе, але незмінно спрямоване на північний захід, піднімаючись уже під менш стрімким кутом. Ще далі Венді побачила, як сосни, що похмуро притулилися до схилу, немов увіткнуті просто в нього, поступаються місцем просторому зеленому квадратові газону, посеред якого стояв готель «Оверлук». Побачивши його, вона знову набула голосу й подиху

— Джеку, це чудово!

— Так, — відповів він. — Уллман каже, що, на його думку, це — найкраще місце в Америці, іншого такого немає. На Уллмана мені, взагалі ж, начхати, але, можливо, так воно і є... Денні! Денні, тобі зле?

Венді оглянулася на малого, і раптовий страх за нього стер все інше, яким би дивовижним воно не було. Вона стрілою кинулася до дитини. Тримаючись за огорожу, Денні дивився вгору, на готель, і обличчя в нього було нездорового сірого кольору. Очі порожні, як у людини, що ось-ось зомліє.

Вона опустилася поруч на коліна, поклавши йому руки на плечі, щоб підбадьорити й заспокоїти.

— Денні, що...

Поруч став Джек.

— З тобою все о’кей, доко? — Він коротко струснув Денні, й погляд хлопчика прояснився.

— Так, тату. Усе чудово.

— Що це було, Денні? — запитала Венді. — У тебе закрутилася голова, любий?

— Ні, просто... просто задумався. Вибач. Я не хотів вас лякати. — Він глянув на батьків, що стояли поруч на колінах, і слабко, схвильовано посміхнувся. — Може, це від сонця. Мені сонце потрапило в очі.

— Зараз приїдемо в готель і дамо тобі ковточок води, — сказав тато.

— Добре.

Але й у «жуку», який по більш пологому схилу рухався вперед і вгору значно впевненіше, Денні, сидячи між ними, усе поглядав уперед на дорогу, іноді дозволяючи собі сковзнути оком по готелю «Оверлук», що виблискував на сонці безліччю вікон, які зорили на захід із масивної споруди. У сніжному бурані йому привидівся саме цей будинок, темний, сповнений глухого стукоту, і якась жахлива, огидна, але знайома фігура розшукувала його в довгих коридорах, вистелених килимоджунглями. Саме щодо цього місця його застерігав Тоні. Тут. Отут. Чим би це Тремс не було — воно жило тут.

9. Виписка

Одразу за високими, старомодними парадними дверима їх чекав Уллман. Потиснувши руку Джеку, він холодно кивнув Венді, можливо, завваживши, як повернулися голови, коли вона пройшла у вестибюль: розсипане по плечах золотаве волосся, проста сукня в матроському стилі. Поділ скромно завмер на два сантиметри вище колін, але й цього спостерігачеві було досить, щоб зрозуміти — ноги гарні.

Здається, лише Денні Уллман сприйняв по-справжньому тепло, але з таким Венді стикалася й раніше. Схоже, Денні відповідав уявленням про дітей тих людей, які зазвичай дотримувалися щодо них такої ж думки, як і В. С. Філд^7. Злегка нахилившись, він простягнув Денні руку. Малий без посмішки офіційно потиснув її.

— Мій син Денні, — сказав Джек. — І моя дружина Він-ніфред.

— Дуже приємно познайомитися з вами обома, — сказав Уллман. — Скільки тобі років, Денні?

— П'ять, сер.

— Це ж треба, сер. — Уллман посміхнувся й глянув на Джека. — Він добре вихований.

— Аякже, — сказав Джек.

— Місіс Торренс, — він так само злегка їй поклонився, і на мить зніяковіла Венді подумала було, що Уллман поцілує їй руку. Він прийняв долоню, яку вона непевно простягнула йому, але лише для того, щоб ненадовго стиснути обома руками. Долоньки Уллмана виявилися маленькими, сухими й гладкими, і Венді здогадалася, що він їх припудрює.

У вестибюлі кипіла робота. Віднесли майже всі старомодні стільці з високими спинками. Туди-сюди снували розсильні з валізами, а біля стійки, на якій стояла масивна латунна каса, вишикувалася черга. Наліплені на касу перебивні картинки «Банк-Америкен» і «Майстер-Чедж» дратували своєю несучасністю.

Праворуч, біля високих двостулкових дверей, обидві половинки яких були щільно зачинені й зв’язані мотузкою, у старомодному каміні палали березові дрова. На дивані, присунутому мало не впритул до вогню, сиділи три черниці. Обклавшись із усіх боків поставленими одна на одну сумками, вони перемовлялися й посміхалися, чекаючи, коли черга на виписку зменшиться. Під поглядом Венді вони дружно вибухнули дзвінким дівочим сміхом. Вона відчула, що і її губ торкнулася посмішка: наймолодшій із черниць було не менше шістдесяти.

Приглушений гул голосів на задньому плані, неголосне «тінь!» срібного дзвіночка каси, коли один із чергових клерків дзвонив у нього, трохи нетерпляче «далі, будь ласка!» — все це навівало яскраві теплі спогади про їхній із Джеком медовий місяць у нью-йоркському «Бікман-Тавері». Уперше Венді дозволила собі повірити, що, можливо, саме цього й потребувала їхня трійця: провести разом, оддалік від світу, цілий сезон, щось на кшталт медового місяця для всієї родини. Вона любовно посміхнулася Денні, який чесно витріщався довкола на геть усе. Перед ґанком зупинився ще один лімузин, сірий, як жилет банкіра.

— Останній день сезону, — казав Уллман. —- День закриття. Неодмінна метушня. Я, властиво, сподівався, що ви приїдете години до третьої, пане Торренсе.

— Хотілося дати «фольксваґену» фору на той випадок, якщо він вирішить покапризувати, — сказав Джек. — Але обійшлося.

— Дуже вдало, — сказав Уллман. — Я маю намір пізніше влаштувати вам трьом екскурсію по нашій території, і, звичайно, Дік Геллоран хоче показати пані Торренс кухню «Оверлука». Однак...

Мало не налетівши на нього, підійшов клерк.

— Вибачте, містере Уллмане...

— Ну? Що таке?

— Місіс Брент, — ніяково сказав клерк. — Вона відмовляється сплатити рахунок — лише карткою «Америкен експрес». Я пояснюю, що ми наприкінці минулого сезону припинили приймати «Америкен експрес», але вона... — Він перевів погляд на сімейство Торренсів, тоді знову на Уллмана. Той знизав плечима.

— Я цим займуся.

— Спасибі, містере Уллмане. — Клерк рушив через вестибюль назад до стійки, де голосно протестувала схожа на дредноут пані в довгій шубі й у чомусь, що нагадувало боа з чорного пір'я.

— Я їжджу в «Оверлук» з п'ятдесят п'ятого року, — говорила вона усміхненому клеркові, — і не перестала їздити навіть після того, як мій другий чоловік помер після нападу на вашому гидотному майданчику для роке... казала ж йому того дня: сонце пече занадто сильно!., але ніколи... повторюю: ніколи я не розплачувалася нічим, окрім карток «Америкен експрес». Повторюю...

— Вибачте, — сказав містер Уллман.

Під поглядами Торренсів він перетнув вестибюль, шанобливо торкнувся ліктя місіс Брент, і коли вона обернулася, звернувши свою промову до нього, розвів руками й кивнув. Співчутливо вислухавши, він ще раз кивнув і щось сказав у відповідь. Місіс Брент із торжествуючою посмішкою повернулася до нещасного клерка за стійкою й голосно оголосила: «Дякувати Богу, в цьому готелі є хоч один службовець, який ще не став безнадійним філістером!»

Вона дозволила Уллманові, який ледь діставав до могутнього, одягненого в шубу плеча, взяти себе за руку й повести геть — імовірно, всередину готелю, в контору

— Круто! — з посмішкою сказала Венді. — Цей піжон грошики недарма отримує!

— Але леді йому не подобається, — одразу ж висловився Денні. — Він просто прикидається, що вона йому подобається.

— Звичайно, ти правий, доко. Але лестощі — така штука, на якій тримається увесь світ.

— А що таке лестощі?

— Лестощі, — сказала йому Венді, — це коли тато каже, що мої нові жовті штани йому подобаються, а насправді це не так... або коли він каже, що мені зовсім не потрібно схуднути на п’ять фунтів.

— A-а. Це коли брешуть заради сміху?

— Майже так.

Увесь цей час Денні дивився на неї уважно-уважно, а тепер сказав:

— Ма, ти гарненька. — І коли батьки, обмінявшись поглядом, розреготалися, зніяковіло насупився.

— Мені Уллман не надто й лестив, — сказав Джек. — Нумо, підійдімо до вікна. По-моєму, я занадто впадаю в око, стоячи тут посередині вестибюлю в цій куртці. Мені й на гадку не спало, що в день закриття тут буде так людно. Схоже, я помилився.

— Ти дуже гарний, — сказала Венді, і вони знову розсміялися. Венді затулила рота рукою. Денні все ще нічого не розумів, але не біда. Вони любили одне одного. Він подумав, що готель нагадує мамі якийсь інший будинок,

(будиночок Бік-Мена)

де вона була щаслива. Денні хотілося, щоб готель і йому сподобався не менше, ніж мамі, він знову й знову повторював собі: те, що показує Тоні, збувається не завжди. Він буде обережний. Тремс не застане його зненацька. Але розповідати про це він не буде, поки не стане вкрай зле. Адже вони щасливі, вони сміються й не думають ні про що погане.

— Поглянь, який чудовий вид, — сказав Джек.

— О, це чудово! Денні, поглянь-но!

Але Денні ніякої особливої пишноти не помітив. Він не любив висоту — від неї крутилася голова. Від широкого парадного ґанку, що вів уздовж усього фасаду, до довгого прямокутного басейну спускався чудовий підстрижений газон (із правого боку було невелике поле для гольфу). Потойбіч басейну на маленькому триніжку стояла табличка: «ЗАЧИНЕНО». Він умів сам читати «Зачинено», а ще — «Стій», «Вихід», «Піца» і дещо інше.

Від басейну серед молодих сосонок, ялин і осик звивалася посилана гравієм доріжка. Там був маленький покажчик, незнайомий Денні: «РОКЕ». Нижче була стрілочка.

— Тату, що таке: Р-О-К-Е?

— Гра, — відгукнувся тато. — Трошки схожа на крокет, лише грають на засипаному гравієм майданчику. Сторони в нього, як у великого більярдного стола, а трави немає. Це дуже давня гра, Денні. Тут у них іноді проводяться турніри.

4 “Сяйво”

— А грають крокетним молотком?

— Щось на кшталт цього, — погодився Джек. — Лише ручка коротша і голівка двобічна. Один бік із твердої гуми, а другий — дерев’яний.

(Виходить, маленький шматок лайна)

— Читається «роке», — казав тато. — Якщо хочеш, навчу тебе грати.

— Можливо, — мовив Денні дивним тоненьким безбарвним голоском, від якого батьки обмінялися поверх його голови здивованим поглядом. — Але мені може й не сподобатися.

— Ну якщо не сподобається, доко, силоміць тебе ніхто грати не змусить. Еге ж?

— Звісно.

— Тобі подобаються он ті звірі? — запитала Венді. — Це називається «художня стрижка дерев». — 3 іншого боку стежки, що вела до рокеу росла жива огорожа, підстрижена у формі різних звірів. Своїми гострими очима Денні одразу розгледів кролика, собаку, коня, корову і ще три більші фігури, схожі на левів, що граються.

— Через цих звірів дядько Ел і подумав, що робота саме для мене, — сказав йому Джек. — Він знає, що я, коли вчився в коледжі, працював у фірмі, яка займається парковим господарством. Це такий бізнес, коли допомагаєш людям утримувати газони, кущі, живоплоти. Я підстригав рослинність одній пані.

Венді хихикнула, затуливши рота рукою. Глянувши на неї, Джек сказав:

— Гак, я підстригав їй рослинність щонайменше раз на тиждень.

— Мухо, киш, — сказала Венді й знову хихикнула.

— Гарні в неї були живоплоти, тату? — запитав Денні, й батьки вибухнули реготом. Венді так сміялася, що по щоках потекли сльози й довелося діставати з сумки серветку.

— Це були не звірі, Денні, — сказав Джек, коли знову взяв себе в руки. — Це були карткові масті. Піки, чирви, трефи, бубни... Але огорожа, бач, розростається...

(Повзе, сказав Ватсон... ні, не огорожа, тиск у котлі. За ним потрібно пильно глядіти, інакше прокинетеся ви всією сімейкою на сраному місяці!)

Вони, здивовані, дивилися на нього.

— Тату? — покликав Денні.

Глянувши на них, він закліпав, немов повертаючись звідкись іздалеку.

— Вона розростається, Денні, і втрачає форму. Тому раз або двічі на тиждень доводиться її підстригати, поки не стане так холодно, що огорожа перестає рости до наступної весни.

— А тут і дитячий майданчик є, — сказала Венді. — Щастить тобі, малий.

Дитячий майданчик був за живоплотними скульптурами. Дві гірки, велика гойдалка з дюжиною прикріплених на різній висоті сидінь, гімнастичні снаряди, тунель із цементних труб, пісочниця й будиночок — точна копія самого «Оверлука».

— Подобається, Денні? — запитала Венді.

— Ще б пак, — відповів він, сподіваючись, що в голосі пролунає більше наснаги, ніж він почуває. — Тут приємно.

Дитячий майданчик був обгороджений акуратною металевою сіткою, далі виднілася широка, посилана щебенем під'їзна дорога, що вела до готелю, а за нею — сама долина, вся в яскраво-синьому полуденному мареві. Слова «ізоляція» Денні не знав, але якби пояснив йому хто-небудь, що це таке, він так і вхопився б за нього. Дорога, що веде назад у Сайдвіндер і далі, у Боулдер, була далеко внизу, нагадуючи довгу чорну змію, що вирішила трохи подрімати на сонечку. Дорога, яка закриється на всю зиму. Від цієї думки Денні почав важко дихати й буквально підстрибнув, коли тато поклав йому руку на плече.

— Як тільки буде можна, дам тобі попити, доко. Зараз вони трохи зайняті.

— Звичайно, тату.

Із контори з видом людини, що відстояла свою позицію, вийшла місіс Брент. За кілька хвилин вона широким кроком переможно пройшла через парадні двері, а за нею, борючись із вісьма валізами, щодуху поспішали двоє розсильних. Денні спостерігав з вікна, як, підігнавши до ґанку довгу сріблисту машину місіс Брент, з неї виліз чоловік, який своєю сірою формою й кепі скидався на армійського капітана. Завваживши місіс Брент, він припідняв кепі й побіг відкривати багажник.

І в одному з осяянь, які трапляються з ним час від часу, Денні вловив закінчену думку Місіс Брент — думку, що пливла над тим невиразним сум'яттям почуттів і барв, яке він зазвичай відчував, коли навколо бувало багато люду.

(хотіла б я залізти в ці штани)

Морщачи чоло, Денні спостерігав, як розсильні ставлять у багажник валізи. Вона доволі пронизливо дивилася на чоловіка у формі, що наглядав за вантаженням. Навіщо їй штани цього дядька? Хіба їй холодно навіть у довгій шубі? А якщо їй так холодно, чому вона не надягне свої штани? Його мама ходила в штанах майже всю зиму.

Чоловік у сірій формі закрив багажник і повернувся, щоб допомогти місіс Брент сісти в авто. Денні не зводив з них очей: раптом вона скаже що-небудь про штани? Але вона тільки посміхнулася й тицьнула йому долар — на чай. За хвилину вона вже виводила довгий сріблистий автомобіль по під’їзній дорозі до воріт.

Денні подумав, чи не запитати в мами, навіщо місіс Брент могли знадобитися штани шофера, але вирішив, що краще не треба. Іноді від питань були тільки неприємності. Таке вже з ним бувало.

Тому Денні просто втиснувся на маленький диванчик між мамою й татом, що сиділи поруч і спостерігали, як пожильці виписуються біля стійки. Він радів з того, що вони щасливі й люблять одне одного, але не міг позбутися легкої тривоги. Він нічого не міг з нею вдіяти.

10. Геллоран

Кухар зовсім не відповідав уявленням Венді про типового персонажа з готельної кухні. Бодай тому, що до такого типа слід було звертатися «шеф» — про простацьке «кухар» і мови бути не могло: куховаркою Венді ставала тоді, коли, покидавши в себе на кухні у змазану жиром каструльку «Пірекс» всі залишки, додавала туди вермішель. Крім того, кулінарові-чарівникові з такого готелю, як «Оверлук», реклама якого розміщувалася в розділі «Курорти» нью-йоркської «Санді тайме», належало бути низеньким, кругленьким, з одутлим (як у Пончика Піллсбері) обличчям, неодмінно прикрашеним тоненькими, мов намальованими олівцем, вусиками в стилі зірок музичних кінокомедій сорокових років; йому належало бути темнооким, а також мати французький акцент і огидний характер.

Темнооким Геллоран був — але й тільки. Він виявився високим негром зі скромною стрижкою «афро», вже ледь припудреною сивиною. У нього була м’яка південна вимова, й він багато сміявся, показуючи зуби, занадто білі й рівні, щоб бути справжніми. Напевно це був протез від Сірса й Робака зразка 1950 року. Кілька таких протезів були в батькс Венді, він прозвав їх «робакерами». Бувало, за вечерею батько комічно виштовхував їх із рота... тепер Венді пригадала, що так бувало щоразу, коли мати виходила на кухню або до телефону.

Денні глянув угору на чорного гіганта в костюмі із синього сержу^8, а потім посміхнувся, коли Геллоран легко підняв його на руки, посадив на згин ліктя й сказав: «Ти ж не збираєшся просидіти тут усю зиму?»

— А таки збираюся, — сказав Денні із соромливою посмішкою.

— Hi-і, ти поїдеш із мною в Сен-Піт, і навчишся готувати, і щовечора будеш ходити на пляж і спостерігати за крабами. Гаразд?

Денні захоплено гигикнув і похитав головою: ні. Геллоран зсадив хлопчика на землю.

— Якщо передумаєш, — серйозно сказав Геллоран, нахиляючись до нього, — краще поквапся. Півгодини — і я в машині. Ще дві з половиною години — і я вже сиджу в залі виходу № 32, термінал Б, у Степлтонському міжнародному аеропорту, за милю вище від Денвера, Колорадо. Ще три години — і я винаймаю машину в аеропорту Маямі, мчу в сонячний Сен-Піт, чекаю й не дочекаюся, коли одягну плавки, і сміюся в кулачок з усіх, хто застряг у снігу. Уявляєш, хлопчику?

— Так, сер, — посміхаючись сказав Денні.

Геллоран повернувся до Джека з Венді.

— Класний хлопчина!

— Звісно, — сказав Джек, простягаючи руку. Геллоран потис її. — Я — Джек Торренс. Моя дружина, Вінніфред. З Денні ви вже познайомилися.

— І це було дуже приємно. Мем, ви Вінні чи Фредді?

— Я Венді, — відгукнулася вона з посмішкою.

— О’кей. Мабуть, так краще. Ходіть сюди. Містер Уллман хоче, щоб ви зробили обхід — отож і маєте обхід. — Він похитав головою й пробурмотів собі під ніс: «Але ж і радий же я буду побачитися з ним востаннє!»

Почав Геллоран із того, що повів по найбільшій кухні, яку лише Венді доводилося бачити. Кухня сяяла чистотою. Усе було відполіроване до блиску. Вона була більше, ніж просто великою — що аж ставало лячно. Венді йшла поруч Гелло-рана, а тим часом Джек, опинившись не в своїй стихії, трохи відстав разом із Денні. Довга дошка біля мийки з чотирма раковинами була завішана різноманітними різальними інструментами — від овочерізок до великих дворучних різницьких ножів. Дошка для різання хліба була не меншою за кухонний стіл в їхній боулдерській квартирі. Одну зі стін — усю, від підлоги до стелі, — вкривав уражаючий набір сковорідок і каструль із нержавіючої сталі,

— По-моєму, щоразу, коли я зайду сюди, мені доведеться залишати доріжку із хлібних крихт, — сказала Венді.

— Не дозволяйте їй залякати себе, — відгукнувся Геллоран. — Вона, звичайно, не маленька, але все ж це лише кухня. Більшої частини цих дрібниць вам і торкатися не доведеться. Тримайте її в чистоті, а більшого я й не прошу. На вашому місці я б користувався он тією плитою. Взагалі, всього їх три, але ця найменша.

«Найменша!» — понуро подумала Венді, розглядаючи плиту. Там було дванадцять конфорок, дві звичайні духовки й одна голландська, угорі був котел з підігрівом, де на повільному вогні можна було кип’ятити соуси або запікати боби, жаровня й підігрівник — плюс мільйон циферблатів і термометрів.

— Тільки газ, — сказав Геллоран. — Венді, ви раніше готували на газі?

— Так.

— Люблю газ, — сказав він і увімкнув одну з конфорок. Вона одразу ж розцвіла синіми язичками полум’я, й Геллоран ніжно прикрутив його до слабкого вогнику. — Хотів би я подивитися, на якому вогні ви готуєте. Бачите, де всі крани від конфорок?

— Так.

— А циферблати духовок усі позначені. Мені до душі середня, вона, схоже, гріє найрівніше, але ви користуйтеся якою захочете — а то й усіма трьома, якщо треба.

— У кожній можна приготувати такий обід, як по телевізору показують, — сказала Венді й непевно засміялася.

Геллоран розкотисто зареготав.

— Тоді вперед, якщо вам подобається. Список усього їстівного я залишив над раковиною. Бачите?

— Он він, мамо! — Денні приніс два аркуші паперу, густо пописані з обидвох боків.

— Молодець, — сказав Геллоран, забираючи в нього листки й куйовдячи Денні волосся. — Точно не хочеш поїхати зі мною у Флориду, малий? Навчитися готувати найсмачніших у тому райському краю креветок по-креольськи?

Затуливши рота обома руками, Денні загиготів і втік до батька.

— Схоже, ви, друзі, можете тут утрьох харчуватися цілий рік, — сказав Геллоран. — У нас є холодильна камера, рефрижератор, будь-які овочі — цілі мішки, і два холодильники. Ходімо, покажу.

Наступні десять хвилин Геллоран відкривав ящики й дверцята, виявляючи їжу в такій кількості, якої Венді колись жодного разу не бачила. Запаси їстівного приголомшили її, однак заспокоїли зовсім не настільки, як вона розраховувала: на гадку однаково спадала група Доннера. Ні, про людожерство Венді не думала (з такою безліччю продуктів їм дуже нескоро довелося б урізати свій раціон до вбогої плоті одне одного), але її знову заполонила справді серйозна думка: піде сніг, і годинна поїздка звідси в Сайдвіндер перетвориться на велику операцію. Вони, мов які-небудь казкові істоти, будуть сидіти тут, у величезному покинутому готелі, поїдати залишені їм припаси й слухати дужий і неприємний вітер, що обдуває завалені снігом карнизи. У Вермонті, коли Денні зламав руку,

(коли Джек зламав Денні руку)

вона набрала номер, записаний на невеликій картці, прикріпленій до апарата, і викликала бригаду «швидкої допомоги». Усього за десять хвилин ті приїхали до них додому. На тій же маленькій картці були й інші номери. За п’ять хвилин можна було викликати поліцію, а пожежні приїжджали навіть швидше, бо пожежна станція була всього за три будинки вбік і один — назад. Було кому подзвонити, якщо згасне світло, пропаде вода, зламається телевізор. Але що буде тут, якщо з Денні станеться напад, він втратить свідомість і вдавиться язиком?

(О Божеу що за думки!)

А якщо почнеться пожежа? Якщо Джек звалиться в шахту ліфта й проломить собі череп? Якщо...

(Якщо ми чудово проведемо час, зараз же ПРИПИНИ це, Вінніфред!)

Спершу Геллоран відвів їх у рефрижератор, де подих перетворювався на смішні, довгі, схожі на повітряні кульки, хмарини. Здавалося, зима там уже настала.

Гамбургери у великих пластикових пакетах — по десять фунтів у кожному, дюжина пакетів; сорок цілих курчат звисали з гаків, рядком убитих у дерев’яні планки обшивки стін. Банки консервованої шинки стояли штабелями, як фішки для покеру. Під курчатами — десять шарів яловичини, десять — свинини й величезна бараняча нога.

— Любиш баранчиків, доко? — посміхаючись, запитав Геллоран.

— Дуже, — одразу ж відповів Денні. Баранчика він ще ніколи не пробував.

— Так я й знав. У холодні вечори немає нічого кращого від кількох добрячих шматків баранинки, та ще з м’ятним желе. М’ятне желе тут теж є. Баранина полегшує шлунок. Із цим сортом м’яса впоратися нелегко.

Джек за їхньою спиною із цікавістю запитав:

— Звідки ви знаєте, що ми звемо його «дока»?

Геллоран обернувся.

— Пардон?

— Денні. Ми іноді звемо його «дока». Як у мультфільмі про Баґза Банні.

— Так він просто викапаний док, чи не так? — Подивившись на Денні, Геллоран наморщив ніс, облизав губи й сказав: — Е-е-е, у чому справа, доко?

Денні захихикав, а тоді Геллоран дуже виразно щось

(справді не хочеш у Флориду, доко?)

сказав йому. Він розчув кожне слово. Ошелешений і трохи переляканий, Денні глянув на кухаря. Той серйозно підморгнув і знову зайнявся продуктами.

Венді перевела погляд із широкої, обтягнутої вовняною матерією спини на сина. У неї було неймовірно дивне почуття, що між ними щось відбулося — щось, чого вона зрозуміти не могла.

— Тут у вас дюжина упаковок сосисок, дюжина упаковок бекону, — говорив Геллоран. — Те ж саме зі свининою. У цьому ящику — двадцять фунтів масла.

— Справжнього масла? — запитав Джек.

— Клас А, номер перший.

— Я, здається, не пробував справжнього масла відтоді, як дитиною жив у Берліні, Нью-Гемпшир.

— Ну, тут вам його вистачить, поки олія ласощами не здасться, — сміючись сказав Геллоран. — А он там зберігається хліб — тридцять булок білого і двадцять — чорного. Ми в «Оверлуку» намагаємося підтримувати расову рівновагу, он воно як. Знаю, знаю, цього мало, але тут повно форм для випічки, а свіженьке завжди краще від розмороженого, що в будень, що у свята. Отут, унизу, риба. їжа для мізків, так, доко?

— Так, мамо?

— Якщо містер Геллоран так каже, милий. — Вона посміхнулася.

Денні зморщив ніс.

— Не люблю рибу.

— Та невже, — сказав Геллоран. — Просто тобі не траплялася риба, яка тобі по душі. Ця риба тебе полюбить, ще й як. П’ять фунтів райдужної форелі, десять фунтів камбали, п’ятнадцять банок тунця...

— О-о, тунця я люблю.

— ...і п’ять фунтів палтуса, смачнішого від якого в морі не бувало. Мій хлопчику, коли прийде наступна весна, ти скажеш спасибі старому... — Він клацнув пальцями, немов забув щось. — Нумо, як мене звуть? Щось я призабув.

— Містер Геллоран, — сказав Денні, посміхаючись. — Для друзів — Дік.

— О, справді! А якщо ти мій друг, нехай буде Дік.

Поки Геллоран вів їх у дальній куток, Венді із Джеком

обмінялися здивованими поглядами — кожен намагався згадати, чи називав їм Геллоран своє ім’я.

— А ось сюди я поклав дещо особливе, — повідомив кухар, — сподіваюся, друзі, вам сподобається.

— Ну це ні до чого, слово честі, — розчулено сказала Венді. «Дещо особливе» виявилося дванадцятифунтовою індичкою, котра була обв’язана широкою яскраво-червоною стрічкою, увінчаною бантом.

— Венді, у День подяки ви матимете свою індичку, — серйозно мовив Геллоран. — Десь тут, здається, був різдвяний каплун, ви на нього наткнетеся, без сумніву. ї ходімо звідси, поки всі не підхопили запалення легенів. Гаразд, доко?

— Гаразд!

У холодильній камері виявилося ще багато дивного. Сотні картонок із сухим молоком (Геллоран серйозно порадив, поки буде така можливість, купувати хлопчикові в Сайдвін-дері свіже молоко); п’ять двадцятифунтових мішків цукру; галон патоки в банках; каші; скляні банки з рисом, макаронами, спаґеті; ряди консервних банок із фруктами й фруктовим салатом; бушель свіжих яблук, від яких уся комора пропахнула осінню; родзинки, сливи й абрикоси («Якщо хочеш буть щасливим — їж побільше чорносливу», — сказав Геллоран, і його сміх злетів до стелі, звідки на залізному ланцюжку звисала несучасна лампочка в кулястому ковпаку); велика кагата картоплі; менші з помідорами, цибулею, турнепсом, кабачками й капустою.

— Нічого собі, — мовила Венді, коли вони вийшли звідти. Сам вид такого достатку свіжих продуктів так пригнітив її — це з її тридцятьма доларами на їстівне на тиждень! — що вона так і не зуміла пояснити, що ж саме їм скаже.

— Мені вже час, — сказав Геллоран, глянувши на годинника, — та я, якщо вже ви отут оселилися, просто покажу, що в шафах і холодильниках. Так: сири, консервоване молоко, згущене молоко, дріжджі, питна сода, цілий мішок пиріжків — ну, тих, «Застільна розмова», кілька грон бананів — але їм ще дозрівати й дозрівати...

— Доволі, — сказала Венді, зі сміхом піднімаючи руки. — Мені ніколи всього цього не запам’ятати. Це понад мої сили. Обіцяю тримати все в чистоті.

— А мені більше нічого й не треба, — він повернувся до Джека. — А містер Уллман уже натякнув щодо пацюків на своєму горищі?

Джек посміхнувся.

— Він сказав, що там цілком може виявитися кілька... а містер Ватсон каже, що вони й унизу, у підвалі можуть бути. Там, мабуть, тонни паперу, але погризеного я не бачив — зазвичай вони гризуть папір, коли влаштовують гнізда.

— Ватсон, Ватсон, — із глузливим смутком сказав Геллоран, хитаючи головою. — Чи хтось іще так лихословить?

— Та-ак, характер ще той, — погодився Джек. Найдужче з усіх, кого він лише зустрічав у житті, лаявся його батько.

— Узагалі ж, його можна пожаліти, — сказав Геллоран, проводжаючи їх назад до широких дверей у їдальню «Овер-лука». — Колись у його родини були грошики. Готель-бо побудував Ватсонів дід чи прадід... не пам'ятаю, хто з них.

— Так, мені розповіли, — сказав Джек.

— А що сталося? — запитала Венді.

— Не зуміли повести справи, ось що, — сказав Геллоран. — Цю історію Ватсон вам ще розповість. Дай йому волю, то він її буде розповідати й двічі на день. Старий звихнувся на цьому готелі. По-моєму, він дозволив «Оверлуку» сісти собі на голову. У нього було два сини, і один загинув від нещасного випадку, коли катався верхи на тутешній території — сам готель тоді ще будувався. Було це, напевно, року дев’яносто восьмого... або дев'ятого. Дружина старого вмерла від грипу,

і залишилися вони самі з молодшим сином. Відтак їх узяли сторожами в той-таки готель, що його старий і збудував.

— Так, шкода, — сказала Венді.

— Що з ним сталося? Зі старим? — запитав Джек.

— Тицьнув помилково палець у розетку, і все, — відгукнувся Геллоран. — Це було на початку тридцятих, перед тим як депресія прикрила готель на десять років. До речі, Джеку, коли ви з дружиною доглянете заодно й за пацюками в кухні, я нічого проти не маю. Якщо помітите... не труїть — пастками їх.

Джек заморгав.

— Звичайно. Хто ж труїть пацюків у кухні?

Геллоран іронічно розсміявся.

— Містер Уллман, ось хто. Минулої осені йому стрельнула в голову ця блискуча ідея. Ну, я, звісно, пояснив, сказав: «А якщо всі ми приїдемо сюди наступного року в травні, містере Уллмане, я на вечір відкриття приготую традиційний обід — а це, до речі, лосось під дуже приємним соусом, — і всі до єдиного занедужають, а лікар прийде й скаже: «Уллмане, що це ви тут витворяєте? Вісім найбагатших чуваків в Америці спожили щурячої отрути! Чиїх, цікаво, рук ця справа?»

Джек закинув голову й голосно розреготався.

— Що відповів Уллман?

Геллоран зсередини обмацав щоку язиком, немов перевіряючи, чи не застряг там шматочок їжі.

— Він сказав: «У такому разі — ловіть, Геллоран!»

Цього разу засміялися всі, навіть Денні, хоча він не зовсім

розумів, у чому полягав жарт — зрозуміло було лише, що він стосувався містера Уллмана, який, зрештою, знає не все на світі.

Учотирьох вони пройшли через їдальню, зараз тиху й порожню. З вікон відкривався казковий вид на засніжені західні вершини. Усі білі лляні скатертини були прикриті шматками чистого твердого пластику. В одному кутку, немов вартовий на посту, стояв уже скатаний на зиму килим.

З іншого боку широкої кімнати були двері, стулки яких нагадували крила кажана, а над ними — виведений позолоченими літерами старомодний напис: «БАР КОЛОРАДО».

Побачивши, куди дивиться Джек, Геллоран сказав:

— Якщо ви полюбляєте випити, то, сподіваюся, прихопили запаси з собою. Тут нема анічогісінько — учора була вечірка для співробітників, он воно що. Сьогодні у всіх покоївок і розсильних розколюється голова, включаючи й мене.

— Я не п’ю, — коротко повідомив Джек. Вони повернулися у вестибюль.

За ті півгодини, що вони провели в кухні, у вестибюлі стало значно вільніше. Довгасте приміщення вже набувало завмерлого, покинутого вигляду, і Джек вирішив, що незабаром вони звикнуться з цим. Стільці з високими спинками спорожніли. Черниць, що сиділи біля вогню, вже не було, та й сам вогонь загас, перетворившись на шар затишно тліючих вуглин. Венді виглянула на стоянку й побачила, що залишилася всього дюжина машин, решта зникли.

Вона піймала себе на тому, що їй хочеться сісти у «фолькс-ваґен» і виїхати в Боулдер... або ще куди-небудь.

Джек озирався в пошуках Уллмана, але того у вестибюлі не було. Підійшла молоденька покоївка із заколотим на потилиці попелястим волоссям.

— Твій багаж на ґанку, Діку.

— Спасибі, Саллі. — Геллоран цмокнув її в чоло. — Бажаю добре провести зиму. Я чув, ти виходиш заміж?

Вона пішла собі, розв’язно виляючи задом, а він повернувся до Торренсів.

— Якщо я хочу встигнути на свій літак, треба поквапитися. Бажаю вам усього доброго. Так і буде, я знаю.

— Спасибі, — сказав Джек. — Ви були дуже добрі.

— Я гарненько подбаю про вашу кухню, — знову пообіцяла Венді. — Насолоджуйтеся Флоридою.

— Як завжди, — сказав Геллоран. Він обперся руками об коліна й нагнувся до Денні. — Останній шанс, хлопче. Хочеш у Флориду?

— Здається, ні, — з посмішкою відповів Денні.

— О’кей. Хочеш провести мене із сумками до машини?

— Якщо мама дозволить.

— Можна, — сказала Венді, — але доведеться застебнути курточку.

Вона нагнулася, щоб зробити це, але Геллоран випередив її, великі, темні пальці рухалися спритно й моторно.

— Я відішлю його просто до вас, — сказав він.

— Чудово, — відгукнулася Венді й провела їх до дверей. Джек усе ще оглядався — чи не з'явиться Уллман. Біля стійки виписувалися останні постояльці «Оверлука».

11. Сяйво

Просто за дверима були звалені в купу чотири сумки. Три здоровенні, бувалі старі валізи із чорної штучної крокодилячої шкіри. Остання неосяжних розмірів сумка на блискавці була з вицвілої шотландки.

— Схоже, ти її понесеш, га? — запитав Геллоран у Денні. Сам він в одну руку взяв дві великі валізи, а третю сунув під пахву.

— Аякже, — сказав Денні. Він вчепився в сумку обома руками й слідом за кухарем спустився по сходах ґанку, мужньо намагаючись не кректати, щоб не виказати, як йому важко.

За той час, що минув після приїзду Торренсів, звіявся різкий, пронизуючий вітер; він свистів над стоянкою, і Денні, що ніс наперед себе сумку, яка стукала його по колінах, мусив жмуритися так, що очі перетворювалися на щілинки. На асфальті, тепер майже пустельному, шаруділи й переверталися кілька мандрівних осикових листочків, і це на мить нагадало Денні ту ніч минулого тижня, коли, прокинувшись після кошмару, він почув — або, принаймні, подумав, що чує, — як Тоні не велить йому їхати.

Геллоран опустив сумки на землю біля багажника бежевого «Плімут-Ф’юрі».

— Машина, звичайно, не бозна-яка, — довірчо повідомив він малому, — я її найняв, ось як. Моя Бессі — на іншому кінці Штатів. Ото машина, так машина. «Кадиллак» п’ятдесятого року, а як їде — суцільне задоволення! Класна штуковина... Тримаю її у Флориді, вона вже занадто стара, щоб лазити по горах. Тобі допомогти?

— Ні, сер, — сказав Денні. Останні десять або дванадцять кроків йому вдалося пронести сумку, не крекчучи. Із глибоким подихом полегшення він опустив її на землю.

— Молодець, — похвалив Геллоран. Діставши з кишені синього вовняного піджака велику зв’язку ключів, він відімкнув багажник і, піднімаючи речі, запитав: — Сяєш, малий? І так сильно, я таких ще не зустрічав. А мені в січні шістдесят стукнуло.

-Га?

— Тобі дещо дане, — сказав Геллоран, обертаючись до нього. — Щодо мене, я завжди називав це сяйвом. І бабця моя теж так казала. У неї теж це було. Коли я був хлопчаком, як ото ти, ми частенько сиділи на кухні й подовгу розмовляли, навіть рота не розкриваючи.

— Чесно?

Побачивши роззявленого рота Денні, його спраглий вираз обличчя, Геллоран із посмішкою сказав:

— Залазь-но, посидиш зі мною кілька хвилин у машині. Хочу поговорити з тобою. — Він зачинив багажник.

Венді Торренс із вестибюля «Оверлука» побачила, як її син лізе на пасажирське сидіння в машину Геллорана, а чорний кухар-велетень сідає за кермо. Відчувши гострий укол страху, вона відкрила було рота, щоб сказати Джекові: Геллоран не жартував щодо того, щоб відвезти його сина у Флориду, затівається викрадення... Але вони сиділи в машині — і нічого більше. Обриси голівки сина, уважно поверненої до великої голови Геллорана, були ледь помітні Венді. Але й з такої відстані вона впізнала позу: так син дивився телевізор, коли показували що-небудь особливо захоплююче, так він грався з батьком у «стару діву» або в дурнуватий криббідж^9. Джек, який і далі роззирався в пошуках Уллмана, цього не помітив. Венді мовчала, нервово спостерігаючи за машиною Геллорана, й намагалася зрозуміти: про що ж може йти мова, якщо Денні так нахилив голову?

Геллоран у машині говорив:

— Якщо гадаєш, що ти один такий на світі, робиться неначебто самотньо, так?

Денні, якому іноді бувало не лише самотньо, але й страшно, кивнув.

— А інших ви не зустрічали, тільки мене? — запитав

він.

Геллоран розсміявся, хитаючи головою.

— Ні, хлопче, зустрічав. Але ти сяєш найдужче.

— Виходить, таких багато?

— Ні, — сказав Геллоран, — але час від часу на них натикаєшся. Повно людей, які сяють трішечки. І навіть не знають про це. Ось лише завжди приходять із квітами, коли їхні дружини погано себе почувають під час місячних, добре здають контрольні в школі, хоча підручника й до рук не брали, і варто їм зайти в кімнату, вони відразу відчувають, що почувають люди в ній. Таких я зустрічав людей п'ятдесят або шістдесят. Але всього людей дванадцять, включаючи й мою бабусю, знали, що вони сяють.

— Bay, — сказав Денні й задумався. Потім: — Ви знаєте Місіс Брент?

— Її? — презирливо перепитав Геллоран. — Вона не сяє, ні. Просто два-три рази за вечір відсилає назад свою вечерю.

— Я знаю, що вона не сяє, — серйозно сказав Денні. — А дядечка в сірій формі, що підганяє машини, знаєте?

— Майка? Звичайно, я знаю Майка. І що ж?

— Містере Геллоране, навіщо їй його штани?

— Малий, ти про що?

— Ну, коли вона на нього дивилася, то думала: ось би залізти в його штани, і я подумав, навіщо...

Більше він не сказав нічого. Геллоран закинув голову, і з його грудей вирвався затаєний там басовитий регіт, він пролунав у машині мов артилерійська канонада; такий регіт, що затряслися сидіння. Денні заскочено посміхнувся. Нарешті, то відновляючись, те стихаючи, буря вляглася. З нагрудної кишені Геллоран дістав велику шовкову носову хустку — начебто, здаючись, викинув білий прапор — і витер сльози, що лилися з очей.

— Хлопче, — сказав він, усе ще похрюкуючи, — тобі ще й десяти не виповниться, а ти вже довідаєшся все про рід людський. Тільки не знаю, заздрити тобі чи ні.

— Але Місіс Брент...

— Викинь її з голови, — сказав кухар. — І не думай запитати маму. Вона лише засмутиться, розумієш?

— Так, сер, — відповів Денні. Він добре це втямив. У минулому йому вже траплялося засмучувати маму подібним чином.

— Місіс Брент — просто брудна баба, у якої дещо свербить, ото й усе, що тобі треба знати. — Він задумливо подивився на Денні. — І добряче ти можеш поцілити, доко?

-Що?

— Нумо, бабахни в мене. Подумай у мій бік. Хочу зрозуміти: чи можеш ти стільки, скільки я думаю, чи ні.

— А що подумати?

— Однаково. Лише подумай сильно.

— Гаразд, — сказав Денні. Хвилину він міркував, потім, зібравшись із думками, зосередився й різко жбурнув їх убік Геллорана. Раніше нічого подібного Денні не доводилося робити, і в останню мить якась частина його істоти інстинктивно повстала, притупивши грубу силу думки, — він не хотів зашкодити містерові Геллорану. І все-таки думка полетіла стрілою, і з такою силою, у яку Денні ніколи б не повірив. Вона пронеслася, як пущений рукою Нолана Райяна^10 м’яч, і навіть дещо швидше.

(Ой, хоч би не зробити йому боляче!)

Подумав він ось що:

(ШПРИВІТ, ДІКУШ)

Геллоран зморщився й ривком відхилився до спинки сидіння. Голосно клацнули зуби, з нижньої губи тоненьким струмком потекла кров. Руки кухаря мимоволі піднялися з колін до грудей, а потім упали знову. Вії слабко тріпотіли, мабуть, не керовані свідомістю, і Денні злякався.

— Містере Геллоране? Діку? З вами все гаразд?

— Не знаю, — сказав Геллоран зі слабким смішком. — Слово честі, не знаю, Бог свідок. Господи, малий, але ж ти і стрілок.

— Вибачте, — сказав Денні, стривожившись ще дужче. — Сходити по тата? Я збігаю, приведу його.

— Ні, уже все нормально. Усе добре, Денні. Посидь тут. Просто мене трошки струснуло, ото й усе.

— Я можу ще дужче, — зізнався Денні. — Я злякався в останній момент.

— Може, воно й непогано... інакше звисали б мої мізки з вух. — Він помітив тривогу на обличчі Денні й посміхнувся. — Нічого страшного, а що ти відчував?

— Начебто я — Нолан Райян і кидаю м'яч, — швидко відповів Денні.

— Любиш бейсбол, так? — Геллоран обережно розтирав скроні.

— Нам із татом подобаються «Ангели», — сказав Денні. — У Східноамериканській лізі — «Ред Сокс», а в Західній — «Ангели». Ми дивилися на світовому чемпіонаті матч «Ред Сокс» із Цинциннаті, я тоді був значно менший. А тато... — обличчя Денні потемніло й стало засмученим.

— Що тато, Дене?

— Не пам’ятаю, — сказав Денні. Він заходився було запихати до рота великий палець, щоб посмоктати його, але це були дитячі штучки. Рука повернулася на коліна Денні.

— Ти вмієш зрозуміти, що думають тато з мамою, Денні? — Геллоран пильно дивився на нього.

— Якщо мені хочеться, майже завжди. Але зазвичай я не намагаюся.

— А чому?

— Ну... — Він на хвилину стурбовано замовчав. — Ну, це ж як підглядати в спальню, коли вони роблять те, від чого бувають діти. Ви знаєте, що це таке?

— Так, було діло, — серйозно сказав Геллоран.

— їм би це не сподобалося. І не сподобалося б, що я підглядаю, як вони думають. Це паскудно.

— Зрозуміло.

— Але я розумію, що вони відчувають, — сказав Денні. — Із цим я нічого не можу вдіяти. Ще я знаю, як ви себе почуваєте. Я зробив вам боляче. Вибачте.

— Просто голова заболіла. З похмілля бувало й гірше. Ти можеш читати чужі думки, Денні?

— Я поки що зовсім не можу читати, — відповів Денні, — лише кілька слів. Але за цю зиму тато збирається навчити мене. Тато вчив читати й писати у великій школі. В основному писати, але читати він теж уміє.

— Я хотів сказати: ти можеш зрозуміти, про що думає хтось інший?

Денні помізкував.

— Коли голосно, то можу, — нарешті сказав він. — Як Місіс Брент про штани. Або, як коли ми з мамою якось пішли у великий магазин купувати мені черевики, і там один великий хлопець дивився на приймачі й думав узяти один, а купувати не хотів. Потім він подумав: «А якщо піймають?» А потім: «Але мені так хочеться такий приймач». Потім він знову подумав, що раптом його піймають, йому від цього стало погано, і мені теж. Мама розмовляла з чоловіком, що продавав черевики, так що я пішов до того хлопця й сказав: «Хлопче, не бери це радіо. Іди». І він справді злякався, і швидко пішов.

Геллоран широко посміхнувся.

— Тримаю парі, так воно й було. А що ти ще можеш, Денні? Тільки думки й почуття чи ще щось?

Обережне:

— А ви можете ще щось?

— Іноді, — сказав Геллоран. — Не часто. Іноді... іноді мені бувають видіння. А в тебе бувають видіння, Денні?

— Іноді, — сказав Денні, — я бачу сни, коли не сплю. Після того як приходить Тоні. — Йому знову дуже схотілося сунути палець у рот. Про Тоні він ніколи нікому не розповідав — тільки татові з мамою. Він змусив руку з тим пальцем, який звичайно запихав у рот, лягти назад на коліна.

— Хто такий Тоні?

І раптом на Денні накотило одне з тих осяянь, які лякали його найбільше: немов перед очима швидко промайнула якась незрозуміла машина, що могла виявитися й нешкідливою, і смертельно небезпечною. Він був занадто малий, щоб розібратися. Він був занадто малий, щоб зрозуміти.

— У чому річ? — вигукнув він. — Ви розпитуєте мене, тому що хвилюєтеся, правда? Чому ви хвилюєтеся за мене? Чому ви хвилюєтеся за нас?

Геллоран поклав на плечі малому великі темні руки.

— Перестань, — сказав він. — Напевно, все нормально. А якщо і є щось... то у тебе в голові, Денні, ого-го яка штука. Така, що тобі до неї ще рости й рости, он як. Тому треба тримати хвіст морквиною.

— Але я не розуміюі — вибухнув Денні. — Я розумію, але не розуміюі Люди... люди відчувають усяке. А я відчуваю їх, але не розумію, що я відчуваю! — Він із нещасним виглядом уперся поглядом собі в коліна. — Я хотів би вміти читати. Іноді Тоні показує мені написи, а я їх ледве прочитую.

— Хто такий Тоні? — повторив Геллоран.

— Мама з татом називають його моїм «невидимим приятелем», — відповів Денні, ретельно відтворюючи слова. — Але він справжній. Принаймні я так думаю. Коли я насправді дуже стараюся що-небудь зрозуміти, він іноді приходить. І я начебто зомліваю, тільки... там бувають видіння, як ви кажете. — Він глянув на Геллорана й ковтнув слину. — Раніше завжди приємні. А тепер... не пам’ятаю, як називаються сни, коли лякаєшся й плачеш?

— Кошмари? — запитав Геллоран.

— Так. Правильно. Кошмари.

— Про цей готель? Про «Оверлук»?

Денні знову опустив очі до своєї руки зі «смоктальним» пальцем.

— Так, — прошептав він. Потім, дивлячись угору, в обличчя Геллорану, пронизливим голоском заговорив: — Але я не можу розповісти все це татові, і ви теж не можете! Йому довелося взятися за цю роботу, тому що дядько Ел не зміг знайти йому ніяку іншу, а татові треба закінчити п'єсу, а то він знову може почати Погано Чинити, а я знаю, що це таке, це значить — напиватися, ось що, він завжди напивавсяу а це погано! — Денні замовк, готовий розплакатися.

— Тс-с-с, — сказав Геллоран і пригорнув личко Денні до шорсткої тканини піджака. Від нього слабко пахло нафталіном. — Нічого, синку. А якщо пальчику подобається в тебе в роті, нехай собі. — Але обличчя його було стривоженим.

Він сказав.

— Те, що ти вмієш, синку... я називаю це «сяяти», Біблія — «мати видіння», а вчені — «передбачати». Я багато читав про це, синку. Спеціально. І означає все це одне — бачити майбутнє.

Денні кивнув, не відриваючись від піджака Геллорана.

— Пам'ятаю, якось я так засяяв, що дужче ні раніше, ні пізніше не бувало... цього мені не забути. У п'ятдесят п'ятому. Я тоді служив в армії, за морями, на військовій базі в Західній Німеччині. До вечері залишалася година, а я стояв біля раковини і вставляв чортів одному салазі за те, що той картоплю чистить занадто товсто. «Гей, — кажу, — подивись, як це робиться». Він простягає мені картоплю й ножик, і тут кухня пропадає. Зовсім. Раз — і немає. Кажеш, до тебе перед... видіннями цей Тоні приходить?

Денні кивнув.

Геллоран обійняв його однією рукою.

— А мені пахне апельсинами. Весь той день пахло апельсинами, а мені це було ні до чого, тому що вони входили в меню вечері — ми одержали тридцять ящиків з Валенсії. У той вечір усе в клятій кухні смерділо апельсинами.

Я на секунду неначебто відключився. А потім почув вибух і побачив полум’я. Крики. Сирени. І ще засичало — так сичить лише пара. Потім я начебто ледь присунувся до всього цього й побачив вагон, що зійшов з рейок, він лежав на боку, й написано було: «Залізниця Джорджії та Південної Кароліни», і мене осінило, я зрозумів — на цьому поїзді їхав мій брат Карл, а поїзд зіскочив з рейок, і брат загинув. Ось так. Потім усе зникло, а переді мною — цей переляканий тупий салага, все простягає мені картоплю з ножиком і каже: «Сержанте, все гаразд?» А я відповідаю: «Ні, щойно в Джорджії загинув мій брат». Додзвонився я нарешті до мами по міжміському телефону, і вона розповіла мені, як це було.

Але, як бачиш, хлопче, я це вже знав.

Геллоран повільно похитав головою, відганяючи спогад, і зверху вниз заглянув у широко розплющені очі хлопчика.

— Але запам’ятати тобі, малий, треба ось що: такі штуки не завжди збуваються. Пам’ятаю, усього чотири роки тому я працював кухарем у таборі для хлопчиків на Довгому озері, у Мені. Ото сиджу я в Логанському аеропорту, чекаю посадки на свій рейс, і тут запахло апельсинами. Уперше років, напевно, за п’ять. Ото я й кажу собі: «Господи, що ж буде в цьому ненормальному нічному шоу далі?» — і йду в туалет, і сідаю на унітаз, щоб побути самому. Свідомості не втрачаю, але з’являється в мене відчуття, що мій літак розіб’ється, і стає воно все дужче й дужче. А потім пропадає разом із запахом апельсинів, і стає зрозуміло, що все скінчилося. Я повернувся до кас авіаліній «Дельта» і поміняв свій рейс на інший, за три години. І знаєш, що було?

— Що? — прошептав Денні.

— Нічого! — сказав Геллоран і розсміявся. Він з полегшенням побачив, що й хлопчик слабко посміхнувся. — Анічогісінько! Літак сів щасливо і точно за розкладом. Ось бачиш... буває, що передчуття нічим не закінчуються.

— Ох, — сказав Денні.

— Або візьми перегони. Я часто ходжу на перегони й зазвичай граю дуже непогано. Коли вони відправляються на старт, я стою біля огорожі, й іноді сяйво мені підказує, так, трішки: той кінь або цей. Звичайно, таке чуття дає змогу пристойно заробити. Я завжди повторюю собі: одного чудового дня ти вгадаєш трьох коней у трьох великих заїздах і матимеш на цьому такі гроші, що можна буде рано піти на пенсію. Дотепер це ще не збулося. Зате багато разів я повертався додому з іподрому не на таксі, а на своїх двох зі злиплим гаманцем. Ніхто не сяє увесь час, крім хіба Господа на небі.

— Так, сер, — погодився Денні, думаючи, як майже рік тому Тоні показав йому немовля, що лежало в колисці в їхній Стовінґтонській квартирі. Тоді Денні дуже схвилювався й почав чекати, знаючи, що на це потрібен час, але ніяке нове дитинча не з’явилося.

— Тепер послухай-но, — сказав Геллоран і взяв обидві ручки Денні у свої. — Тут я бачив кілька поганих снів, і погані передчуття теж були. Я тут пропрацював тепер уже два сезони, і разів десять у мене були... ну... кошмари, а ще, здається мені, з півдюжини разів увижалося всяке. Ні, що — не скажу. Це не для такого малюка, як ти. Просто різна гидота. Раз це було із цими кущами, хай їм грець, з тими, що, мов звірі, підрізані. Іншого разу покоївка, Делорес Вікері, було в неї малюсіньке сяйво, та, здається, вона про це й не здогадувалася. Містер Уллман викинув її з роботи... знаєш, що це значить, доко?

— Так, сер, — простодушно відповів Денні, — тата викинули зі школи, ось чому, по-моєму, ми опинилися в Колорадо.

— Отож, Уллман викинув її через те, що вона казала, начебто побачила в одному з номерів щось таке... у тому номері, де трапилася негарна річ. Це номер 217, і я хочу, щоб ти пообіцяв мені не заходити в нього, Денні. Усю зиму. Оминай його.

— Добре, — сказав Денні. — Ця тітка... покоївка... вона попросила вас подивитися?

— Так, попросила. І дещо зле там було. Але... не думаю, що воно може нашкодити кому-небудь, Денні. Ось я до чого хилю. Ті, хто сяє, іноді вміють бачити те, що має статися й, думаю, іноді — те, що вже сталося. Але все це — як картинки в книжці. Ти хоч раз бачив у книжці страшну картинку, Денні?

— Так, — сказав він, згадуючи казку про Синю Бороду й картинку, на якій нова дружина Синьої Бороди відчиняє двері й бачить усі голови.

— Але ти знаєш, що вона не може тобі нічого зробити, так?

— Так... — з легким сумнівом відгукнувся Денні.

— Отак і з цим готелем. Не знаю чому, але мені здається, хоч що б погане тут у свій час сталося, його маленькі шматочки ще валяються по готелі, як обрізки нігтів або шмар-клі, які хтось поганий розмазав під стільцем. Не розумію, чому так повинно бути саме тут. Здається мені, кепські речі трапляються в усіх готелях на світі, я багато де працював, і иіяких неприємностей ніде не було. Тільки тут. Але, Денні, я не думаю, що таке може кому-небудь зашкодити. — На кожному слові він наголошував, м’яко струшуючи хлопчика за плече. — Тому, якщо побачиш щось у холі, або в кімнаті, або па вулиці, де ці кущі... просто подивися в інший бік, а коли знову обернешся, все пропаде. Збагнув?

— Так, — сказав Денні. Він заспокоївся й почував себе шачно краще. Він став на коліна, цмокнув Геллорана в щоку й міцно обхопив. Той обняв його у відповідь.

Випустивши хлопчика, він запитав:

— Твої батьки... вони не сяють, ні?

— Ні, не думаю.

— Я їх перевірив, так само як тебе, — сказав Геллоран. —

І нон мама лише сіпнулася ледь-ледь. Знаєш, по-моєму, всі ми ми трохи сяють — принаймні, поки їхні діти не підростуть настільки, щоб самим про себе подбати. Твій тато...

Геллоран ненадовго замовк. Він перевірив батька хлопчати й просто не розумів. Не схоже було, що Дік зустрів гою, хто сяє, але твердо сказати, що ця людина на таке не ідатна, було не можна. Прощупувати батька Денні було... дивно, начебто Джек Торренс щось — щось — приховував.

Або так далеко сховав у собі, що до цього неможливо було дістатися.

— Гадаю, він узагалі не сяє, — закінчив Геллоран. — Так що за них не хвилюйся. Просто сам будь обережним. Не думаю, що хоч що-небудь тут може заподіяти тобі шкоду. Так що будь спокійний, о’кей?

— О’кей.

— Денні! Гей, доко!

Денні оглянувся.

— Це мама. Я їй потрібен, треба йти.

— Знаю, — сказав Геллоран. — Бажаю добре провести зиму, Денні. Так добре, як зумієш.

— Гаразд. Спасибі, містере Геллоране. Мені набагато краще.

У його свідомості зринули усміхнені слова:

(для друзів — Дік)

(так, Діку, добре)

їхні очі зустрілися, і Дік Геллоран підморгнув.

Денні проліз на сидіння машини й відчинив дверцята. Коли він вилазив, Геллоран покликав:

— Денні?

-Що?

— Якщо будуть неприємності... поклич. Закричи як слід, голосно, як кілька хвилин тому. Я зумію тебе почути навіть далеко на півдні, у Флориді. А почую й примчу якомога швидше.

— Добре, — сказав Денні й посміхнувся.

— Будь обережний, хлопчику.

— Ага.

Денні зачинив дверцята й побіг через стоянку до ґанку, де, обхопивши себе руками на гострому вітрі, стояла Венді. Геллоран дивився, широка посмішка повільно танула.

Не думаю, що хоч що-небудь тут може заподіяти тобі шкоди.

«Не думаю...»

А якщо він помилився? Як тільки він побачив оте у ванні номера 217, то зрозумів, що відпрацював ув «Оверлуку» свій останній сезон. Оте було значно гірше від будь-якої картинки в будь-якій книжці, а хлопчик, що біг до мами, здавався звідси таким маленьким...

Його погляд проплив до декоративних звірів.

Він різко завів машину, перемкнув передачу й поїхав геть, намагаючись не оглядатися. Звичайно ж, він оглянувся й, звичайно ж, ґанок виявилося порожнім. Вони пішли всередину. Неначе «Оверлук» проковтнув їх.

12. Великий обхід

— Про що ви говорили, милий? — запитала Венді, коли вони повернулися всередину.

— Ні про що особливе.

— Довгенько ж ви говорили ні про що.

Він знизав плечима, і в цьому жесті Венді впізнала батька Денні. Навряд чи сам Джек проробив би це краще. Більше з Денні неможливо було нічого витягнути. Венді відчула неабияку досаду, змішану з іще більш сильною любов'ю: любов була безпомічною, а досада походила з відчуття, що її навмисно виключили з чогось. Із ними вона іноді почувала себе сторонньою, виконавицею малюсінької ролі, що випадково заблукала назад на сцену, де розгорталися головні події. Що ж, нинішньої зими цим двом, які доводять Венді до ошаління, не вдасться відлучити її від себе — у квартирі для цього занадто мало місця. Вона раптом зрозуміла, що ревнує до того, наскільки близькі її чоловік і син, і їй стало соромно. Це занадто нагадувало те, що, мабуть, почувала її мати... занадто, щоб не стривожитися.

Зараз вестибюль був порожній, якщо не зважати на Уллмана й головного клерка за стійкою (вони підбивали підсумки біля каси), покоївок, що переодяглися в теплі штани й светри і стояли біля парадних дверей, обклавшись багажем, і Ватсона, тутешнього техніка-доглядача. Він помітив, що Венді дивиться на нього, і підморгнув... з відвертою хіттю. Вона квапливо відвела очі. Джек був біля вікна одразу за рестораном, він із мрійливим видом розглядав пейзаж, виразно насолоджуючись.

Певно, знімати касу закінчили, тому що Уллман, голосно гупнувши, замкнув її. Він надписав на стрічці свої ініціали й заховав її в маленький футляр на блискавці. Венді про себе поаплодувала клеркові, обличчя якого виражало величезне полегшення. Уллман справляв враження людини, що будь-яку недостачу вирве в головного клерка з-під шкіри... не проливши ні краплі крові. Венді не дуже й турбував Уллман і його настирлива метушлива манера. Він був точнісінько таким, як і всі начальники, з якими їй доводилося мати справу — як чоловіки, так і жінки. Із клієнтами він умів бути цукрово-солодким, а за лаштунками, з персоналом, перетворювався на дрібного тирана. Але зараз дисципліні прийшов кінець, і на обличчі головного клерка читалася написана великими літерами радість. Із дисципліною, до речі, було покінчено для всіх, крім них із Джеком і Денні.

— Містере Торренсе, — владно покликав Уллман. — Будь ласка, підійдіть сюди.

Джек пішов до нього, кивнувши Венді й Денні на знак того, що і їм варто підійти.

Клерк, що пішов було всередину, тепер повернувся, уже в пальто.

— Бажаю добре провести зиму, містере Уллмане.

— Сумніваюся, — холодно сказав Уллмане. — Дванадцятого травня, Бреддоку. Ні на день раніше. Ні на день пізніше.

— Так, сер.

Бреддок обійшов стійку. Обличчя його, відповідно до ситуації, виражало гідність і розважливість, але коли він повернувся до Уллмана спиною, то посміхнувся, як школяр. Він щось швидко сказав двом дівчатам, які все ще чекали біля дверей своє авто, і вслід йому полетів короткий вибух здавленого сміху.

Тепер Венді почала помічати, як тут тихо. Тиша налягла на готель, мов важка ковдра, що заглушує все, крім слабкої пульсації дня зовні. З того місця, де вона стояла, можна було заглянути у вилизаний зараз до стерильності внутрішній офіс. Там було два порожні столи й два сірі стелажі з папками. Далі виднілася кухня Геллорана, без єдиної цятки, великі двостулкові двері з круглими віконечками були розчинені й підперті гумовими валиками.

— Я подумав, що витрачу кілька зайвих хвилин і проведу вас по Готелю, — сказав Уллман, і Венді подумала, що в його тоні завжди чується велике «Г». Ви просто зобов’язані були почути його. — Упевнений, ваш чоловік добре вивчить тутешні входи й виходи, місіс Торренс, але ви із сином, безсумнівно, в основному будете триматися першого й другого поверхів, де ваша квартира.

— Безсумнівно, — соромливо пробурмотіла Венді, а Джек нишком глянув на неї.

— Це дуже гарний готель, — експансивно оголосив Уллман. — Мені просто подобається показувати його.

«Готова побитися об заклад, що так воно і є», — подумала Венді.

— Ходімо на четвертий поверх, а звідти спустимося вниз, — сказав Уллман. У його голосі виразно звучав ентузіазм.

— Якщо ми вас затримуємо... — почав Джек.

— Анітрошки, — сказав Уллман. — Магазин зачинений. «Ту фіні», принаймні на цей сезон. Крім того, я маю намір переночувати в Боулдері — звичайно, в «Боулдерадо». Єдиний пристойний готель по цей бік Денвера... крім, звичайно, самого «Оверлука». Ходіть сюди.

Вони всі разом увійшли в ліфт, щедро прикрашений мідними й латунними завитками, але той помітно осів ще до того, як Уллман розкрив дверцята. Денні з легким занепокоєнням поворухнувся, але Уллман згори вниз посміхнувся йому. Денні спробував посміхнутися у відповідь — без помітного успіху.

— Нема чого боятися, маленький чоловіче, — сказав Уллман. — Безпечно, як удома.

— Про «Титанік» теж так казали, — завважив Джек, піднімаючи очі на скляну кулю в центрі стелі кабіни. Венді прикусила зсередини щоку, щоб стриматися від посмішки.

Уллмана це зауваження не розвеселило. Він із шумом і тріском зачинив внутрішні дверцята.

— «Титанік» зробив лише один рейс, містере Торренсе. А цей ліфт, відколи його встановили тут у 1926 році, зробив їх тисячі.

— І це вселяє впевненість, — сказав Джек. Він потріпав волосся Денні. — Нумо, доко, літак не розіб'ється.

Уллман пересунув важіль, і якийсь час чулося лише жалібне виття замученого мотора й підлога тряслася в них під ногами. Венді уявилося: ось їхня четвірка застряє між поверхами, як мухи в пляшці, а навесні їх знаходять... із відсутніми шматочками... як у групі Доннера...

(припини!)

Ліфт, тремтячи, почав підйом. Спочатку знизу чулося клацання й стукіт, потім усе пішло більш гладко. На четвертому поверсі Уллман із глухим стукотом зупинив ліфт, розчинив стулки внутрішніх дверцят і відкрив зовнішні. До поверху залишалося ще дюймів шість. Денні широко розкритими очима дивився, наскільки нижче підлога ліфта від підлоги четвертого поверху, начебто щойно збагнув, що всесвіт улаштований не так розумно, як йому оповідали. Уллман відкашлявся, трохи підняв кабіну й зупинив її, при цьому вона здригнулася (два дюйми вони все-таки не доїхали), і всі вибралися назовні. Варто було кабіні звільнитися від їхньої ваги, як вона піднялася майже урівень із поверхом, але, на думку Венді, упевненості це не додавало. Безпечно в ліфті чи ні, але вона вирішила користуватися сходами, якщо потрібно буде спуститися або піднятися нагору. І за жодних умов вона не дозволить забратися в цю тендітну штуковину всім трьом разом.

— На що дивишся, доко? — весело запитав Джек. — Плями знайшов, так?

— Ні, звичайно, — сказав уражений Уллман. — Усі килими мили із шампунем лише два дні тому.

Венді й сама кинула оком на доріжку в холі. Симпатична, але, якщо настане день, коли в неї буде власний будинок, таку вона нізащо не вибере. На темно-блакитному тлі спліталося щось на кшталт сюрреалістичних джунглів, там були ліани, дикий виноград і екзотичні птахи на деревах. Важко було сказати, що це за птахи, тому що весь візерунок був геть чорним і виднілися лише силуети.

— Тобі подобається килим? — запитала вона в Денні.

— Так, мамо, — позбавленим виразу тоном відповів він.

Вони пройшли по приємно широкому холу. Шпалери

були шовковисті, блакитні, але трохи світліші, щоби поєднуватися з килимом. Через кожні десять футів на висоті приблизно семи футів були електричні світильники, стилізовані під лондонські газові ліхтарі, тому лампочки ховалися за склом туманно-кремового відтінку, перехопленим хрест-навхрест залізними смужками.

— Як вони мені подобаються, — сказала Венді.

Задоволений Уллман кивнув.

— Містер Дервент установив їх після війни — Другої світової, я маю на увазі, — по всьому готелю. Фактично, майже весь — хоча й не повністю — інтер’єр четвертого поверху — його ідея. Ось номер 300. Президентський люкс.

Він повернув ключ у замку двостулкових дверей цінної деревини й розчинив її навстіж. Від західної панорами, що постала перед їхнім зором, у вікні вітальні всі роззявили роти — напевно, цього Уллман і домагався. Він посміхнувся.

— Оце вид, чи не правда?

— Звісно, — сказав Джек.

Вікно займало майже всю довгу стіну вітальні, а за ним, просто між двох зазубрених вершин, стояло сонце й лило юлоте світло на скелі й цукрово-білий сніг високих піків. Хмари з боків і позаду від цього немов призначеного для поштової листівки пейзажу теж були підфарбовані золотом, а яскраві снопи сонячних променів повільно згасали в темних волохатих вирах нижче смужки лісу.

І Джек, і Венді були настільки поглинені цим видовищем, що не звернули уваги на Денні — той теж не зводив очей, але не з вікна, а з того місця, де відкривалися двері у ванну, u червоно-біло-смугастих шовковистих шпалер ліворуч від себе. І його ахання, що злилося з «ах!» батьків, не мало ніякого стосунку до краси.

На шпалерах запеклися великі плями крові, поцятковані малюсінькими шматочками якоїсь сірувато-білої речовини. Під цього Денні занудило. Це нагадувало написану кров’ю божевільну картину, сюрреалістичний офорт, що зображує закинуте від болю й жаху людське обличчя із зяючим ротом і знесеною половиною черепа.

(Якщо побачиш що-небудь... просто відвернися, а коли знову подивишся, все зникне. Збагнув?)

Денні навмисно перевів погляд на вікно, дотримуючись обережності, щоб із виразу його обличчя не можна було ні про що здогадатися, а коли його руку накрила мамина, він узявся за неї, стежачи, щоб не вчепитися або не подати який-небудь інший сигнал.

Управляючий говорив татові щось про те, що варто переконатися, чи закрите це велике вікно віконницями, інакше сильний вітер розіб’є його. Джек кивав. Денні обережно глянув на стіну ще раз. Велика пляма засохлої крові зникла. Маленьких сіро-білих цяток, розбризканих по ній, теж не було.

Потім Уллман вивів їх із номера. Мама запитала в нього, як він вважає, чи гори красиві? Денні сказав «так», хоча насправді гори його зовсім не хвилювали. Коли Уллман закривав за ними двері, Денні оглянувся через плече. Кривава пляма повернулася, тільки цього разу вона була свіжою. Вона розтікалася. Уллман, дивлячись просто на пляму, й далі швидко розказував про відомих людей, що зупинялися тут. Денні виявив, що до крові прикусив губу і навіть не відчув цього. Поки вони йшли по коридору, він трошки відстав від інших, утер тильною стороною руки кров і подумав про (кров)

(містер Геллоран бачив кров чи що-небудь гірше?)

(не думаю, що це може заподіяти тобі шкоду).

У роті Денні зачаївся крик, але хлопець притамував його. Тато з мамою не вміють бачити такі речі; вони ніколи цього не вміли. Він промовчить. Мама з татом люблять одне одного, оце реальність. Інше нагадувало картинки в книжці. Деякі були страшними, але заподіяти шкоди не могли. «Вони... не можуть... заподіяти шкоди...»

Містер Уллман провів їх по коридорах, які звивалися й завертали, як у лабіринті, й показав ще кілька номерів на четвертому поверсі. Тут, нагорі, самі вершки, сказав містер Уллман, хоча ніяких вершків Денні не бачив. Він показав їм кімнату, де якось зупинялася леді, яку звали Мерилін Мон-ро, — вона тоді вийшла заміж за чоловіка на ім’я Артур Міллер (Денні невиразно збагнув, що незабаром після того, як вони пожили в «Оверлуку», Мерилін із Артуром РОЗЛУЧИЛИСЯ).

— Мамо?

— Що, любий?

— Якщо вони були одружені, чому в них різні прізвища? У вас із татом прізвище одне.

— Так, Денні, але ми ж не знаменитості, — сказав Джек. — Знамениті жінки зберігають своє прізвище навіть після того, як вийдуть заміж, тому що прізвище — це їхній шматок хліба л маслом.

— Хліба з маслом, — повторив геть заінтригований Денні.

— Тато хоче сказати, що люди звикли ходити в кіно й дивитися на Мерилін Монро, — сказала Венді, — але їм може не сподобатися, якщо вони прийдуть і побачать Мерилін Міллер.

— Чому? Це однаково буде та ж сама леді. Хіба ніхто не здогадається?

— Так, але... — Вона безпомічно подивилася на Джека.

— Якось у цьому номері зупинявся Трумен Капоті, — нетерпляче перебив Уллман. Він відчинив двері. — Це було вже при мені. Жахливо мила людина. Європейські манери.

У жодному з цих номерів не було нічого примітного (тим паче вершків, про які не переставав згадувати містер Уллман, там не було) — нічого, що злякало б Денні. Фактично, на четвертому поверсі Денні стривожило ще тільки одне; але чому — він не міг сказати. А стривожив його вогнегасник на стіні в тому місці, де коридор завертав до ліфта. Той вогнегасник був розкритий, як рот, повний золотих зубів.

Він був несучасним; плаский шланг, що разів десять обвив його, одним кінцем кріпився до великого червоного вентиля, а інший кінець був із латунним наконечником. Витки шланга втримував червоний металевий обруч на шарнірі. У випадку пожежі можна одним сильним поштовхом відкинути такий обруч із дороги — і шланг ваш. Це Денні розумів, йому добре вдавалося змекитувати, як працюють речі. На той час, як Денні виповнилося два з половиною, він уже відмикав захисні дверцята, які батько зробив на верхній площадці сходів у їхньому Стовінґтонському будинку. Він зрозумів, як працює замок. Тато називав це вправністю. У декого вправність була, а в декого — ні.

Цей вогнегасник був старший від тих, які випадало бачити Денні, наприклад у дитячому садку, але нічого надзвичайного в цьому не було. Проте шланг, що згорнувся на тлі блакитних шпалер, як спляча змія, пробуджував у хлопчикові до невиразного почуття тривоги. Тож, звернувши за ріг, він зрадів, коли шланг зник з виду.

— Ясна річ, усі вікна варто закрити віконницями, — сказав містер Уллман, коли вони знову зайшли в ліфт. Кабіна в них під ногами ще раз ніяково осіла. — Але особливо мене турбує вікно в президентському люксі. Обійшлося воно нам у чотириста двадцять доларів, але ж минуло більше тридцяти років. Сьогодні заміна такого скла обійдеться у вісім разів дорожче.

— Я закрию, — сказав Джек.

Вони спустилися на третій поверх, там були інші номери, а коридор виявився ще звивистішим і повертав ще частіше. Тепер, коли сонце зайшло за гори, світла у вікнах стало значно менше. Містер Уллман показав їм один або два номери, і на цьому все скінчилося. Повз номер 217, щодо якого застерігав Дикий Геллоран, він пройшов, не сповільнюючи кроку. Денні подивився на непомітну табличку з номером, одночасно зачарований і стривожений.

Потім — ще нижче, на другий поверх. Там містер Уллман не показував кімнат, поки вони не опинилися аж біля покритих товстим килимом сходів, що вели назад у вестибюль.

— Ось ваша квартира, — сказав він. — Гадаю, вона вам сподобається.

Вони ввійшли. Денні напружився — мало, що там могло виявитися. Там не виявилося нічого.

Венді Торренс відчула, як на неї нахлинуло неабияке полегшення. Президентський люкс своєю холодною елегантністю викликав у неї почуття незручності, власної незграбності. Цікаво відвідати відреставрований історичний будинок, де у спальні висить меморіальна табличка «Тут спав Авраам Лінкольн» або «Тут спав Франклін Рузвельт», але зовсім інша річ — уявити, як лежиш із чоловіком серед цілих акрів постільної білизни й, може, кохаєшся там, де лежали найбільші (принаймні наймогутніші, поправилася вона) у світі люди. Але ця квартира була простішою, більш домашньою, вона просто-таки вабила до себе. Венді подумала, що без особливих складнощів зуміла б миритися з нею до наступного літа.

— Тут дуже приємно, — сказала вона Уллману й почула у своєму голосі вдячність.

Уллман кивнув.

— Простенько, але нормально. У сезон отут живуть кухар із дружиною або з помічником.

— Тут жив містер Геллоран? — втрутився Денні.

Містер Уллман поблажливо схилив голову.

— Саме так. Із містером Неверсом. — Він повернувся до Джека й Венді. — Ось вітальня.

Там стояло кілька стільців, з виду зручних, але недорогих; кавовий столик — колись він коштував чимало, але зараз із одного боку в нього був відколотий довгий шматок; дві книжкові полиці (Венді з деяким подивом виявила на них купу читацьких дайджестів і детективних романів сорокових років) і казенний телевізор невідомої марки, значно менш елегантний, ніж консолі з полірованого дерева в кімнатах.

— Кухні, звичайно, нема, — сказав Уллман, — але є підйомник для подачі страв. Квартира якраз над кухнею готелю. — Він зсунув убік квадратний шматок обшивки; відкрилася широка квадратна таця. Уллман підштовхнув її, і вона зникла, оголивши позаду трос.

— Таємний хід! — збуджено заявив Денні матері, вражаюча шахта за стіною миттю змусила забути про всі страхи. — Просто як в «Еббот і Костелло зустрічаються з монстрами!»

Містер Уллман насупився, але Венді винувато посміхнулася. Денні підбіг до підйомника й заглянув у шахту.

— Сюди, будь ласка.

Уллман відчинив двері в дальньому кінці вітальні. Вони вели в широку й простору спальню. Там стояли два однакових ліжка. Венді глянула на чоловіка, посміхнулася, знизала плечима.

— Немає проблем, — відповів Джек. — Ми їх зсунемо.

Містер Уллман, щиро здивований, оглянувся.

— Прошу?

— Ліжка, — люб’язно пояснив Джек. — їх можна зсунути.

— О, звичайно, — сказав Уллман, миттєво зніяковівши. І Іотім його обличчя прояснилася, а з-під комірця сорочки вгору поповз рум’янець. — Як вам зручно.

Він провів їх назад у вітальню, ще одні двері звідти відкривалися в іншу спальню, де стояло двоповерхове ліжко. У кутку бряжчав радіатор, а килимок на підлозі був прикрашений жахливим візерунком: кактусами й шавлією. Венді иомітила, що Денні вже накинув на нього оком. Стіни кімнати, не такої великої, як сусідня, вкривали панелі зі справжньої сосни.

— Доко, як ти гадаєш, витримаєш ти тут? — запитав ) (жек.

— Ще б пак. Я буду спати на верхньому ліжку, гаразд?

— Як хочеш.

— І килимок мені теж подобається. Містере Уллмане, чому у вас не всі килими такі?

На мить у містера Уллмана обличчя зробилося таким, начебто він запустив зуби в лимон. Потім він посміхнувся й поплескав Денні по щоці.

— Оце ваші кімнати, — сказав він, — тільки ванна за основною спальнею. Квартира не надто велика, але, звичайно, ви можете розташовуватися і в інших номерах готелю. Камін у вестибюлі — у доброму робочому стані, так, принаймні, мені сказав Ватсон, і якщо внутрішній голос підкаже вам обідати в їдальні — не соромтеся, обідайте.

Він говорив тоном людини, яка дарує великі привілеї.

— Добре, — сказав Джек.

— Спустимося вниз? — запитав містер Уллман.

Вони з’їхали на ліфті в тепер уже геть порожній вестибюль, лише Ватсон у шкіряній куртці підпирав вхідні двері, колупаючи в зубах зубочисткою.

— Я гадав, ви вже далеко звідси, — прохолодним тоном вимовив містер Уллман.

— Та ось, товчуся тут, щоб нагадати містерові Торренсу про котел, — сказав Ватсон, випрямлюючись. — Не спускайте з нього очей, друже, і все буде якнайкраще. Разів зо два на день скидайте тиск. Він повзе.

«Він повзе», — подумав Денні. Ці слова відлунювали в довгому тихому коридорі його свідомості, дзеркальному коридорі, у який люди рідко заглядають.

— Добре, — сказав батько.

— І все буде гаразд, — сказав Ватсон і простягнув Дже-кові руку Той потиснув її. Ватсон повернувся до Венді й схилив голову.

— Мем, — сказав він.

— Дуже приємно, — відгукнулася Венді й подумала, що це пролунало геть абсурдно. Вона була родом з Нової Англії, прожила там усе життя, і їй здавалося, що декількома короткими фразами цей кошлатий Ватсон утілив все те, що, як вважається, і є Заходом. Нехай навіть до цього він їй хтиво підморгував.

— Торренсе-молодший, — серйозно сказав Ватсон і простягнув руку. Денні, який уже з рік прекрасно розбирався в рукостисканнях, несміло подав свою руку й відчув, як вона потонула в долоні Ватсона. — Піклуйся про них гарненько, Дене.

— Так, сер.

Ватсон відпустив рученя Денні й розпрямився. Він глянув на Уллмана.

— Що ж, до наступного року, — сказав він, простягаючи руку.

Уллман в’яло торкнувся до неї. Рожевуватий камінь у його персні піймав світло люстри у вестибюлі й зловісно підморгнув.

— Дванадцятого травня, Ватсоне, — сказав він. — Ні на день раніше або пізніше.

— Так, сер, — сказав Ватсон, і Джек виразно уявив, як подумки той додав: «Траханий підар».

— Гарної вам зими, містере Уллмане.

— О, у цьому я сумніваюся, — зарозуміло відповів той.

Ватсон відчинив одну стулку великих парадних дверей, вітер завив голосніше й заходився тріпати комір його куртки.

— Ви обережніше, — сказав він.

Відповів Денні:

— Так, сер.

Ватсон, не такий і далекий предок якого володів готелем, соромливо прослизнув у двері. Ті зачинилася за ним, заглушивши вітер. Вони всі разом спостерігали, як Ватсон простукав поношеними чорними ковбойськими чоботями по широких щаблях парадного ґанку. Поки він перетинав стоянку й залізав усередину свого пікапа «Інтернешнл гар-вестер», біля його ніг кружляло тендітне жовте листя осики. Він завів авто, із заржавленої вихлопної труби вилетів синій димок. Поки машина заднім ходом виїжджала зі стоянки, усі мовчали, немов були під владою закляття. Вантажівка Ватсона зникла за виступом пагорба, а потім з’явилася знову, маленька, на головній дорозі. Він тримав курс на захід.

На мить Денні відчув, що йому самотньо, як ніколи в житті.

13. Парадний вхід

Сімейство Торренсів стояло на довгому парадному ґанку готелю «Оверлук», немов позуючи для сімейного портрета: у центрі — Денні в застебнутій курточці, яка від минулої осені стала малою й уже протиралася на ліктях; за ним — Венді, що опустила руку йому на плече; ліворуч від хлопчика — Джек, долоня якого невагомо лежала на голівці сина.

Містер Уллман у дорогому коричневому мохеровому пальті, застебнутому на всі ґудзики, на крок відстав. Сонце, що вже геть зникло за горами, обвело вершини золотою вогненною облямівкою, а тіні зробило довгими й ліловими. На стоянці залишилося лише три авта: тутешня вантажівка, «Лінкольн-Континенталь» Уллмана й старенький «фолькс-ваґен» Торренса.

— Ну, ось ключі, — сказав Уллман Джеку. — Ви все зрозуміли щодо котла й опалення?

Джек кивнув, почуваючи до Уллмана щось на кшталт щирого співчуття. У цьому сезоні справи закінчилися, клубок змотали до 12 травня майбутнього року — не до 11, не до 13-і відповідальний за все Уллман, який правив про готель тоном, у якому звучала безсумнівна пристрасть, не міг не пошукати недоліків.

— Гадаю, я впораюся як слід, — сказав Джек.

— Добре. Буду з вами в контакті. — Але він і далі не квапився, начебто чекав, що вітер прийде на допомогу й, можливо, віднесе його до авта. Уллман зітхнув. — Ну гаразд. Бажаю добре провести зиму, містере Торренсе, місіс Торренс. І тобі, Денні.

— Спасибі, сер, — сказав Денні. — І вам теж.

— Сумнівно, — ще раз сказав Уллман, і це пролунало сумно. — Цей готель у Флориді, якщо казати відверто, справжній смітник. Гайнуєш час на марноту. «Оверлук» — ось моя теперішня справа. Гарненько піклуйтеся про нього для мене, містере Торренсе.

— Гадаю, наступної весни, коли ви повернетеся сюди, він буде на місці, — сказав Джек, а в мозку Денні блискавкою промайнула думка

(а ми?)

і пропала.

— Звісно. Звісно, він буде на місці.

Уллман подивився на дитячий майданчик, де під вітром потріскували кущі-тварини. Потім ще раз діловито кивнув.

— Що ж, до побачення.

Він швидко й манірно пройшов до свого автомобіля — кумедно великого для такої низенької людини — і зник усередині. Загурчав, оживаючи, мотор «лінкольна», а коли він вибирався зі свого місця на паркінґу, спалахнули задні фари. Машина від’їхала, й Джек зумів прочитати маленьку табличку над місцем її стоянки: «ТІЛЬКИ ДЛЯ МАШИНИ МІСТЕРА УЛЛМАНА, УПР.».

— Аякже, — тихо мовив Джек.

Вони проводжали його поглядами, поки машина не зникла з виду, з’їхавши вниз по східному схилу. Коли вона зникла, всі троє переглянулися — мовчки, майже злякано. Вони залишилися самі. По акуратно підстриженій галявині, не призначеній для очей постояльців, зграйками безцільно кружляло листи осики, ледь торкаючись землі. Крім них трьох, не було кому побачити, як осіннє листя крадеться по траві. Від цього в Джека виникло дивне відчуття — начебто він зменшувався, і його життєва сила змаліла до жалюгідної іскорки, зате готель і його територія удвічі збільшувалися, ставали лиховісними, і їхня похмура нежива сила перетворювала його, Джекову, родину на карликів.

Потім Венді сказала:

— Поглянь-но на себе, доко. У тебе з носа тече, як із пожежного шланга. Ходімо досередини.

І вони пішли всередину, рішуче зачинивши двері перед безупинним виттям вітру.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ ОСИНЕ ГНІЗДО

14. На даху

— Ах, ти ж, курва, хай тобі чорт!

Джек Торренс скрикнув від болю й подиву і з розмаху плеснув правою рукою по синій робочій ковбойці, проганяючи велику сонну осу, що вжалила його. Потім якомога швидше поліз угору по даху, поглядаючи через плече, чи не піднімаються з гнізда, яке він розворушив, брати й сестри цієї оси, щоб стати на бій. Якщо так, усе могло кепсько закінчитись — гніздо було на шляху до сходів, а люк, що вів на горище, був замкнений зсередини. Падати довелося б з висоти сімдесяти футів на зацементовану веранду між готелем і галявиною.

Прозоре повітря над гніздом було непорушним, непо-тривоженим.

З відразою присвиснувши крізь зуби, Джек сів, осідлавши гребінь даху, і оглянув указівний палець правої руки. Той уже почав опухати, і Джек вирішив, що варто спробувати проповзти повз гніздо до сходів, щоб спуститися й прикласти до пальця лід.

Було двадцяте жовтня. Венді й Денні поїхали в Сайдвін-дер на тутешній вантажівці (старенькому, торохтливому «доджі», якому все-таки довіряти можна було більше, ніж «фольксваґену» — той тепер похмуро хрипів, мов доживав останні дні), щоб купити три галони молока й дещо придбати до Різдва. Закуповувати подарунки було зарано, але неможливо було сказати, коли остаточно випаде сніг. Заморозки вже почалися, а дорога до «Оверлука» подекуди бралася ожеледдю.

Поки що була неймовірно гарна осінь. Усі три тижні, які Торренси провели тут, золоті дні змінювали одні одних. Прохолодне, підбадьорливе ранкове повітря вдень прогрівалося до шістдесяти з хвостиком — якраз зручно піднятися на похилий дах західного крила «Оверлука» й перестелити там черепицю. Джек чесно зізнався Венді, що роботу можна було закінчити ще чотири дні тому, однак він вирішив, що поспішати нікуди. Вид, що відкривався згори, був настільки ефектним, що перед ним блідла навіть панорама за вікном президентського люкса. Мало того: заспокоювала сама робота. На даху Джек почував, як зціляється від ниючих ран останніх трьох років. На даху він почував, як набуває душевної рівноваги. Ті три роки починали здаватися плутаним кошмаром.

Черепиця добряче прогнила, частину її геть здули урагани минулої зими. Усе це він віддер і скинув із краю даху, волаючи на все горло: «Бережись! Бомба!» — йому зовсім не хотілося вцілити в Денні, якщо той ненароком заблукає сюди. Коли оса вжалила Джека, він саме діставав зношений болт.

Іронія полягала в тому, що кожного разу, піднімаючись на дах, Джек сам себе попереджав: обережно, не наступи на гніздо; на такий випадок він навіть прихопив димову шашку Але того ранку стояла така тиша й спокій, що його пильність ослабла. Він знову опинився у світі повільно створюваної ним п’єси, накидаючи начорно сцену, над якою буде працювати ввечері. П’єса просувалася дуже непогано, і хоча Венді з цього приводу не просторікувала, він знав, що дружина задоволена. Не давалася вирішальна сцена з директором школи, садистом Денкером, і Ґері Бенсоном, юним героєм п’єси — на ній Джек застопорився в останні нещасні півроку в Стовінґтоні, у ті шість місяців, коли жагуча спрага напитися бувала настільки сильною, що йому ледве вдавалося зосередитися на уроках у школі, не кажучи вже про надпрограмні літературні проби.

Але ось уже дванадцять вечорів, варто було лише Дже-кові сісти за свій «ундервуд» тієї моделі, яку ставлять в конторах (його він позичив з головного офісу, з першого поверху), як усі завади зникали таким же чарівним чином, як розчиняється в роті цукрова вата. Майже без зусиль йому вдалося вилити душу Денкера (а цього увесь час бракувало), відповідно він переписав більшу частину другого акту так, щоб усе крутилося навколо нової сцени. Із часом усе виразніше поставав третій акт, який саме й крутився у Джека в голові, коли оса обірвала роздуми. Він подумав, що міг би за два тижні начорно накидати акт, а до Нового року закінчити весь чистовик клятої п’єси.

У Нью-Йорку в нього була літагент — уперта рудоволоса пробивна пані на ім’я Філліс Сендлер, вона курила «Гер-берт Терейтон», пила з паперового стаканчика «Джим Бім» і вважала, начебто літпроцес заклинило на Шоні О’Кейсі.

Вона продала три оповідання Джека, включаючи те, яке надрукував «Есквайр». Джек уже повідомив Філліс про п’єсу «Маленька школа», описавши основний конфлікт між талановитим ученим Денкером, який опустився до того, що перетворився на жорстокого й злостивого директора ново-англійської школи на зламі віку, і Ґері Бенсоном, учнем, якого Денкер бачить самим собою в молодості. Філліс відповіла, висловила зацікавлення і застерегла, що перш ніж сідати за п’єсу, Джекові варто перечитати О’Кейсі. Цього року вона написала йому ще раз, запитуючи, де, чорт забирай, п’єса. Джек понуро відповів, що «Маленька школа» безстроково, а може й назавжди, застрягла на півдорозі від руки до паперу в тій «цікавій інтелектуальній Гобі, яку зазвичай називають авторським тупиком». Тепер складалося враження, що Філліс і справді має шанс одержати п’єсу. Вдала вона буде чи ні, чи поставлять її коли-небудь — питання зовсім іншого порядку. До того ж Джека, здається, такі проблеми не дуже й хвилювали. У певному сенсі він почував, що каменем спотикання була сама п’єса — колосальний символ невдалих років у Стовінґтонській школі; символ сім’ї, яку Джек мало не зруйнував, як божевільний хлопчисько, що сів за кермо старої руїни; символ жахливого нападу на сина, інциденту із Джорджем Гетфілдом на автостоянці — інциденту, який не можна було, як і раніше, вважати черговим раптовим руйнівним спалахом свого темпераменту. Тепер Джек вважав, що проблема його алкоголізму частково поставала з неусві-домленого бажання звільнитися від Стовінґтона, а відчуття, що подітися нікуди, душило будь-який письменницький порив. Він покинув пити, але спрага свободи не зменшилася.

Звідси — Джордж Гетфілд. Тепер від тих днів зосталася лише п’єса на столі їхньої з Венді спальні, а коли він закінчить її й відішле в нью-йоркське агентство Філліс, можна буде повернутися до інших речей. Не до роману (Джек поки що не був готовий поринути в трясовину зобов’язань ще на три роки), але до кількох оповідань — безсумнівно. Може, навіть збірника оповідань.

Обережно пересуваючись рачки, Джек проповз униз по схилу даху, минувши чітку межу між новою зеленою черепицею й ділянкою, яку щойно закінчив розчищати. Діставшись до її краю, ліворуч від розкритого осиного гнізда, Джек непевно посунув до нього, готовий позадкувати і злетіти сходами вниз, на землю, як тільки запахло б смаленим.

Він схилився над місцем, де зняв черепицю, і заглянув туди.

Гніздо ліпилося в просторі між старим болтом і підстеленими під саму черепицю дошками три на п’ять. Але ж воно в біса й велике! Сірувата паперова куля, здалося Джекові, була близько двух футів у діаметрі. Неправильної форми, бо щілина між планками й болтом вузькувата, але Джек подумав, що все-таки маленькі кусюки попрацювали на славу. Поверхня гнізда кишіла незграбними, повільними комахами. Вони були великі й недоброзичливі — не ті, що в жовтих піджачках, менші й спокійніші, ні, це були шершні. Від осінньої прохолоді вони отупіли, стали повільними, але Джек, з дитинства добре знайомий з осами, вирішив, що йому пощастило — він відбувся тільки одним укусом. Так, подумав він, якби Уллман найняв працівника в розпалі літа, той, розібравши саме цю ділянку даху, був би до чортиків здивований. Іще 6 пак. Коли на вас сідає одразу дюжина шершнів і жалить обличчя, руки, плечі, ноги просто крізь штани, цілком можна забути, що до землі — сімдесят футів. Намагаючись утекти від них, запросто можна й полетіти з даху. І все це — через маленькі створіння, найбільші з яких завдовжки всього як пів-олівця.

Десь, чи в недільній газеті, чи в журнальній статті, він читав, що сім відсотків усіх смертей в автомобільних катастрофах не мають пояснення. Ніяких механічних несправностей, ніякого перевищення швидкості, всі тверезі, погода гарна. Просто на пустельному відрізку дороги розбивається самотня машина, і єдиний небіжчик — водій — вже не пояснить, що сталося. У статті подавалося інтерв’ю з поліцейським, згідно з теорією якого чимало так званих «аварій на рівному місці» відбуваються через те, що в машині опинилися комахи. Оси, які-небудь бджоли, може, навіть павуки або мошки. Охоплений панікою водій намагається їх прибити або випустити, відкривши віконце. Не виключено, що комаха кусає його. Може, водій просто втрачає керування. Так чи інакше, раз... і все закінчено. А комаха, звичайно, зовсім не постраждавши, з веселим дзижчанням летить собі геть від димуючих руїн... Джек згадав, що поліцейський наполягав, щоб патологоанатоми під час розкриття таких жертв дивилися, чи немає укусів комах.

Зараз, коли він дивився вниз, на гніздо, йому здавалося, що воно може слугувати символом усього, через що він пройшов, а ще — знаменням майбутніх кращих часів. Як інакше пояснити все, що сталося з ним? Адже він, як і раніше, відчував: весь набір стовінґтонських неприємностей доводилося розглядати з тієї точки зору, що Джек Торренс — сторона пасивна. Із-поміж викладачів Стовінґтона Джек знав багатьох (тільки у відділі англійської мови — двох), які полюбляли випити. Зек Танні мав звичку в суботу вранці купувати ціле барило пива й весь вечір цмулити це пиво на задньому дворі, а в неділю, чорт забирай, дивився футбольні матчі або старі фільми й допивав до дна. Однак весь тиждень Зек був тверезий як скло — хіба деколи випивав слабенький коктейль за ленчем.

Вони з Елом Шоклі були алкоголіками. Вони шукали одне одного, як два ізгої, усе ще спраглі спілкування, щоб утопитися на пару, а не поодинці. Тільки море було не солоним, а винним, ото й усе. Спостерігаючи, як оси внизу займаються справами, до яких їх підштовхує інстинкт, поки зима ще не напосіла й не знищила всіх, крім матки, що впала в сплячку, Джек пішов ще далі. Він — досі алкоголік, і буде ним завжди. Може, він став алкоголіком у той момент, коли на інститутській вечірці, на другому курсі, вперше спробував спиртне. Це не мало жодного стосунку до сили волі, до питання, чи морально пити, до слабкості або сили його власного характеру. Десь усередині було зламане реле чи вимикач, що не спрацьовував, так що волею-неволею Джек рухнув униз — спершу повільно, потім, коли на нього почав тиснути Стовінґтон, усе швидше. Довгий слизький спуск, а внизу виявився нічийний велосипед і син зі зламаною рукою. Джек Торренс — пасивний об’єкт. З його норовом було те ж саме. Усе життя Джек безуспішно намагався стримувати його. Він пам’ятає, як сусідка, коли йому було сім, надавала йому по попі за те, що він грався з сірниками. Утікши від неї, він запустив каменем у машину, що проїжджала мимо. Це побачив його батько й, ошалілий, налетів на маленького Джекі й натовк йому попу так, що вона аж почервоніла... а потім підбив око. Але, коли батько, бурмочучи щось собі під ніс, пішов у дім подивитися, що там по телевізору, Джек, який наткнувся на бездомного собаку, копнув його в канаву. Дві дюжини бійок у початковій школі, у середній — ще більше, так що двічі Джека відстороняли від занять і безліч разів залишали після уроків, незважаючи на гарні оцінки. Запобіжником, певною мірою, був футбол, хоча Джек чудово розумів, що мало не щохвилини кожної гри буквально звіріє, сприймаючи як особисту образу кожен блок і перехоплення м’яча суперником. Грав він добре; і в молодших, і в старших класах був «Найкращим у спортивній асоціації» — але чудово знав, що завдячувати в цьому (або винити в цьому) має своєму кепському характеру. Футбол не приносив йому радості. Кожна гра народжувала недобрі почуття.

І все ж, незважаючи на все це, Джек не відчував себе мерзотником. Він не почував себе поганим. Себе він завжди сприймав як Джека Торренса, справді класного хлопця, якому варто навчитися тримати в шорах свій норов до того, як одного чудового дня станеться лихо. І так само слід було навчитися приборкувати своє пияцтво. Але він, безперечно, був не лише фізіологічним, але й емоційним алкоголіком, і між першим і другим існував взаємозв’язок, але в таких глибинах його істоти, куди й заглядати не захочеш. Чи були глибинні причини взаємозалежні чи ні, мали вони соціологічне, психологічне чи фізіологічне походження, Джека не переймало. Справу доводилося мати з результатами: із прочуханами від батька; з відстороненням від занять і спробами пояснити, як порвав у бійці на дитячому майданчику шкільну форму; а пізніше — з похміллям, з повільним розчиненням клею, який скріплює його шлюб; з єдиним велосипедним колесом, погнуті спиці якого стриміли в небо; зі зламаною рукою Денні. І звичайно, із Джорджем Гетфілдом.

Джек почував, що даремно він сунув руку у Велике Осине Гніздо Життя. Образ був огидний. Але як метафора реальності здавався корисним. У розпалі літа рука Джека сунулася під якісь згнилі планки — і кисть цієї руки, та й усю її тепер, палив священний, праведний вогонь, що руйнує свідомі думки, робить застарілою концепцію цивілізованої поведінки. Чи можна очікувати від вас, що ви будете чинити як мисляча людська істота, якщо вашу руку простромлюють розжарені гострі голки? Чи можна очікувати, що ви будете жити в любові й злагоді зі своїми рідними й близькими, якщо ситуація (ситуація, яку Джек уважав настільки безневинною) така, що з діри піднімається коричнева розлютована хмара й стрілою летить просто на вас? Чи можна вважати вас відповідальним за свої вчинки, якщо ви стрімголов біжете по похилому даху за сімдесят футів над землею, не знаючи куди, забувши, що ноги, спотикаючись у паніці, можуть не втримати і ви незграбно впадете на водостічний жолоб і далі, вниз, де на бетоні чекає смерть? Джек думав, що не можна. Коли здуру сунеш руку в осине гніздо, то не укладаєш із дияволом угоду про те, щоб забути про своє цивілізоване «я» з його пастками — любов’ю, повагою, честю. Це просто трапляється з вами. Пасивно, не кажучи й слова, ви перестаєте бути розумною істотою і перетворюєтеся на істоту, керовану нервовими закінченнями; з людини із вищою освітою за п’ять секунд ви перетворюєтеся на виючу мавпу.

Він подумав про Джорджа Гетфілда.

Високий, з кошлатим світлим волоссям, Джордж був майже виклично красивим юнаком. У тісних джинсах і стовінґ-тонській куртці з недбало закасаними по лікоть рукавами, що оголювали засмаглі руки, той нагадував Джекові молодого Роберта Редфорда, і він сумнівався, що подобатися для Джорджа — проблема. Не більша, ніж десятьма роками раніше для того чортеняти-футболіста, Джека Торренса. Він міг, не покрививши душею, сказати, що не відчуває до Джорджа ревнощів і не заздрить його красі; фактично, Джек майже несвідомо почав розглядати Джорджа як фізичне втілення героя своєї п’єси, Ґері Бенсона — чудовий контраст із похмурим, згорбленим, старіючим Денкером, що поступово так зненавидів Ґері. Але сам Джек Торренс ніколи не мав таких почуттів до Джорджа. Якби все було так, він би зрозумів це. У цьс*му він був цілком упевнений.

На його уроках у Стовінґтоні Джордж пас задніх. До академічної успішності футбольної й бейсбольної зірки більших вимог не висували, і той задовольнявся «С» й час від часу «В» з історії чи ботаніки. Затятий суперник на полі, до навчання Джордж був байдужий — такі в класі розважаються. На цьому типові людей Джек знався більше з власного навчання в середній школі й коледжі, ніж зі свого куцого викладацького досвіду. Джордж Гетфілд прикидався. Він умів бути в класі спокійним і невимогливим, але, якщо застосувати правильний набір стимулів до змагання (однаково що прикласти електроди до скронь чудовиська Франкенштейна, кисло подумав Джек), Джордж міг перетворитися на нищівну силу.

У січні Джордж разом із двома дюжинами інших учнів проходив відбір у дискусійну команду. Із Джеком він був цілком відвертий. Його батько — юрист акціонерного товариства — хотів, щоб син пішов по його стопах. Джордж, не маючи палкого бажання зайнятися чимось іншим, не заперечував. Оцінки в нього були не найкращі, але це, зрештою, лише середня школа, часу залишалося ще чимало. Якби «може» раптом перетворилося на «повинен», батькові Джорджа було на кого натиснути. Власні атлетичні таланти Джорджа відкрили б й інші двері. Але Браян Гетфілд вважав, що його син повинен увійти в дискусійну команду. Непогана практика, до того ж на щось подібне завжди звертають увагу екзаменаційні комісії в юридичних коледжах. Тому Джордж зайнявся дебатами, а наприкінці березня Джек вигнав його з команди.

Накінець зими внутрішньокомандні диспути запалили спортивну душу Джорджа Гетфілда. Він став нещадним і рішучим сперечальником, люто готуючи свої «за» або «проти». Неважливо, яким був предмет суперечки — легалізація марихуани, відновлення страти чи дотації на дефіцит пального. Джордж набив руку, але був такий агресивний, що йому стало однаково, що саме обстоювати, — риса, як знав Джек, напрочуд рідкісна й цінна навіть для сперечальників високого рівня. Душа справжнього сперечальника не надто відрізняється від душі політичного авантюриста — обидві спраглі вирішального шансу. Поки що все йшло добре.

Але Джордж Гетфілд затинався.

Цей недолік був непомітний у класній кімнаті, де Джордж завжди бував спокійний і зібраний (незалежно від того, виконав він домашнє завдання чи ні), і тим паче не впадав в око на футбольному полі Стовінґтона, де балакучість не є доблестю й де іноді за це можна вилетіти із гри.

Джордж починав затинатися, коли добряче запалювався на диспуті. Що дужче він гарячкував, то гірше виходило. Варто йому було відчути, що аргументи опонента слабкі й одноманітні, як між його мовними центрами й ротом виникало щось на кшталт інтелектуального правця, так що він сильно пригальмовував, а час збігав. Боляче було дивитися на це.

— От-т-тож, я г-г-ад-даю, н-нам в-в-варто з-зам-мис-литися н-над т-тим, що ф-ф-факти, які п-подав м-містер Д-д-дорскі, втрач-чають свою ак-к-ктуальність ч-через те...

Дзвенів дзвінок, і Джордж збентежено обертався, люто зиркаючи на Джека, що сидів поруч із таймером. У такі моменти Джордж червонів, а його рука судорожно стискала папери.

Після того як Джек вигнав багатьох виразно бездарних учнів, він ще довго тримав Джорджа. Згадалося, як одного разу, надвечір, приблизно за тиждень до того, як Джек неохоче опустив сокиру, Джордж затримався після того, як інші розбіглися, і сердито обвинуватив Джека:

— В-ви перевели таймер уперед.

Джек підняв очі від паперів, які прибирав у портфель.

— Джордже, про що ти?

— Ви не д-дали мені мої п’ять хвилин цілком. Ви перевели його вперед. Я д-дивився на годинника.

— Таймер і годинники можуть іти трохи по-різному, Джордже. Цієї клятої штуковини я й пальцем не торкався. Слово скаута.

— Н-н-ні, торкалися!

Войовничість Джорджа, відображена в його погляді рішучість «обстоювати-свої-права» розпалили власний норов Джека. Він уже два місяці, два страшенно довгих місяці не прикладався до пляшки, і ним аж струсило. Він зробив останню спробу не зірватися.

— Запевняю тебе, Джордже, це не так. Справа у твоєму затинанні. Не знаєш, звідки воно? У класі ти не затинаєшся.

— Я не-не-не з-з-затинаюся!

— Не кричи на мене.

— Ви х-хочете п-підловити мене! В-вам не х-хочеться, щоб я 6-6ув у вашій ч-чортовій к-к-команді!

— Не кричи, кажу. Поговорімо розумно.

— Та йд-ди т-ти!

— Джордже, якщо ти впораєшся із затинанням, я з радістю залишу тебе в команді. Ти добре готуєшся до всіх практичних занять і класно вмієш розкрити суть питання — а отже, тебе рідко можна застати зненацька. Але користі від цього мало, якщо ти не в змозі впоратися із...

— Я н-н-ніколи н-не затинався! — вигукнув той. — Це в-все в-ви! Якби дис-скусійною к-к-командою керував х-хто-небудь і-і-інший, я б міг...

Норов Джека знайшов іншу лазівку.

— Джордже, якщо ти не навчишся давати собі з цим раду, з тебе ніколи не вийде класний юрист. Закон — не футбол. Дві години щовечірніх тренувань не позбавлять тебе від цього. Чи ти гадаєш, що підведешся на засіданні ради й скажеш: «А т-т-тепер, д-д-джентльмени, з-з приводу цього п-пору-шення...»

Джек раптом почервонів — не від гніву, а від сорому за власну жорстокість. Адже перед ним була не зріла людина, а сімнадцятилітній хлопчак, який зіткнувся з першою серйозною катастрофою життєвих надій, і хтозна — чи не просив той, єдиним можливим для себе чином, щоб Джек допоміг йому знайти вихід, упоратися з ситуацією.

Джордж кинув на нього останній лютий погляд; слова застрявали між скривлених, неслухняних губ, намагаючись вирватися назовні.

— В-в-ви пе-переставили т-таймер! В-ви не-ненавидите мене, б-бо з-з-знаєте... ви знаєте... з-з-з...

Тамуючи крик, він кулею вилетів із класу, так ляснувши дверима, що аж скло задеренчало. Джек так і стояв, скоріше відчуваючи, аніж чуючи гучний тупіт «адідасів» Джорджа по коридору. Першою думкою Джека, якого ще не відпустили ні його норов, ні сором за глузування над затинанням Джорджа, була якась нездорова радість: уперше в житті Джор-джеві Гетфілду знадобилося те, чого він не міг одержати. Перший раз трапилася неприємність, яку не можна було поправити за допомогою всіх татових грошей. Неможливо дати хабаря мовному центру. Неможливо запропонувати язикові п’ятдесятидоларову надбавку на тиждень і премію до Різдва, щоб він тільки погодився перестати поводитись так, як голка програвана на скособоченій платівці. Потім сором повністю поглинув радість, і Джек відчув себе так, як почувався, зламавши руку Денні.

«О Господи, я ж не мерзотник. Будь ласка».

Подібна хвороблива радість із приводу відступу Джорд-жа була радше в дусі персонажа п’єси, Денкера, ніж драматурга Джека Торренса.

«Ви ненавидите мене тому, що розумієте...»

Тому, що розумієте... що?

Що таке він міг розуміти про Джорджа Гетфілда, щоб зненавидіти його? Що перед Джорджем лежить усе майбутнє? Що він трохи схожий на Роберта Редфорда й усі дівчиська припиняють базікання, коли в басейні він робить подвійне сальто з трампліна? Що він грає у футбол і бейсбол із природною, незавченою грацією?

Смішно. Нісенітниця. Джек ні в чому не заздрив Джор-джеві Гетфілду. По правді кажучи, злощасне затинання значно дужче засмучувала Джека, ніж самого Джорджа — адже той справді міг би стати чудовим сперечальником. А якби Джек і перевів таймер уперед — чого він, зрозуміло, не робив, — те лише з однієї причини: і йому, й іншим членам команди робилося ніяково від зусиль Джорджа. Вони страждали від цього так само, як страждаєш, коли промовець на вечірніх заняттях забуває щось зі свого тексту. Якби він і перевів таймер уперед, то просто, щоб... щоб вирятувати Джорджа з такої незручної ситуації.

Але він не переводив таймер. У цьому він був цілком упевнений.

6 “Сяйво" ^

За тиждень він виключив Джорджа з команди й цього разу тримав себе в руках. Усі крики й погрози виходили від Джорджа. Ще за тиждень під час практичного заняття він вийшов на стоянку, щоб забрати з багажника «фольксваґе-на» залишену там стопку довідників, і виявив, що Джордж стоїть на одному коліні — довге світле волосся звисало на обличчя, а в руці у нього мисливський ніж. Джордж різав праву передню шину «фольксваґена». Задні шини були вже порізані, й «жук» осів на них, як маленький втомлений пес.

В очах Джека все стало червоним, і про сутичку він пам’ятає дуже мало. Пам’ятає хрипке гарчання, начебто своє:

— Гаразд, Джордже. Якщо тобі так хочеться, ходи-но сюди, отримай своє!

Він пам’ятає, як Джордж підняв здивовані, повні страху очі. Він сказав: «Містере Торренсе...», немов збирався пояснити, що це просто непорозуміння. Коли він прийшов сюди, шини були вже спущені, а сам він просто зчищав бруд із передніх протекторів кінчиком ножа, який зовсім випадково виявився у нього в руках...

І тут, стиснувши кулаки, у розмову вступив Джек; здається, він посміхався. Він не був упевнений у цьому.

Джордж стиснув ніж зі словами: «Краще не підходь!» Це було останнім, що запам’ятав Джек.

Наступний його спогад — міс Стронґ, учителька французької, тримає його за руки й зі слізьми кричить:

— Перестаньте, Джеку! Перестаньте! Ви його вб’єте!

Кліпаючи, він тупо оглянувся. Мисливський ніж поблискував на асфальті за чотири ярди від них. «Фольксваґен»

Джека, його бідолашний старенький «жук», ветеран безлічі диких п’яних опівнічних поїздок, сидів на трьох спущених шинах. На правому крилі Джек побачив вм’ятину, а в середині вм’ятини дещо ще, і була ця пляма чи то червоної фарби, чи крові. На мить він розгубився, думки повернулися

(Господи, Еле, ми все-таки його переїхали)

до тієї, іншої ночі. Потім він перевів погляд на Джорджа; на Джорджа, який, здивовано кліпаючи очима, лежав на асфальті. Дискусійна група Джека вибігла надвір, вони скуп-чилися біля дверей, вирячившись на Джорджа. З ранки на голові по обличчі текла кров, ранка здавалася невеликою, але кров текла ще й з вуха — імовірно, це означало струс мозку. Коли Джордж спробував підвестися, Джек, вирвавшись від міс Стронґ, рушив до нього. Той затрусився від страху.

Джек поклав руки Джорджеві на груди й уклав його назад.

— Лежи, не рухайся! — сказав він. — Не намагайся підвестися.

Він повернувся до міс Стронґ, яка не зводила з них нажаханих очей.

— Будь ласка, міс Стронґ, сходіть по шкільного лікаря, — сказав він їй.

Тоді вона помчала в будинок. Він подивився на свою дискусійну команду, подивився їм просто в очі, тому що знову відчув себе вчителем, знову — самим собою, а коли він бував самим собою, у всьому штаті Вермонт не було приємнішого хлопця. Звичайно, вони це розуміли.

— Зараз можете йти додому, — спокійно сказав Джек. — Завтра зустрінемося знову.

Але до кінця тижня команду покинуло шестеро учнів, двоє — досить демонстративно, однак це не мало великого значення: адже на той час Джекові вже повідомили, що він звільнений.

Проте йому якось вдавалося не торкатися пляшки, а це вже неабищо, вважав Джек.

І ненависті до Джорджа Іетфілда він не мав. Безсумнівно. Не сам Джек діяв — над ним вчинено дію.

«Ви ненавидите мене тому, що знаєте...»

Але він не знав нічого. Він готовий був заприсягтися в цьому, як і в тому, що перевів таймер уперед не більше ніж на хвилину.

По даху, поруч із дірою в черепиці, в’яло повзали дві оси.

Він спостерігав за ними, поки ті не розправили крила — неправильні з погляду аеродинаміки, але незбагненно дужі — й не полетіли із дзижчанням геть, у сяйво жовтневого сонця, можливо, щоб ужалити ще когось.

Скільки він уже сидить тут, з неприємним подивом дивлячись на цю діру, відчитуючи себе за давні гріхи? Він подивився на годинника. Майже півгодини.

Джек спустився до краю даху, перекинув ногу вниз і просто під навісом намацав верхній щабель драбини. Він піде в сарай, де високо на полиці, щоб не дістав Денні, зберігається димова шашка. Він візьме її, повернеться нагору, і тоді буде їхня черга дивуватися. Джек щиро вірив у це. Тебе можуть ужалити — і ти можеш вжалити у відповідь. За дві години гніздо стане жованим папером, і Денні, якщо захоче, зможе забрати його до себе в кімнату — коли Джек був маленьким, у нього було таке гніздо, від якого слабко пахло димком і бензином. Денні зможе повісити його просто над узголів’ям. Нічого страшного не станеться.

— Мене попускає.

У полуденній тиші слова Джека пролунали впевнено, і звук власного голосу заспокоїв його, хоч він і не збирався говорити це вголос. Його справді попускало. Можна було поступово перейти від пасивності до активних дій і заново оцінити те, що одного разу мало не позбавило Джека розуму, як щось нейтральне, що спричиняє лише академічний інтерес, та й то при нагоді. Якщо місце, де це можна було зробити, існувало — безсумнівно, воно було тут.

Він спустився вниз по димову шашку. Вони заплатять. Заплатять йому за укус.

15. Унизу перед готелем

Два тижні тому на задньому дворі Джек знайшов чималий пофарбований набіло плетений стілець і, попри заперечення Венді, що, слово честі, потворнішого вона нічого не стрічала, переніс на ґанок. Зараз, улаштувавшись на цьому стільці, він читав «Ласкаво просимо у важкі часи» Е. Л. До-ктороу, і тут по під’їзній дорозі в готельній вантажівці приїхали дружина з сином.

Розвернувши машину, Венді хвацько в’їхала на стоянку, спершу давши повний газ, а потім одразу вирубавши його. Єдина задня фара вантажівки згасла. Після того як вона вимкнула запалювання, мотор ще сварливо побурчав і врешті замовк. Джек підвівся зі стільця й легкою ходою рушив їм назустріч.

— Привіт, тату! — крикнув Денні й побіг угору по схи-лу. У руці в нього була коробка. — Поглянь, що мені мама купила!

Джек підхопив сина на руки, двічі покружляв і чмокнув у губи.

— Джеку Торренсе, Юджине О’Ніле свого покоління, американський Шекспіре! — сказала з посмішкою Венді. — Дивно зустріти вас тут, так високо в горах.

— Люба пані, я більше не міг терпіти черні, — відповів він і обняв її. Вони поцілувалися. — Як з’їздили?

— Чудово. Денні скаржився, що я увесь час смикала машину, але один раз я її не поставила на ручник і... ой, Джеку, ти закінчив?

Вона дивилася на дах, і Денні глянув туди ж. Коли він побачив на даху західного крила широку латку нової черепиці, що зеленіла яскравіше, ніж решта, обличчя хлопчика прорізала неглибока зморшка. Потім він опустив очі до коробки, яку тримав у руках, і обличчя знову прояснилося. Жахи, які йому показав тоді Тоні, по ночах верталися, переслідуючи його в усій своїй первісній виразності, але сонячного дня відмахнутися від них було легше.

— Поглянь, тату, поглянь!

Джек узяв у сина коробку. У ній виявилася іграшкова ма-лшна, зроблена за однією з карикатур Великого татуся Рота, якими раніше Денні не раз захоплювався, — Файний Фіолетовий «Фольксваґен». На коробці було намальоване велике фіолетове авто, його брудний слід висвічували фари довгого кадилака «купе-де-вілль» 59 року випуску. Крізь дах лімузина, ухопившись пазуристими лапами за кермо внизу, визирав монстр — величезний, весь у бородавках, налиті кров’ю очі вилазили з орбіт, посмішка була маніяцькою. Позаду з-за повороту виїжджало величезне англійське гоночне авто.

Венді усміхалася, і Джек підморгнув у відповідь.

— Ось чим ти мені подобаєшся, доко, — сказав Джек, віддаючи коробку. — Тобі до смаку все спокійне, тверезе, самозаглиблене. Ти — справжній татів синок.

— Мама сказала, ти допоможеш мені його зібрати, як тільки я зможу прочитати всього першого «Діка і Джейн».

— Тоді це буде наприкінці тижня, — сказав Джек. — Що ще маєте в цьому симпатичному фургончику, мем?

— Ні-і. — Вона схопила його за руку й потягнула назад. — Не заглядай. Дещо з цього — для тебе. Ми з Денні віднесемо все в дім, а ти можеш забрати молоко. Воно в кабіні на підлозі.

— Ось що я для тебе таке, — закричав Джек, плеснувши себе долонею по лобі. — Просто в’ючний кінь, звичайна сільська худобина. Неси туди, неси сюди, неси не знаю куди...

— Неси-но це молоко в кухню, містере.

— Це вже занадто! — вигукнувши так, Джек бухнувся на землю, а Денні стояв над ним і гиготів.

— Уставай, уставай, бугаю здоровий, — сказала Венді й тицьнула Джека носаком кросівки.

— Бачиш? — запитав він Денні. — Вона обізвала мене бугаєм. Ти свідок.

— Свідок, свідок! — радіючи, підхопив Денні й перестрибнув через розпростертого на землі батька.

Джек сів.

— До речі, ти мені нагадав, друже, — в мене для тебе теж дещо є. На ґанку, біля попільниці.

— Що?

— Забув. Піди подивися.

Джек піднявся. Удвох із Венді вони стояли, дивлячись, як Денні промчав по галявині й злетів на ґанок, стрибаючи через дві сходинки. Він обійняв дружину за талію.

— Ти щаслива, дитинко?

Вона серйозно подивилася на нього.

— Такою щасливою я не була відтоді, як ми одружилися.

— Правда?

— Слово честі.

Він міцно пригорнув її до себе.

— Я тебе люблю.

Розчулена Венді притулилася до нього у відповідь. Такі слова Джек Торренс вимовляв рідко; можна було полічити на пальцях, скільки разів вона їх чула — і до, і після весілля.

— Я теж люблю тебе.

— Мамо! Мамо! — Денні на ґанку вже верещав від захвату. — Ходи, подивися! Ого! Оце так!

— Що це? — запитала Венді, коли, тримаючись за руки, вони йшли від стоянки до ґанку.

— Забув, — сказав Джек.

— Ну, ти своє отримаєш, — пообіцяла вона й тицьнула його ліктем. — Ось побачиш.

— Я сподівався, що отримаю сьогодні вночі, — завважив він, а Венді розсміялася. Джек одразу запитав:

— Як ти гадаєш, Денні щасливий?

— Тобі краще знати. Ви ж із ним щовечора перед сном довго базікаєте.

— Ну, звичайно про те, ким він хоче стати, коли виросте або чи справжній Санта Клаус. Із ним стає дуже цікаво. Думаю, тут доклав зусиль його давній приятель, Скотт. Ні, про «Оверлук» він нічого не говорив.

— Мені теж, — сказала вона. Тепер вони піднімалися по сходах ґанку. — Але майже весь час він такий тихий... І, по-моєму, він худне, Джеку, слово честі, мені так здається.

— Просто хлопець росте.

Денні стояв до них спиною. Він розглядав щось на столику біля стільця Джека, але що — Венді не бачила.

— Та він і їсти став гірше. Він же був справжнім ненажерою. Пахм’ятаєш, торік?

— Вони витягаються й худнуть, — похмуро відповів Джек. — Це я вичитав, здається, у Спока. Ото стукне йому сім, і почне наминати за обидві щоки. — На верхній сходинці вони зупинилися.

— А ще він жахливо багато сил витрачає на читання, — сказала Венді. — Я знаю, він хоче навчитися, порадувати нас... тебе, — неохоче додала вона.

— Себе самого найперше, — сказав Джек, — я зовсім не підштовхую його. Загалом, мені не хотілося б, щоб він так напружувався.

— По-твоєму, даремно я домовилася щодо медогляду для нього? У Сайдвіндері є терапевт, судячи з того, що розповіла контролер у супермаркеті, молодий...

— Трошки нервуєш через те, що незабаром піде сніг, правда?

Вона знизала плечима.

— Напевно. Якщо ти вважаєш, що я зробила дурницю...

— Ні. Справді, можеш записати нас усіх. Переконаємося, що здоров’я в нас бичаче, і будемо спокійно спати по ночах.

— Сьогодні запишу, — сказала вона.

— Мамо, мамо, поглянь!

Денні біг до неї, тримаючи в руках щось велике й сіре; на мить — сміховинне й страшне, Венді здалося, що це мозок. Побачивши, що це таке насправді, вона інстинктивно відскочила. Джек обійняв її однією рукою.

— Усе гаразд. Ті мешканці, що не полетіли, витрушені. Я скористався димовою шашкою.

Вона дивилася на осине гніздо, яке тримав син, але не торкалася до нього.

— Ти впевнений, що це не страшно?

— Абсолютно. Коли я був маленьким, у мене в кімнаті було гніздо. Батько подарував. Денні, хочеш, повісимо його у твоїй кімнаті?

— Ага! Зараз-таки!

Він розвернувся й стрілою влетів у двостулкові двері. З головних сходів донісся приглушений швидкий тупіт.

— Отже, оси нагорі були, — сказала вона. — Тебе покусали?

— Де моє «Пурпурне серце»? — запитав Джек і продемонстрував палець. Пухлина вже почала спадати, але Венді, як і слід, поохала й легенько поцілувала його.

— Жало витяг?

— Оси його не залишають. Це бджоли. У них жало із зазублинами, а в оси — гладке. Ось чому оси такі небезпечні. Вони можуть жалити знову й знову.

— Джеку, ти впевнений, що для Денні воно безпечне?

— З димовою шашкою я все зробив за інструкцією. Дається Гарантія, що за дві години ця штука виморить усіх жучків-павучків до єдиного, а потім розсіється безслідно.

— Ненавиджу, — сказала вона.

— Кого... ос?

— Усе, що кусається, — відповіла Венді. Вона схрестила руки на грудях і взялася за лікті.

— Я теж, — сказав Джек і обійняв її.

16. Денні

Наприкінці холу, у спальні, Венді чула, як принесена Джеком знизу друкарська машинка на тридцять секунд оживала, на кілька хвилин запановувала тиша, а потім машинка знову давала коротку чергу. Немов Венді, сидячи в ізольованому доті, слухала автоматичну стрільбу. Тріск машинки звучав для неї музикою; так рівно Джек не працював із другого року їхнього шлюбу, коли він написав те оповідання, яке купив «Есквайр». Він сказав, що на добре чи на зле, але до кінця року хоче закінчити п’єсу й узятися за що-небудь новеньке. А ще він сказав, що йому начхати, чи викличе показана Філ-ліс «Маленька школа» галас; начхати, навіть якщо п’єса провалиться — і в це Венді теж вірила. Сам процес його писання вселяв у неї нескінченно багато надій — не тому, що вона багато чого очікувала від п’єси, а тому, що чоловік, здається, повільно зачиняв масивні двері в кімнату чудовиськ. На ці двері він налягав плечем уже давно, і ось нарешті вони гойднулися, щоб зачинитися.

Кожна натиснута ним клавіша зачиняла їх ще трохи більше.

— Поглянь, Діку, поглянь.

Денні нахилився над одним з п’яти стареньких букварів, які Джек знайшов у Боулдері, безжалісно перетрусивши незліченні букіністичні крамнички. З ними Денні вийде з читання на рівень учня другого класу. Вона казала Джекові, що такі плани занадто честолюбні. їхній син — розумака, вони знають це, але було б помилкою підштовхувати його до занадто високих результатів. Джек погодився. Ніяких підштовхувань не буде. Але якщо хлопчик схоплює швидко, варто бути готовим до цього. Зараз Венді задумалася — може, Джек був неправий і в цьому теж?

Підготовлений чотирма роками «Сезам-стріт» і трьома — «Електрик компані», Денні, схоже, посувався вперед із приголомшливою швидкістю. Він так запопався до книжок, немов від того, як навчиться читати, залежало його життя, а приймач і планер осіли на полиці над його головою. У затишному світлі довгошийої лампи, яку вони встановили в кімнаті Денні, його личко було більш напруженим і блідим, ніж їй хотілося 6. Він дуже серйозно ставився і до читання, і до листочків для самостійної роботи, які для нього щодня складав тато. Зображення яблука й груші. Під ними великим, акуратним почерком Джека написано: «яблуко».

Обведи правильну картинку — ту, до якої підходить слово. І їх синочок, не відриваючись, переводив погляд з напису на картинку й назад, ворушачи губами, вимовляючи слово, яке буквально потом виходило з нього. Тепер, затиснувши в пухкому кулачку двосторонній червоний олівець, Денні міг сам написати дюжини зо три слів.

Він повільно водив пальцем по рядках у букварі. Над ними була картинка, яку Венді пам’ятала ще відтоді, як дев’ятнадцять років тому сама ходила в початкову школу. Усміхнений хлопчик із темним хвилястим волоссям. Дівчинка в короткому платтячку, голова — у світлих кучериках, у руці скакалка. Пес, що ганяє за великим червоним м’ячем. Трійця з першого класу: Дік, Джейн і Джип.

— Поглянь, Джип біжить, — повільно читав Денні. — Біжи, Джипе, біжи. Біжи, біжи, біжи. — Він замовк і перевів палець на рядок нижче. — Поглянь... — він нижче нахилився над книгою, тепер майже торкаючись носом сторінки. — Поглянь...

— Не так близько, доко, — спокійно сказала Венді. — Очі зіпсуєш. Це...

— Не підказуй! — сказав він, ривком випрямившись. У голосі звучала тривога. — Мамо, не підказуй, я можу сам!

— Добре, любий, — сказала вона. — Але це не так і важливо. Слово честі.

Не звернувши на неї уваги, Денні знову нахилився вперед. На обличчі малого читався такий вираз, який найчастіше можна побачити на випускному іспиті в якому-небудь коледжі. Венді це подобалося все менше й менше.

— Поглянь, м... я... че... Поглянь, мяче? Поглянь... МУяч\

Раптове торжество. Гарячність. Гарячність у голосі Денні лякала.

— Поглянь, м’яч!

— Правильно, — сказала вона. — Любий, я думаю, на сьогодні вистачить.

— Мамо, ще кілька сторінок. Будь ласка.

— Ні, доко. — Вона рішуче закрила книжку в червоній обкладинці. — Час спати.

— Ну будь ласка.

— Денні, не приставай. Мама втомилася.

— Добре. — Але він кинув на буквар тужливий погляд.

— Іди поцілуй тата, а потім умийся. Не забудь почистити зуби.

— Ага.

Сутулячись, він вийшов — маленький хлопчик у піжамних штанях і великій фланелевій куртці з футбольним м’ячем на грудях і написом «ПАТРІОТИ НОВОЇ АНГЛІЇ» на спині.

Машинка Джека перестала стукати, і Венді почула, як Денні від душі чмокнув тата.

— На добраніч, тату.

— На добраніч, доко. Як справи?

— По-моєму, добре. Мене мама зупинила.

— Мама права. Уже скоро дев’ята. Ідеш умиватися?

— Ага.

— Чудово. У тебе у вухах вже картоплю можна саджати. І цибулю, і часник, і моркву, і...

Рішуче клацання дверей у ванну обірвав сміх Денні. Він волів митися на самоті, хоча вони із Джеком дотримувалися думки «дивляться, то й начхати!» Ще одна ознака того — а ознак цих ставало все більше, — що в домі живе не просто знята під копірку копія одного з них, не комбінація якостей їх обох, а інша людина. Це трохи засмучувало Венді. Настане день, і власне дитя перетвориться для неї на чужу людину... і вона стане йому чужою. Але не настільки, як її мати — для неї. Господи, будь ласка, нехай буде інакше. Нехай Денні й дорослий буде любити свою матір.

Машинка Джека знову застукотіла через нерівні проміжки часу.

Не встаючи зі стільця за столом, де читав Денні, Венді окинула поглядом кімнату сина. Планер з акуратно забитим крилом. На столі нагромаджуються книжки-картинки, роз-мальовки, старі комікси про Людину-Павука з відірваними наполовину обкладинками, неакуратна стопка «Лінкольн-Лоґз». Коло цих дрібничок акуратно прилаштована модель «фольксваґена», упаковка так і не розкрита. Якщо Денні не зменшить темп, вони з татом почнуть збирати авто завтра або післязавтра ввечері — де там кінець тижня. Малюнки Денні — Вінні-Пух, Іа, Крістофер Робін — акуратно приколоті до стіни, щоб, як гадала Венді, незабаром змінитися на плакати й світлини рок-співаків, накачаних наркотиками. Безневинність і недосвідченість. Природа людська, дитинко. Хапай і гарчи. Однаково, їй робилося від цього сумно. Наступного року він піде до школи, і їй доведеться віддати його приятелям принаймні половину Денні. Може, і більше. Коли здавалося, що справи в Стовінґтоні йдуть непогано, вони із Джеком якийсь час пробували завести другу дитину, але тепер Венді знову вживала піґулки. Усе було занадто нестабільним. Хтозна, де вони опиняться за дев’ять місяців.

Її погляд упав на осине гніздо.

Воно займало найпочесніше місце в кімнаті Денні, лежало на великій пластмасовій тарілці на столику біля ліжка. Незважаючи на те, що гніздо було порожнім, Венді це не подобалося. Сумніваючись, чи не заразне воно, Венді хотіла було запитати Джека, потім вирішила, що той посміється з неї. Але завтра, завтра вона запитає в лікаря — якщо зуміє вибрати момент, коли Джека не буде в кабінеті. Ця штука, зроблена з жуйки й слини безлічі недружелюбних створінь, що лежала за фут від голови її сплячого сина, була їй не до душі.

Вода у ванній ще лилася; Венді піднялася й пішла назад у велику спальню — переконатися, що все о’кей. Джек не підвів очей; він загубився в створеному ним самим світі, пильно дивлячись на машинку, затиснувши в зубах сигарету з фільтром.

Вона легенько постукала в замкнені двері ванної.

— Усе гаразд, доко? Ти не заснув?

Відповіді не було.

— Денні?

Відповіді не було. Венді штовхнула двері. Замкнено.

— Денні? — тепер вона затурбувалася. Крім рівного шуму води нічого не було чутно. їй стало не по собі.

— Денні? Любий, відчини двері.

Відповіді не було.

— Денні!

— Господи, Венді, чи ти збираєшся тарабанити у двері всю ніч?

— Денні замкнувся у ванній і не відповідає!

Джек виліз через стіл. Було помітно, що він вибитий з колії. Він різко стукнув у двері.

— Денні, відчини. Це не гра.

Відповіді не було.

Джек постукав дужче.

— Перестань, доко. Час спати — отже, час спати. Не відчиниш, надаю по попі.

«Зараз він зірветься», — подумала Венді й злякалася ще дужче. За два роки від того вечора Джек і пальцем не зачепив Денні, навіть коли гнівався, але, судячи з його тону, зараз він був достатньо сердитий, щоб зробити це.

— Денні, любий... — почала вона.

Відповіді не було. Тільки шуміла вода.

— Денні, якщо через тебе мені доведеться зламати замок, можу твердо обіцяти, що ніч ти проспиш на животі, — попередив Джек.

Нічого.

— Ламай, — сказала Венді, і раптом говорити стало важко. — Швидко.

Розмахнувшись, Джек садонув ногою у двері праворуч від ручки. Благенький замок одразу ж піддався, і, розчинившись навстіж, двері вдарили в кахельну стіну ванної, відскочили від неї й наполовину зачинилися.

— Деннії — пронизливо скрикнула Венді.

Вода текла у ванну з відкритого до упору крана. Поруч — тюбик пасти «Хрест» зі знятим ковпачком. У дальньому кутку на краю ванни сидів Денні, безвольно стискаючи в лівій руці зубну щітку, рот був прикрашений легкою піною зубної пасти. Денні, начебто в трансі, не зводив очей із дзеркальця на дверцятах аптечки, що висіла над раковиною. На обличчі читався жах, що притупив усі інші почуття, і Венді спершу подумалося, що в нього щось на кшталт епілептичного припадку й хлопчик, мабуть, подавився язиком.

— Денні!

Денні не відповідав. З горла виривалися утробні звуки.

Потім її відіпхнули убік так сильно, що вона вдарилася об вішалку для рушників, і Джек опустився перед хлопчиком на коліна.

— Денні, — сказав він. — Денні, Денні! — Він поклацав пальцями перед порожніми очима сина.

— Аякже... — сказав Денні. — Турнір, гра. Удар. Нррррр...

— Денні...

— Роке! — сказав Денні несподівано низьким, майже чоловічим голосом. — Роке. Удар! Молоток для роке... дві сторони. Гаааа...

— Джеку, Боже мій, що з ним таке?

Джек схопив хлопчика за лікті й сильно струснув. Голова Денні безвольно відкинулася назад, а потім сіпнулася вперед, як повітряна кулька на паличці.

— Роке. Удар! Тремс.

Джек знову струснув сина, і очі Денні раптом прояснилися. Зубна щітка, тихенько цокнувши, впала на кам’яну підлогу.

— Що? — запитав він, оглядаючись довкола. Побачив тата, що стояв перед ним на колінах, Венді біля стіни. — Що? — перепитав Денні зі зростаючим занепокоєнням. — Ш-ш-ш-чо ст-т-т...

— Не затинатисяі — зненацька гаркнув Джек прямо йому в обличчя. Переляканий на смерть Денні скрикнув, напружуючись усім тілом у спробі вирватися з батьківських рук, а потім вибухнув слізьми. Вражений Джек притиснув його до себе.

— Ну вибач, любий. Вибач, доко. Не плач. Вибач мені. Усе гаразд.

Вода все текла й текла в раковину, і Венді відчула, що раптом ступила в якийсь болісний кошмар, де час тік назад, туди, де її п’яний чоловік, зламавши синові руку, потім скиглив над ним майже тими ж словами.

(Вибач, любий. Вибач, доко. Будь ласка. Мені так жаль. Справді жаль).

Вона підбігла до них, якимось чином зуміла заледве витягти Денні з обіймів Джека (на обличчі чоловіка вона помітила вираз сердитого докору, але відмахнулася від нього, щоб обміркувати це пізніше) і підхопила хлопчика на руки. Вона пройшла з ним назад у маленьку спальню, Денні судорожно хапався руками за її шию. Джек ішов слідом.

Присівши до Денні на ліжко, Венді заходилася погойдувати його, заспокоюючи безглуздими словами, які повторювала раз за разом. Вона підняла очі на Джека, тепер у його погляді була лише тривога. Він питально підвів брови. Вона легенько труснула головою.

— Денні, — примовляла вона. — Денні, Денні. Денні. Усе чудово, доко. Усе гаразд.

Нарешті Денні затих і лише слабко тремтів в обіймах матері. Але все-таки спершу він звернувся до Джека — до

Джека, що тепер сидів поруч із ними на ліжку, — і вона відчула слабкий укол давніх

(Спершу до нього, і завжди на першому місці був він)

ревнощів. Джек накричав на хлопчика, вона його заспокоїла, але все-таки це татові Денні сказав:

— Вибач, тату. Я поводився погано?

— Вибачатися немає за що, доко. — Джек скуйовдив йому волосся. — Що, чорт забирай, там сталося?

Денні повільно, здивовано похитав головою.

— Я... Я не знаю. Чому ти мені сказав «не затинатися», тату? Я не затинаюся.

— Ні, звичайно, — щиро сказав Джек, але Венді відчула, начебто до серця торкнулися холодні пальці. Джек раптом здався таким переляканим, немов щойно побачив примару.

— Щось про таймер.,. — пробурмотів Денні.

— Що? — Джек подався вперед, а Денні здригнувся й пригорнувся до матері.

— Джеку, ти лякаєш його! — сказала Венді, голос був тонким, а тон — звинувачуючим. їй раптом спало на думку, що налякані вони всі. Але чим?

— Не знаю, не знаю, — казав Денні татові. — Що... що я говорив, тату?

— Нічого, — пробурмотів Джек. Він дістав з бічної кишені хусточку й обтер губи. У Венді знову ненадовго виникло нудотне відчуття, що час зрушив назад. Жест був їй добре знайомий тоді, коли Джек пив.

— Чому ти замкнув двері, Денні? — обережно запитала вона. — Навіщо ти це зробив?

— Тоні, — сказав він. — Тоні мені велів.

Вони обмінялися поглядами поверх голови сина.

— А навіщо, Тоні не сказав, синку? — спокійно запитав Джек.

— Я чистив зуби й думав про читання, — сказав Денні. — Дуже сильно думав, правда. І... і в дзеркалі побачив Тоні, далеко. Він сказав, що знову повинен показати мені.

— Ти хочеш сказати, що він був у тебе за спиною?

— Ні, він був усередині дзеркала, — на цьому Денні наголосив. — Далеко, у глибині. І я пройшов крізь дзеркало. А далі я пам'ятаю, як тато мене тряс, і я подумав, що знову вчинив негарно.

Джек здригнувся, як від удару.

— Ні, доко, — тихо сказав він.

— Тоні велів тобі замкнути двері? — запитала Венді, куйовдячи йому волосся.

— Так.

— І що ж він хотів тобі показати?

Денні в її обіймах напружився, начебто м'язи його тіла натягнулися, мов струни рояля.

— Не пам’ятаю, — сказав він, не тямлячи себе від горя. — Я не пам’ятаю. Не запитуй. Я... Я нічого не пам'ятаю.

— Тс-с, — стривожено сказала Венді. Вона знову загойдала його. — Не пам’ятаєш — і не треба, нічого страшного.

Нарешті Денні знову почав розслаблюватися.

— Хочеш, я ще трошки посиджу з тобою? Почитаю тобі?

— Ні. Лише нічник. — Він несміло глянув на батька. — Тату, посидиш зі мною? Одну хвилиночку?

— Звичайно, доко.

Венді зітхнула.

— Я буду у вітальні, Джеку.

— Добре.

Вона піднялася й подивилася, як Денні залізає під ковдру Він здавався дуже маленьким.

— Ти впевнений, що з тобою все гаразд, Денні?

— Ага. Подай мені Снупі, мамо.

Вона увімкнула нічник і побачила Снупі, що глибоким сном спав на даху своєї будки. Поки вони не переїхали в «Оверлук», Денні не був потрібен нічник, а тут він спеціально попросив про це. Вона вимкнула лампу й знову подивилася на них: личко Денні біліло маленькою плямою, над ним — обличчя Джека. Вона затрималась на мить,

Са потім я пройшов крізь дзеркало)

а тоді тихенько залишила їх самих.

— Засинаєш? — запитав Джек, відкидаючи Денні волосся із чола.

— Ага.

— Хочеш ковток води?

— Ні...

На п’ять хвилин запанувало мовчання. Денні усе ще був під рукою Джека. Думаючи, що хлопчик заснув, він уже хотів було встати й тихенько піти, але Денні у півсні сказав:

— Роке.

Джек повернувся назад, відчувши глибоко всередині сигнал тривоги.

— Денні?

— Ти не зробиш мамі боляче, так, тату?

— Ні.

— А мені?

— Ні.

Знову мовчання, воно затягалося.

— Тату?

-Що?

— Тоні приходив розповісти про роке.

— Правда, доко? Що він сказав?

— Я мало пам’ятаю. Пам’ятаю тільки, що він сказав, там подачі. Як у бейсболі. Правда, смішно?

— Так. — Серце Джека монотонно стукало в грудях. Звідки маля могло довідатися такі подробиці? У роке справді грали з подачами, але не як у бейсболі, а як у крокеті.

— Тату? — Він уже майже спав.

-Що?

— Що таке тремс?

— Тремс? Може, такий звук видавали тимпани індіанців на стежці війни...

Мовчання.

— Чуєш, доко?

Але Денні спав, глибоко, повільно дихаючи. Джек трохи посидів, дивлячись на нього, і, наче води припливу, на нього нахлинула хвиля любові. Чому він так накричав на хлопчика? Невелике затинання для нього було цілком нормальним. Хлопчик приходив до тями після якогось незрозумілого трансу, і за таких обставин у затинанні не було зовсім нічого дивного. Нічого. Та він зовсім і не сказав «таймер». Це було якесь інше слово, якась нісенітниця, абракадабра.

Звідки він знає, що в роке грають із подачами? Хто-не-будь розповів? Уллман? Голлоран?

Джек опустив очі й подивився собі на руки. Від напруги пальці міцно стиснулися в кулаки,

(Господи, випити, випити 6!)

а нігті встромилися в долоні, як малюсінькі клейма. Він повільно змусив себе розтиснути кисті.

— Я люблю тебе, Денні, — прошептав він. — Бог знає, як я тебе люблю.

Джек вийшов з кімнати. Він знову зірвався, зовсім трохи, але й цього виявилося досить, щоб відчути страх і нудоту. Випивка змила б це відчуття, будьте певні. І це,

(щось про таймер)

і все інше. Тут він не міг помилитися щодо жодного слова. Кожне лунало виразно, як удар дзвона. У коридорі він загаявся, оглянувся й машинально промокнув губи носовою хусточкою.

При світлі каганця їхні обриси були всього лише силуетами. Венді в самих трусиках підійшла до ліжечка й знову вкрила його — він скинув ковдру Джек стояв у дверях, спостерігаючи, як вона прикладає синові долоню до чола.

— Температура є?

— Немає.

Вона поцілувала Денні в щоку.

— Дякувати богові, ти домовилася з лікарем, — сказав він, коли вона повернулася до дверей. — Гадаєш, цей хлопець свою справу знає?

— Касирка сказала, лікар він дуже хороший. Ото й усе, що я з’ясувала.

— Якщо буде щось не так, я відішлю вас до твоєї матері, Венді.

-Ні.

— Я знаю, — сказав Джек, обнявши її, — що ти про це думаєш.

— Ти взагалі не уявляєш, що я почуваю до неї.

— Венді, більше мені нікуди вас відправити. Ти ж знаєш.

— Якщо ти приїхав...

— Без цієї роботи ми станемо жебраками, — просто сказав він. — Ти ж розумієш.

Силует Венді повільно кивнув: вона розуміла.

— Коли я того разу говорив з Уллманохм, я подумав, що він просто дурниці верзе. Тепер я в цьому не впевнений. Може, мені справді не слід було братися за таку роботу й брати сюди вас обох. За сорок миль, у нікуди...

— Я люблю тебе, — сказала вона. — А Денні любить тебе навіть дужче, якщо таке можливо. Ти розбив би йому серце, Джеку. І розіб’єш, якщо відправиш нас звідси.

— Не кажи так.

— Якщо лікар скаже, що є проблеми, я пошукаю роботу в Сайдвіндері, — мовила вона. — Якщо в Сайдвіндері я нічого не знайду, ми з Денні поїдемо в Боулдер. До матері я не можу їхати. За жодних обставин. І не проси. Я... я просто не можу.

— Що ж, я це розумію. Вище носа. Може, нічого й немає.

— Можливо.

— Вам на другу?

— Так.

— Венді, залишімо двері в спальню відчиненими.

— Я й сама хотіла. Але, думаю, зараз він спить.

Але він не спав.

Бум... бум... бумбумБУМБУМ...

Він утікав від важких, гучних, нищівних звуків звивистим, схожим на лабіринт коридором, босі ноги топтали виткані на килимі синьо-чорні джунглі. Щоразу, як десь позаду він чув удар молотка для роке по стіні, йому хотілося голосно закричати. Але не можна. Не можна. Крик видасть його, і тоді

(тоді ТРЕМС)

(Ходи сюди, отримай, що заслужив, плаксій поганий!)

О, він чув: голос наближається, йде за ним, крадеться по коридору, по ворожих синьо-чорних джунглях, як тигр. Людожер.

(Ходи-но сюди, маленький мерзотнику!)

Якби йому вдалося дістатися до сходів, якби вдалося забратися звідси, з четвертого поверху, все було б гаразд. Навіть із ліфтом. Якби тільки згадати те, про що забули. Але було темно, і від жаху він перестав орієнтуватися. Звернув в один коридор, потім в інший, серце грудкою стрибало в роті, обпалюючи крижаним холодом; він боявся, що за будь-яким поворотом може віч-на-віч зіткнутися із цим тигром у людській подобі.

Тепер стукіт лунав просто в нього за спиною, чувся страшний, хрипкий крик.

Свист — це голівка молотка розсікла повітря,

(Роке... бух!., роке... бух!.. ТРЕМС)

перш ніж із нищівною силою вдарити об стіну. Тихий шелест кроків по килиму-джунглях. Паніка гірким соком бризнула в рот.

(«Ти згадаєш, про що забули...» Але чи згадає він? Про що?)

Він забіг за черговий ріг, і його повільно обійняв жах — щонайсправжнісінький жах: тупик. Із трьох сторін супилися замкнені двері. Західне крило. Він був у західному крилі, а зовні чулося виття бурі, яка немов би давилася, забивши снігом власне темне горло.

Схлипуючи від жаху, він притулився спиною до стіни, серце скажено билось, як у кролика, загнаного в нору. Коли спина Денні притиснулася до звивистих хвилястих ліній опуклого малюнка світло-блакитних шовковистих шпалер, його ноги підкосилися й він, дихаючи зі свистом, упав на килим, розкинувши руки, що вивернулися назовні, на джунглі сплетеного з ліанами дикого винограду.

Голосніше. Голосніше.

У коридорі був тигр, і тепер цей тигр опинився просто за рогом — настирливі, роздратовані, повні божевільної люті крики не вщухали, молоток для гри в роке урізався в стіни, адже тигр цей був двоногим, це був...

Раптом захлинувшись на вдиху повітрям, він прокинувся й сів, різко випрямившись, уп’явшись у темряву широко розплющеними очима, загороджуючи обличчя схрещеними руками.

На одній щось було. Воно повзло.

Оси. Трійко.

Ось вони вжалили; Денні здалося, що всі жала встромилися одночасно, і тоді всі образи розпалися на шматки, ринувши на хлопчика темним потоком. Він заверещав у темряву; немов приклеївшись до його лівої руки, оси жалили ще й ще.

Спалахнуло світло, там стояв тато в шортах, очі блищали. Позаду нього, сонна й перелякана, стояла мама.

— Зніміть їх з мене! — верещав Денні.

— Боже, — сказав Джек. Він побачив.

— Джеку, що з ним? Що з ним?

Він не відповів. Підбігши до ліжечка, він згріб подушку й ударив нею по вкушеній руці Денні. Ще. Ще. Венді побачила, як у повітря із дзижчанням піднімаються незграбні силуети комах.

— Візьми журнал! — крикнув він їй через плече. — Убий їх!

— Оси? — сказала вона й на мить мов зомліла, замкнулася на собі, потонувши у власних відчуттях. Потім думки Венді змішалися, з’єдналися з емоціями. — Оси, Господи, Джеку, ти ж казав...

— Замовкни, курво, і бий їх! — прогарчав він. — Роби, що тобі велять!

Одна оса сіла на столик, за яким зазвичай читав Денні. Венді схопила з робочого стола розмальовку й хльоснула по осі. Залишилася огидна коричнева липка пляма.

— Он іще одна, на фіранці, — кинув їй Джек, пробігаючи мимо з Денні на руках.

Він відніс хлопчика в їхню спальню й уклав на гу половину імпровізованого двоспального ліжка, де спала Венді.

— Полежи отут, Денні. Не йди туди, поки не покличу. Зрозумів?

Денні кивнув. Опухле обличчя було в патьоках сліз.

— Хоробрий хлопчик.

Джек побіг по коридору до сходів. Позаду почулися два удари розмальовкою, а потім дружина зойкнула від болю. Не зменшуючи кроку, збіг у темний вестибюль, стрибаючи через дві сходинки. Крізь контору Уллмана промчав у кухню, стукнувшись стегном об ріг дубового стола управляючого, але навряд чи усвідомивши це. Навпомацки увімкнувши світло в кухні, він дістався до раковини біля протилежної стіни. У сушарці все ще лежала купа вимитих після вечері тарілок — Венді залишала їх там сохнути. Джек схопив згори велику тефлонову миску. На підлогу з гуркотом упала тарілка. Не звертаючи на неї уваги, Джек розвернувся й помчав назад через контору й угору по сходах. Венді стояла перед дверима Денні, важко дихаючи. Обличчя було білим, як лляна скатертина. Очі тьмяно блищали, волосся злиплося і звисало на шию.

— Я їх усіх убила, — сказала вона, — але одна мене вжалила. Джеку, ти казав, що вони всі здохли.

Вона розплакалася.

Не відповідаючи, Джек пройшов повз неї й приклав миску «Пірекс» до отвору гнізда біля ліжечка Денні. Гніздо було мертве. Там нічого не було — принаймні, зовні. Він з розмаху накрив його мискою.

— Усе, — сказав.

Вони повернулися до себе в спальню.

— Куди вона тебе вжалила? — запитав він Венді.

— У... у зап’ястя.

— Покажи.

Вона показала укус. Між зап’ястям і долонею, просто над кільцем складочок, була маленька кругла дірочка. Рука навколо неї розпухнула.

— У тебе немає алергії на укуси? — запитав він. — Пригадай! Якщо є, то може бути й у Денні. Чортові виродки вкусили його п’ять чи шість разів.

— Ні, — відповіла вона вже спокійніше, — я... просто я їх ненавиджу, ото й усе. Ненавиджу.

Денні сидів на краю ліжка, тримаючись за ліву руку, і дивився на них. Обведені від шоку білим очі докірливо зорили на Джека.

— Тату, ти сказав, що всіх убив. Рука... справді боляче.

— Покажи, доко... Ні, чіпати її я не збираюся. Тоді ще дужче болітиме. Просто покажи руку.

Він послухався, і у Венді вирвався стогін.

— О, Денні... бідолашна ручка!

Пізніше лікар нарахував одинадцять укусів. Зараз вони побачили тільки розсип крихітних дірочок, немов долоня й пальці були присипані зернятками червоного перцю. Рука дуже спухла. Як у мультфільмах, де Кролик Баґз або Каченя Деффі щойно гахнули себе молотком по лапі.

— Венді, сходи-но у ванну по той аерозоль, — велів він.

Вона пішла по ліки, а Джек присів поруч із Денні й обійняв його за плечі.

— Побризкаємо, а тоді я кілька разів зніму її поляроїдом, доко. І цю ніч ти поспиш із нами, о’кей?

— Добре, — сказав Денні. — А навіщо ти хочеш фото-графувати?

— Може, вдасться декого затягати по судах.

Повернулася Венді з балончиком аерозолю у формі вогнегасника.

— Боляче не буде, любий, — сказала вона, знімаючи ковпачок.

Денні простягнув руку, і Венді обприскувала її по обидва боки, поки та не заблищала. Він глибоко, тремко зітхнув.

— Пече? — запитала вона.

— Ні. Краще.

— А тепер оце. Нумо, з’їж. — Вона простягнула йому п’ять таблеток аспірину в жовтогарячій оболонці. Денні взяв їх і одну за іншою покидав у рот.

— Аспірину не забагато? — запитав Джек.

— Укусів забагато, — сердито фиркнула вона. — Джеку Торренсе, йди-но і позбудься цього гнізда. Зараз же.

— Хвилинку.

Він підійшов до гардеробу і з верхньої шухляди дістав поляроїд. Там же знайшов кілька кубиків для спалаху.

— Джеку, що ти робиш? — трохи роздратовано поцікавилася Венді.

— Він хоче сфотографувати мою руку, — серйозно пояснив Денні, — а потім ми затягаємо декого по судах. Правда, тату?

— Правда, — тужно сказав Джек. Він знайшов синхронізатор і підключив спалах до камери. — Простягни руку, синку. Я розраховую одержати по п’ять тисяч за укус.

— Що ти верзеш? — Венді майже кричала.

— Ось що я тобі скажу, — сказав він. — Я зробив усе, як було сказано в інструкції до цієї клятої димової шашки. Ми подамо на них до суду. Клята штука виявилася бракованою. Ясна річ, бракованою. Як же інакше пояснити це?

— А, — сказала вона тоненьким голоском.

Він зробив чотири знімки й кожну світлину віддавав Венді — засікти час на маленькому годиннику-медальйоні, який вона носила на шиї. Денні, захоплений думкою, що його покусана рука може коштувати тисячі й тисячі доларів, почав отямлюватися від переляку й проявляти активний інтерес. У руці пульсував тупий біль, і трохи боліла голова.

Коли Джек забрар апарат і розклав знімки на шафі, щоб вони просохнули, Bv нді сказала:

— Ми повеземо його сьогодні до лікаря?

— Тільки якщо справді буде дуже боліти, — відповів Джек. — Якщо в людини алергія на осину отруту, вона проявляється за тридцять секунд.

— Проявляється? Що ти...

— Кома. Або судоми.

— О Господи. — Вона вхопилася за лікті й стиснулася. Вигляд у неї був блідий і змучений.

— Як ти себе почуваєш, синку? Поспати зможеш?

Денні закліпав. Кошмар розвіявся, перетворившись у

підсвідомості хлопчика на щось невиразне, невизначене, але переляк ще не минув.

— А можна спати у вас?

— Звичайно, — сказала Венді. — Ох, любий, як жаль...

— Усе нормально, мамо.

Вона знову розплакалася, і Джек поклав їй руку на плече.

— Венді, клянуся, я все зробив за інструкцією.

— Ти знищиш його вранці? Будь ласка.

— Звичайно.

Усі троє лягли, і Джек уже хотів було вимкнути лампу над ліжком, як раптом завмер і замість цього відкинув ковдру.

— Гніздо теж треба сфотографувати.

— Тільки одразу повертайся.

— Добре.

Він пішов до шафи, вийняв камеру та останній кубик для спалаху й показав Денні кружечок з великого і вказівного пальців. Денні посміхнувся й здоровою рукою зробив у відповідь те ж саме.

«Ото хлопець, — думав він, ідучи до кімнати Денні. — Усе як слід, і ще трішки».

Люстра все ще горіла. Джек перетнув кімнату, і коли глянув на столик поруч із двоповерховим ліжком, по шкірі в нього забігали мурашки. Волоски на шиї стали сторчма, так, що аж закололо шкіру.

Крізь прозору миску гніздо було ледь помітне. Усе скло зсередини кишіло осами. Важко сказати, скільки їх там було. Принаймні, п’ятдесят. А може, сто.

Серце в грудях билося повільними поштовхами. Він відзняв гніздо, а тоді опустив апарат, щоб дочекатися, поки оси знову розповзуться. Він обтер губи долонею. У голові знову й знову прокручувалась одна і та ж думка, їй вторив

(ти не стримався, ти не стримався)

майже забобонний страх. Повернулися. Він убив ос, але вони повернулися. Подумки він почув, як волає перелякане, заплакане личко сина: не затинатися!

Він знову обтер губи.

Підійшовши до робочого столика Денні, Джек порився в шухлядах і повернувся з великою складеною картинкою-загадкою, у якої задня стінка була з фанери. Він підніс її до нічного столика й обережно пересунув на неї миску. Оси у своїй в'язниці сердито дзижчали. Потім, придавивши миску так, щоб та не зісковзнула, він вийшов у коридор.

— Ідеш спати, Джеку? — запитала Венді.

— Ідеш спати, тату?

— Мені треба вниз на хвилиночку, — сказав він, змусивши себе вимовити це спокійним тоном.

«Як це сталося? Як, заради Бога?»

Шашка безсумнівно була нормальною. Він бачив, що коли він смикнув за кільце, з неї повалив густий білий дим. А за дві години, коли він піднявся нагору, через отвір на верхівці гнізда витрусив купу маленьких трупиків.

«Тоді як? Спонтанна регенерація?»

Божевілля. Нісенітниця в дусі двадцятого століття. Комахи не воскресають, не регенерують. Навіть якби яйця могли повністю дозріти за дванадцять годин, матка відкладає їх не в цю пору року. А у квітні або травні. Осінь — час, коли оси вмирають.

Під мискою люто дзижчало живе спростування.

Зійшовши сходами вниз, він проніс їх через кухню. У її дальньому кінці були двері на вулицю. Майже нічим не прикрите тіло пронизав холодний нічний вітер, ноги миттю оклякнули на холодному бетонному майданчику, до якого в курортний сезон доставляли молоко. Джек обережно опустив загадкове явище на землю й, коли випрямився, глянув на прибитий до дверей термометр. Ртуть застигла на позначці двадцять п’ять. До ранку холод їх уб’є. Він повернувся всередину й рішуче зачинив двері. Трохи подумавши, ще й замкнув їх.

Проходячи назад через кухню, Джек вимкнув світло. У темряві він на хвилинку затримався, роздумуючи, — хотілося випити чогось міцного. Йому раптом здалося, що готель сповнений сотнями приглушених звуків: потріскуваннями, стогонами, потаєними подихами вітру під карнизами, де, мов смертоносні плоди, можуть висіти інші гнізда.

Повернулися.

І раптом Джек виявив, що «Оверлук» подобається йому вже не настільки — начебто сина покусали не оси, що дивом вижили після димової шашки, а сам готель.

Останньою думкою Джека перед тим, як він піднявся наверх, до дружини й сина, було:

(відтепер ти будеш тримати себе в руках, що б не відбувалося)

Думка була твердою, рішучою й упевненою.

Ідучи до них по коридору, він обтер губи тильною стороною долоні.

17. У лікаря

Роздягнений до трусиків, Денні Торренс лежав на канапі й здавався дуже маленьким. Він знизу вгору дивився на лікаря («зви мене просто Біллом»), який підкочував велику чорну машину. Щоб краще розгледіти її, Денні закотив очі.

— Не лякайся, малий, — сказав Біля Едмондс. — Це елек-троенцефалограф, він боляче не робить.

— Електро...

— Ми для стислості називаємо його ЕЕГ. Зараз я причеплю тобі пучок електродів до голови... ні, устромляти я їх не буду, просто приклею... і датчики ось у цій частині приладу запишуть випромінювання твого мозку

— Як у «Чоловікові, що коштував шість мільйонів»?

— Майже. Хочеш стати таким, як Стів Остін^11, коли виростеш?

— Нізащо, — заявив Денні, коли сестра взялася прикріплювати дроти до малюсіньких точок, виголених у нього на голові. — Тато каже, що одного чудового дня в нього буде коротке замикання й він... дасть дуба.

— Цього дуба я добре знаю, — добродушно сказав лікар Едмондс. — Я й сам кілька разів побував біля нього, без жартів. ЕЕГ, Денні, може дуже багато нам розповісти.

— Наприклад?

— Наприклад, чи нема в тебе епілепсії. Це невеликі труднощі, коли...

— Ага, я знаю, що таке епілепсія.

— Правда?

— Угу. У моєму дитячому садку — там, у Вермонті — був один хлопець... коли я був маленьким, я ходив у садок... і вона в нього була. Йому не дозволяли користуватися блимавкою.

— А що це таке, Дене? — Він увімкнув машину. По розграфленому паперу побігли тонкі лінії.

— Там усякі вогники на ній... усі різного кольору. Коли увімкнути, вони мигають, тільки не всі, а ви повинні порахувати, скільки кольорів; якщо натиснете правильну кнопку, блимавка може вимкнутися. Брентові не можна було.

— Тому що яскраві спалахи іноді можуть викликати приступ епілепсії.

— Виходить, якби Брент грався з блимавкою, у нього був би напад?

Едмондс обмінявся з медсестрою коротким здивованим поглядом.

— Сказано прямо, але точно, Денні.

— Що?

— Я кажу, ти правий, тільки замість «напад» треба говорити «приступ». Бо якось воно недобре... гаразд, а зараз полежи тихо. Як мишка.

— Добре.

— Денні, а під час цих своїх... однаково, що вони таке... ти жодного разу не згадав, що раніше бачив, як яскраво спалахують лампочки?

— Ні.

— Дивні шуми? Дзвінки? Або трель, як у дверному дзвінку?

— Hi-і.

— А як щодо незвичних запахів? Апельсини, наприклад, або стружки? Чи немовби щось гниє?

— Ні, сер.

— А не буває, щоб до того, як відключитися, тобі хотілося поплакати? Хоча зовсім не сумно?

— Ніколи.

— Чудово.

— У мене епілепсія, докторе Білле?

— Не думаю, Денні. Лежи спокійно. Уже майже все. Машина гуділа й дряпала по паперу ще п'ять хвилин, а

потім лікар Едмондс її вимкнув.

— Усе, хлопче, — уривчасто вимовив він. — Саллі зніме з тебе електроди, і йди в сусідню кімнату. Хочу трохи поговорити з тобою. Добре?

— Звісно.

— Саллі, йди вперед. Даси йому експрес-тест до того, як він зайде.

— Добре.

Едмондс відірвав довгу паперову стрічку, що виповзла з машини, й, розглядаючи її, пройшов у сусідню кімнату.

— Зараз зробимо заштрик у руку, — сказала сестра, коли Денні натягнув штани. — Щоб переконатися, що в тебе немає туберкульозу.

— Мені вже робили в садку, торік, — сказав Денні без особливої надії.

— Але це було давно, а зараз ти вже великий хлопчик, правда?

— Напевно, — зітхнув Денні, віддаючи руку на заклання.

Натягнувши сорочку й черевики, він пройшов через розсувні двері в кабінет лікаря Едмондса. Едмондс сидів на краю стола, замислено гойдаючи ногами.

— Привіт, Денні.

— Привіт.

— Ну, як рука? — лікар показав на ліву руку Денні в легкій пов’язці.

— Дуже добре.

— Добре. Я подивився твою ЕЕГ, схоже, все чудово. Але я збираюся відіслати її в Денвер, своєму приятелеві, він заробляє собі на життя тим, що читає такі штуки. Просто хочеться мати впевненість.

— Так, сер.

— Розкажи мені про Тоні, Дене.

Денні потупцяв на місці.

— Це просто невидимий друг, — сказав він. — Я його видумав. Щоб було з ким гратися. — Едмондс розсміявся й поклав Денні руки на плечі.

— Ну-ну, так кажуть твої тато з мамою. Але ж я нікому ні про що не розповім. Я — твій лікар. Скажи правду, а я обіцяю не розповідати їм без твого дозволу.

Денні обміркував це. Він глянув на Едмондса, а потім, зосередившись із невеликим зусиллям, спробував уловити думки лікаря або хоча б колір його настрою. Раптом у голові Денні виник дивно заспокійливий образ: шафи з документами, шухляди якої одна за одною прослизали на місце й зачинялися на замок. У центрі кожної на невеликій табличці було написано: «A-В, ТАЄМНО», «Г-Д, ТАЄМНО» і так далі. Денні стало трохи легше. Він обережно сказав:

— Я не знаю, хто такий Тоні.

— Він твого віку?

— Ні. Йому близько одинадцяти. А може, більше. Я жодного разу не бачив його близько. Він, напевно, вже такий великий, що може водити машину.

— Бачиш його оддалік, так?

— Так, сер.

— І він завжди приходить якраз перед тим, як ти відключаєшся?

— Я не відключаюся. Я начебто йду з ним. А він мені всіляке показує.

— Що саме?

— Ну... — Денні трохи повагався, а потім розповів Ед-мондсу про татову валізу з рукописом, як вантажники все-таки не загубили її між Вермонтом і Колорадо. Весь цей час вона стояла під сходами.

— І твій тато знайшов її там, де сказав Тоні?

— Так, сер. Тільки Тоні не сказав. Він показав.

— Розумію. Денні, що тобі показував Тоні вчора ввечері? Коли ти замкнувся у ванній?

— Не пам’ятаю, — швидко сказав Денні.

— Справді?

— Так, сер.

— Ти щойно сказав, що замкнувся у ванній сам. Але ж це не так? Двері замкнув Тоні?

— Ні, сер. Тоні не може замкнути двері, він же не справжній. Він хотів, щоб я зробив це, я й зробив. Двері замкнув я.

— Тоні завжди показує тобі, де загублені речі?

— Ні, сер. Іноді він показує, що відбудеться.

— Справді?

— Ага. Одного разу Тоні показав мені атракціони й парк диких звірів у Ґрейт-Беррінґтоні. Тоні сказав, що тато хоче з'їздити туди зі мною на день народження. І справді, ми поїхали.

— Що ще він тобі показує?

Денні насупився.

— Написи. Він завжди показує мені дурнуваті старі написи. Але я не вмію читати й майже ніколи не можу їх зрозуміти.

— Як по-твоєму, навіщо Тоні це робить?

— Не знаю. — Денні підбадьорився. — Але тато з мамою вчать мене читати, і я дуже стараюся.

— Щоб прочитати написи Тоні?

— Ні, я справді хочу навчитися. Але й через це теж.

— Тобі подобається Тоні, Денні?

Денні задивився на кахельну підлогу й нічого не сказав.

— Денні?

— Важко сказати, — сказав Денні. — Раніше так. Я сподівався, що він буде приходити щодня, тому що він завжди показував гарне, особливо відтоді, як мама з татом перестали думати про РОЗЛУЧЕННЯ. — Погляд лікаря ЕдмЬндса став уважнішим, але Денні не помітив. Він уперто дивився в підлогу, зосередившись на тому, щоб висловити свої думки. — Але тепер Тоні коли не прийде, то покаже погане. Жахливе. Як учора ввечері у ванній. Те, що він показує... воно жалить мене, як жалили ці оси. Тільки воно кусає мене ось сюди. — Він серйозно націлився пальцем у скроню — малюк, що неусвідомлено пародіює самогубство.

— А «воно» — це що, Денні?

— Не пам’ятаю! — викрикнув Денні, мучачись. — Якщо б пам’ятав, я б сказав. Начебто воно таке погане, що я не пам’ятаю тому, що просто не хочу пам’ятати! Я, коли прокидаюся, можу згадати тільки ТРЕМС і все.

— Тремт?

— Тремс.

— І що ж це таке, Денні?

— Не знаю.

— Денні?

— Так, сер.

— Ти можеш змусити Тоні прийти зараз?

— Не знаю. Він приходить не завжди. Не знаю, чи хочеться мені, щоб він узагалі тепер приходив.

— Спробуй, Денні. Я буду поруч.

Денні подивився на Едмондса із сумнівом. Едмондс підбадьорливо кивнув.

Денні важко зітхнув і нахилив голову.

— Але я не знаю, вийде чи ні. Раніше я ніколи так не робив, якщо хтось дивився. І Тоні приходить не завжди.

— Не прийде, то не прийде, — сказав Едмондс. — Я просто хочу, щоб ти спробував.

— Добре.

Опустивши непорушний погляд на кросівки Едмондса, що повільно погойдувалися, Денні спрямував свою думку до мами й тата. Вони були десь тут... онде за тією стіною, де картина. У приймальні, куди вони зайшли спочатку. Сидять рядком, але не розмовляють. Перегортають журнали, хвилюються. За нього.

Суплячи брови, він зосередився, намагаючись відчути й зрозуміти мамині думки. Якщо її не було в кімнаті поруч із ним, це завжди давалося тяжче. Потім він почав уловлювати. Мама думала про сестру. Про свою сестру. Сестра померла. Мама думала, що насамперед через це її мама й перетворилася на таке (стерво?)

на таку стару приставучку. Тому, що померла мамина сестра. Вона була маленькою дівчинкою, коли її

(збила машина о Господи більше я нічого такого не переживу ейлін але що якщо він хворий справді хворий рак запалення оболонок спинного мозку лейкемія пухлина мозку як у сина джона ґантера або атрофія м’язів Господи в дітей його віку скільки завгодно випадків лейкемії радіотерапія хіміотерапія це все нам не по кишені але не можуть же вони просто послати нас подалі й викинути на вулицю не можуть тим паче що з ним усе гаразд усе гаразд усе гаразд справді не можна дозволяти собі думати)

(Денні...)

(про ейлін і)

(Денні...)

(ту машину)

(Денні...)

Але Тоні не з'явився. Тільки голос. Він затих, і Денні пішов за ним у пітьму: він падав шкереберть у якусь чарівну діру між кросівок лікаря Білла, вони погойдувалися; позаду щось голосно стукало; далі, у пітьму, де беззвучно плавала ванна, з неї витикалося щось страшне; повз приємного, що нагадує церковний подзвін, звуку; повз годинник під скляним ковпаком.

Потім у цю пітьму проникнула одна-єдина блякла лампочка, вся у фестонах павутини. При слабкому світлі зринула кам'яна підлога, вогка і неприємна на вид. Десь, не надто далеко, не припинявся металічний рев, але приглушений. Не страшний. Сонний. Летаргічний. Ось про цю штуку й забудуть, подумалося Денні в дрімотному подиві.

Коли очі звикли до півтемряви, просто перед собою він зумів розгледіти Тоні, сам лише силует. Тоні кудись дивився, і Денні напружив очі, щоб розгледіти, куди й на що.

(Твій тато. Бачиш тата?)

Звичайно, він бачив. Невже Денні міг би не помітити тата навіть при слабкому підвальному освітленні? Тато стояв на підлозі на колінах, ліхтарик відкидав промінь світла на старі картонки й дерев'яні коробки. Картонки були цвілі, деякі розвалилися, виваливши на підлогу гори папірців. Газети, книги, схожі на рахунки машинописні сторінки. Усе це тато вивчав з великим інтересом. А потім тато підняв очі й посвітив ліхтариком в інший бік. Промінь висвітив ще одну книгу, велику, перев'язану золотим шнуром. Схоже, обкладинка була з білої шкіри. Це виявився альбом для вирізок. Денні раптом дуже захотілося крикнути татові, щоб той не чіпав альбом, що деякі книги відкривати не можна. Але тато вже пробирався до нього.

Ревів якийсь механізм — тепер Денні зрозумів, що цей лиховісний, ритмічний гуркіт ішов від «оверлуківського» котла, якого тато перевіряв по три-чотири рази на день. Гуркіт ставав схожий на... важкі кроки. А запах цвілі й гнилого, відвологлого паперу змінився якимось іншим... різким, ялівцевим, із запахом Лайна. Запах хмарою огортав тата, який потягнувся за книгою й схопив її.

Десь у темряві Тоні

(Це нелюдське місце перетворює людей на чудовиськ це нелюдське місце)

знову й знову повторював щось незрозуміле. (перетворює людей на чудовиськ)

Ще одне падіння в темряву, тепер воно супроводжувалося важким, громоподібним стукотом — котел тут був ні до чого, це свистів молоток, врізаючись у шовковисті шпалери стін, вибиваючи хмари вапняного пилу. Денні безпомічно припав до синьо-чорних, витканих на килимі джунглів. (Виходь)

(Це нелюдське місце)

(отримай, що заслужив!)

(перетворює людей на чудовиськ)

Задихнувшись, — власне судорожне охання луною віддалося в голові, — Денні рвонувся з пітьми. У чиїсь руки. Спершу він виривався, думаючи, що породжена мороком істота з «Оверлука», яка існує у світі Тоні, якимось чином пішла за ним у світ реальних речей, — а потім лікар Едмондс сказав:

— Усе гаразд, Денні. Нічого. Все чудово.

Денні впізнав лікаря, тоді його кабінет. Хлопчика бив дріж, із яким він не міг упоратися. Едмондс тримав його.

Коли реакція пішла на спад, Едмондс запитав:

— Ти говорив щось про чудовиськ, Денні... що?

— Це нелюдське місце, — сказав він утробним голосом, — Тоні сказав... це нелюдське місце... перетворює... перетворює... — Він потряс головою. — Не можу згадати.

— Постарайся!

— Не можу.

— Тоні приходив?

— Так.

— Що він тобі показав?

— Темряву. Стукіт. Не пам’ятаю.

— Де ти був?

— Відчепіться! Не пам'ятаю! Відчепіться!

Денні безпомічно схлипував з люті й страху. Усе минуло, перетворившись на злиплу від води паперову груду, плутанину; читати в пам’яті стало неможливо.

Едмондс пішов до охолоджувача й приніс йому води в паперовому стаканчику. Денні випив її, і Едмондс приніс ще.

— Краще?

— Так.

— Денні, я не хочу діставати тебе... себто набридати тобі із цим. Але перед приходом Тоні тобі нічого не запам’яталося?

— Мама, — повільно вимовив Денні. — Вона за мене хвилюється.

— На те й мама, хлопче.

— Ні... у неї була сестра, вона вмерла, коли була маленькою. Ейлін. Мама думала про те, як Ейлін збила машина, і від цього вона хвилюється за мене. Більше я нічого не цам’ятаю.

Едмондс пильно дивився на нього.

— Вона думала про це зараз? Там, у приймальні?

— Так, сер.

— Денні, як ти це довідався?

— Не знаю, — тьмяним голосом сказав Денні. — Напевно, це сяйво.

-Що?

Денні дуже повільно похитав головою.

— Я жахливо втомився. Можна, я піду до тата й мами? Мені більше не хочеться відповідати на питання. Я втомився. І в мене болить живіт.

— Тебе зараз знудить?

— Ні, сер. Просто я хочу до тата й мами.

— Добре, Денні. — Едмондс підвівся. — Сходи до них на хвилинку, а потім пришлеш їх сюди, до мене, щоб я зміг поговорити з ними. Гаразд?

— Так, сер.

— Там є книжки, можеш подивитися. Тобі подобаються книжки, правда?

— Так, сер, — покірно відповів хлопчик.

— Ти молодчина, Денні.

Денні слабко посміхнувся.

— Не можу ні до чого причепитися, — сказав лікар Едмондс Торренсам. — 3 фізіологією все гаразд. Психічно...

хлопчик тямущий, а уява розвинена навіть занадто. Буває. Діти повинні виростати зі своєї уяви, як із пари старих черевиків. Уява Денні все ще йому великувата. Перевіряли хоч раз його на ай-к’ю?

— Не вірю я в ці коефіцієнти, — сказав Джек. — Тільки сплутують надії батьків і вчителів.

Лікар Едмондс кивнув.

— Можливо. Але якби ви перевірили, то, гадаю, виявилося б, що для своєї вікової групи він пішов дуже далеко. Як для п’яти-шестирічного хлопчика його словниковий запас разючий.

— Ми з ним не сюсюкаємо, — сказав Джек з ноткою гордості.

— Сумніваюся, що вам довелося хоч раз піти на це, щоб бути зрозумілим, — Едмондс помовчав, граючись ручкою. — Поки ви там сиділи, він упав у транс. На моє прохання. Усе точнісінько так, як ви описали щодо вчорашнього вечора у ванній. Усі м'язи розслабилися, тіло осіло, очі закотилися. Класичний самогіпноз. Я здивувався й усе ще продовжую дивуватися.

Торренси подалися вперед.

— Що трапилося? — напружено запитала Венді. Едмондс ретельно відзвітувався з приводу трансу Денні й фрази, яку той пробурмотів і з якої лікар зумів вивудити лише слова «чудовиська», «пітьма» і «стукіт». Реакція — сльози, стан, що межує з істерикою, і болі в животі на нервовому ґрунті.

— Знову Тоні, — сказав Джек.

— Що це означає? — запитала Венді. — Є ідеї?

— Кілька. Вам вони можуть не сподобатися.

— Однаково, кажіть, — мовив Джек.

— З того, що мені розповів Денні, випливає, що «невидимий приятель» справді був приятелем, поки ви не переїхали з Нової Англії сюди. З моменту переїзду Тоні перетворився на загрозливу фігуру. Приємні інтерлюдії змінилися кошмарами, і для вашого сина вони ще страшніші від того, що він не може згадати, про що був кошмар. Це доволі звичайне явище. Усі ми пам’ятаємо приємні сни значно виразніше, ніж страшні. Схоже, між свідомістю й підсвідомістю десь існує буферна зона абощо, і живе там чортзна-який цербер. Пропускає такий цензор хіба дещицю, і найчастіше ту, що проникла в нашу свідомість, це всього лише символ. Ось такий донезмоги спрощений Фройд — але доволі чітко описує, що відомо про взаємодію свідомості із самою собою.

— Гадаєте, Денні так засмутив переїзд? — запитала Венді.

— Можливо, якщо він відбувався за травмуючих обставин, — одізвався Едмондс. — Це так?

Венді із Джеком переглянулися.

— Я викладав у школі, — повільно вимовив Джек. — І втратив роботу

— Зрозуміло, — сказав Едмондс. Він рішуче застромив ручку, якою грався, у підставку. — Боюся, є ще дещо. Для вас це може виявитися болючим. Ваш син, схоже, переконаний, що ви обоє серйозно подумували про розлучення. Він сказав про це мимохіть, але тільки тому, що ви перестали думати на цю тему.

Джек роззявив рота, а Венді відхитнулась, як від удару. Кров відринула від її обличчя.

— Ми й мови не вели про розлучення! — сказала вона. — Не при Денні! Ми навіть між собою це не обговорювали! Ми...

— Гадаю, лікарю, буде краще, якщо ви зрозумієте все до кінця, — сказав Джек. — Незабаром після народження Денні я став алкоголіком. Усі роки навчання в коледжі у мене вже була проблема зі спиртним. Вона стала не такою гострою, коли я зустрів Венді, але після народження Денні назріла серйозніше, ніж будь-коли — до того ж творчість, яку я вважав своєю справжньою справою, тоді загальмувалася... Коли Денні було три з половиною, він розлив пиво на купу паперів, із якими я працював... паперів, які я сам розкидав по кімнаті... і я... ну... а, чорт.

Голос Джека зламався, але очі залишилися сухими.

— Як же мерзотно це звучить, коли вимовиш уголос. Я повертав Денні, щоб надавати по попі, і зламав йому руку... через три місяці я покинув пити. І відтоді й до рота не брав спиртного.

— Розумію, — нейтрально завважив доктор Едмондс. — Звичайно, я помітив, що рука була зламана. Її добре залікували. — Він трохи відсунувся від стола й поклав ногу на ногу. — Можу я бути чесним? Очевидно, що відтоді з ним поводилися в усіх сенсах добре. Крім укусів, на хлопчикові немає нічого, крім нормальних для будь-якої дитини синців і подряпин.

— Звичайно, — з гарячністю сказала Венді. — Джек не

те...

— Ні, Венді, — відгукнувся Джек. — Те. Напевно, десь усередині мені справді хотілося вчинити з ним саме так.

Або зробити що-небудь гірше. — Він знову глянув на Едмондса. — Знаєте що, лікарю? Слово «розлучення» ми зараз згадали вперше. Алкоголізм теж. І побиття дитини. За п’ять хвилин — три перших рази.

— Не виключено, що корінь проблеми в цьому, — сказав Едмондс. — Я не психіатр. Якщо ви хочете показати Денні дитячому психіатрові, можу рекомендувати вам гарного фахівця. Він працює в боулдерському медичному центрі «Мішн Рідж». Але у своєму діагнозі я анітрохи не сумніваюся. Денні — розумний, перспективний хлопчик з добре розвиненою уявою. Не віриться, щоб війна між вами засмучувала його настільки, як вам здається. Маленькі діти здатні багато чого прийняти. їм незрозуміло, що таке сором або потреба щось приховувати.

Джек вивчав свої долоні. Венді взяла його руку й стиснула.

— Але він відчув: щось не так. З його погляду, головним була не зламана рука, а розірваний — або такий, що рветься, — зв'язок між вами. Він згадав про розлучення, не про зламану руку. Коли сестра нагадала йому про гіпс, він просто відмахнувся. На нього тиснуло інше. По-моєму, він сказав, що воно трапилося «давним-давно».

— Що за дитя, — пробурмотів Джек. Він стиснув щелепи, на щоках випнулися бугри м’язів. — Ми його не заслужили.

— Так чи інакше, він ваш, — сухо завважив Едмондс. — Принаймні час від часу він віддаляється у світ фантазії. У цьохму немає нічого незвичайного, так роблять дуже багато дітей. Наскільки я пам’ятаю, коли я був у віці Денні, у мене самого був невидимий приятель — півень Чаґ-Чаґ. Звичайно, Чаґ-Чаґа ніхто, крім мене, не бачив. У мене було два старших брати, які частенько обставляли мене, і тоді Чаґ-Чаґ виявлявся дуже до речі. Ви, звичайно ж, повинні розуміти, чому невидимого приятеля Денні звуть Тоні, а не Майкл, не Гел і не Датч.

— Так, — сказала Венді.

— Ви коли-небудь говорили з ним про це?

— Ні, — відповів Джек. — А треба було?

— Навіщо? Нехай сам зрозуміє у свій час, дійде своїм розумом. Бачите, фантазія Денні куди глибша, ніж ті, що виникають при звичайному синдромі «невидимого приятеля», але це тому, що він мав настільки велику потребу в Тоні. Той приходив і показував приємне. Іноді — дивне. Завжди тільки гарне. Якось Тоні показав, де валіза, яку загубив тато... під сходами. Іншим разом Тоні показав, що мама з татом збираються на честь дня народження взяти його в парк атракціонів...

— У Ґрейт-Беррінґтон! — вигукнула Венді. — Але як він може знати такі речі? Іноді він таке скаже, що просто жах бере. Однаково, як якби...

— У нього було шосте чуття? — з посмішкою запитав Едмондс.

— Він народився в сорочці, — непевно сказала Венді.

Посмішка Едмондса переросла в добродушний регіт.

Джек із Венді переглянулися, а потім теж запосміхалися, обоє здивовані тим, наскільки легко це в них вийшло. Випадкові «вдалі здогади» Денні — ще одне, що вони не дуже й обговорювали.

— Тепер ви ще мені скажете, що він уміє літати, — сказав Едмондс, як і раніше посміхаючись. — Ні, ні, ні, боюся, що ні. Здібностей екстрасенса тут нема, просто стара добра сприйнятливість — тільки у випадку Денні вона надзвичайно розвинена. Містере Торренсе, хлопчик зміркував, що валіза під сходами, тому що скрізь у будинку ви вже шукали. Метод винятку, га? Так просто, що Еллері Квін із нас просто посміявся б. Рано чи пізно ви б і самі здогадалися. Що ж стосується парку атракціонів у Ґрейт-Беррінґтоні, чия це була ідея? Га? Ваша чи Денні?

— Його, звичайно, — сказала Венді. — Цей парк рекламували у всіх дитячих ранкових програмах. Йому страшенно хотілося туди поїхати. Але, бачите, лікарю, нам це було не по кишені. Так ми йому й сказали.

— Після цього журнал для чоловіків, куди я в сімдесят першому році продав оповідання, надіслав чек на п’ятдесят доларів, — втрутився Джек. — За передрук у щорічнику, чи що. І ми вирішили витратити ці гроші на Денні.

Едмондс знизав плечима.

— Виконання бажання плюс щасливий збіг.

— Чорт забирай, готовий сперечатися, так воно і є, — сказав Джек.

Едмондс ледь помітно посміхнувся.

— І ще Денні сам сказав мені, що показане Тоні частенько не збувається. Видіння, базовані на надмірній сприйнятливості, ось і все. Денні підсвідомо робить те, що так звані містики й телепати роблять цілком усвідомлено й цинічно. Я захоплююся хлопчиком через це. Гадаю, якщо життя не змусить його втягти антени, він стане неабиякою особистістю.

Венді кивнула. Звичайно, вона й сама вважала, що Денні стане неабиякою особистістю, але надто вже гладко лікар пояснював. На смак це більше нагадувало маргарин, ніж масло. Едмондс не був членом їхньої родини. Не при ньому Денні відшукував загублені ґудзики, без нього говорив, що телепрограма, можливо, лежить під ліжком, що краще йому надягти в садок гумові чоботи, хоча світило сонце... а за кілька годин вони, розкривши парасолі, верталися додому під проливним дощем. Едмондс не міг знати, як дивно Денні вмів пророчити поведінку їх обох. Вирішивши випити чаю, вона виходила на кухню й знаходила у своїй чашці пакетик заварки. Згадавши, що треба здати книги в бібліотеку, Венді виявляла їх на столику в холі, складеними в акуратну стопку, поверх якої лежав її читацький квиток. Або захоче Джек помити «фольксваґен» — а Денні вже на вулиці, приготувався спостерігати: сидить на крайці тротуару й слухає тиху музику у своєму приймачі. Уголос вона сказала:

— Звідки ж тепер ці кошмари? Чому Тоні велів йому замкнути двері у ванній?

— Гадаю, Тоні пережив свою корисність, — сказав Едмондс. — Він народився — Тоні, не Денні — у той час, коли ви з чоловіком щосили намагалися зберегти родину. Ваш чоловік занадто пив. Був інцидент зі зламаною рукою. Між вами став лиховісний спокій.

Лиховісний спокій... так, як не крути, фраза була адекватною. Спільні трапези в холодній, напруженій обстановці, коли говориш тільки: «будь ласка, передай масло», або «Денні, доїж морквину», або «вибач». Вечори, коли Джек був відсутній, а вона лежала з сухими очима на дивані, поки Денні дивився телевізор. Ранки, коли вони із Джеком обережно нипали одне навколо одного, як двійко розлютованих кішок, між якими — перелякана, тремтяча миша. Так, фраза звучала правдоподібно,

(Господи, чи перестануть коли-небудь боліти старі рани?)

жахливо, страшенно правдоподібно.

Едмондс резюмував:

— Але все змінилося. Ви знаєте, що в дітей шизоїдна поведінка — річ абсолютно звичайна. Вона прийнятна, тому що ми, дорослі, всі негласно зійшлися на одному: діти божевільні. У них є невидимі друзі. Засмутившись, дитина може сидіти в шафі, заховавшись від світу. Вона вважає талісманом свою ковдру, або плюшевого ведмедика, або опудало тигра. Смокче великий палець. Коли дорослий бачить те, чого немає насправді, ми вважаємо його клієнтом божевільні. Коли ж дитина заявляє, що бачить у себе в спальні троля або вампіра за вікном, ми лише посміхаємося, вибачаючи її. У нас є коротка фраза, що виправдовує весь діапазон феноменів у дітей...

— Він це переросте, — вставив Джек.

Едмондс кліпнув.

— Мої власні слова, — погодився він. — Так. Можна здогадатися, що Денні ріс у сприятливій ситуації для розвитку повнокровного психозу. Нещасливе життя вдома, дуже розвинена уява, невидимий друг, який для нього настільки реальний, що мало не став реальним і для вас. Замість того щоб перерости свою дитячу шизофренію, він з тим же успіхом міг «урости» в неї.

— Стати аутиком? — запитала Венді. Про аутизм^12 вона читала. Лякало вже саме слово, у ньому звучало загрозливе мовчання.

— Можливо, але не обов'язково. Він може одного чудового дня просто ввійти у світ Тоні й не повернутися до того, що називається «реальними речами».

— Господи, — сказав Джек.

— Але зараз основна ситуація змінилася. Містер Торренс не п'є. Ви переїхали на нове місце, де умови змусили всіх трьох згуртуватися в родинний осередок тісніше, ніж коли-небудь раніше. Звичайно, ви згуртовані дужче, ніж моя власна родина, адже дружина й діти мають можливість бачити мене всього дві-три години на день. З мого погляду, ситуація для видужання чудова. І по-моєму, про те, що мозок хлопчика у своїй основі здоровий, виразно промовляє той факт, що він здатний проводити таку різку грань між світом Тоні й своїм. Він сказав, що ви обоє більше не обмірковуєте розлучення. Чи настільки він правий, наскільки мені здається?

— Так, — сказала Венді, а Джек міцно стис її руку, майже до болю. Вона теж відповіла потиском.

Едмондс кивнув.

— Тоні йому справді більше не потрібний. Денні відриває, викидає його зі своєї системи. Тоні перестав приносити приємні видіння, він приносить кошмари — ворожі, неприємні, які так лякають Денні, що він запам’ятовує їх лише уривками. Він зрісся, з’єднався з Тоні, коли був у складній — розпачливій — життєвій ситуації, і Тоні так легко не піде. Але він уже йде. Ваш син почасти нагадує наркомана, що відмовився від своїх звичок.

Він підвівся, Торренси теж.

— Як я вже сказав, я не психіатр. Якщо до закінчення вашої роботи в «Оверлуку» — до наступної весни — кошмари не припиняться, я, містере Торренсе, наполегливо рекомендував би вам відвести його до фахівця відповідного профілю в Боулдері.

— Я так і зроблю.

— Ну, ходімо, скажемо йому, що можна їхати додому, — запропонував Едмондс.

— Хочу подякувати вам, — із мукою вимовив Джек. — Мені стало значно спокійніше, ніж було тривалий час.

— Мені теж, — сказала Венді.

У дверях Едмондс зупинився й глянув на Венді.

— У вас є — або була — сестра, місіс Торренс? Яку звали Ейлін?

Венді здивовано подивилася на нього.

— Так, була. Її вбило біля нашого будинку в Семерсуорті, у Нью-Гемпширі. їй тоді було шість, а мені — десять. Ейлін вибігла за м’ячиком на дорогу, і її збила вантажівка.

— Денні знає про це?

— Не знаю, по-моєму, ні.

— Він сказав, що ви думали про сестру в приймальні.

— Думала, — повільно сказала Венді. — Уперше за... о, не знаю, за скільки часів.

— Слово «тремс» вам про що-небудь говорить?

Венді похитала головою, але Джек мовив:

— Учора вночі, перед тим як заснути, він згадував це слово. Тремт.

— Ні, тремс, — поправив Едмондс.

— Ох, це ж із його приступу? — Джек дістав із задньої кишені хустинку і витер губи.

— А слово «сяйво» вам що-небудь промовляє?

Цього разу головою похитали обоє.

— Ну, мені здається, це не так і важливо, — сказав Едмондс. Він відчинив двері в приймальню. — Є тутхто-небудь на ім’я Денні Торренс, хто хотів би поїхати додому?

— Мамо! Тату! — Денні підвівся з-за маленького столика — там він неспішно гортав екземпляр «Де живуть дикі тварини», бурмочучи вголос знайомі слова.

Він підбіг до Джека, той підхопив його на руки. Венді скуйовдила синові волосся.

Едмондс глянув на нього.

— А може, ти не любиш татуся й мамусю? Тоді можеш залишитися зі старим Біллом.

— Ні, сер! — гаряче сказав Денні. Одну руку він закинув за шию Джека, другу — за шию Венді й весь світився щастям.

— Гаразд, — посміхаючись, сказав Едмондс. Він подивився на Венді. — Якщо будуть проблеми, телефонуйте.

— Так.

— Не думаю, щоб ви подзвонили, — посміхаючись, сказав Едмондс.

18. Альбом для вирізок

Джек виявив альбом для вирізок першого листопада, поки дружина із сином гуляли по порізаній коліями старій дорозі, яка, починаючись за майданчиком для гри в роке, вела до занедбаної лісопилки за дві милі від готелю. Погода стояла й далі гарна, і всі троє хизувалися неймовірною осінньою засмагою.

Він спустився в підвал, щоб скинути тиск у котлі, як раптом, корячись раптовому пориву, вирішив глянути на старі папери й зняв з полиці, де лежала схема водопроводу, ліхтарик. Заодно Джек вирішив пошукати придатні місця для мишоловок, хоча ставити їх не збирався ще цілий місяць. «Хочу, щоб усі пацюки повернулися з відпустки», — пояснив він Венді.

Освітлюючи собі дорогу ліхтариком, Джек пройшов повз шахту ліфта (яким, на настійну вимогу Венді, вони не користувалися відтоді, як переїхали сюди) під низьку кам’яну арку. Відчувши запах гниючого паперу, він поморщився. За спиною із громовим «ву-ушш!» нагадав про себе котел, і Джек підскочив.

Беззвучно насвистуючи крізь зуби, він посвітив довкола. Тут, унизу, були Анди в мініатюрі: десятки набитих паперами коробок і ящиків, майже всі вицвілі, що втратили від часу й вогкості форму. Декотрі лопнули, виваливши на кам’яну підлогу рулони пожовклого паперу, пачки газет, перев’язані мотузкою. Уміст одних коробок нагадував Гросбухи, в інших лежали стягнуті гумками накладні. Діставши одну, Джек посвітив на неї ліхтариком.

«РОКІ МАУНТЕН ЕКСПРЕС, ІНК.»

Одержувач: ГОТЕЛЬ «ОВЕРЛУК»

Відправник: УНІВЕРМАГ САЙДІ, 1210, 16-я вул.

Денвер, Колорадо

Через: КЕНЕДІЕН ПАСИФІК, PP.

Уміст: 400 КОРОБОК ТУАЛЕТНОГО ПАПЕРУ Делсі, 1 ґрос/коробка Підпис: ДЕФ.

Дата: 24 серпня 1954 року

Посміхаючись, Джек упустив папірець назад у коробку.

Він посвітив вище, і промінь ліхтарика вирвав з темряви лампочку, що звисала зі стелі, густо обліплена павутиною. Вимикача не було.

Джек підвівся навшпиньки й спробував угвинтити лампочку. Вона слабко засвітилася. Він знову взяв накладну на туалетний папір і скористався нею, щоб стерти трохи павутини. Не можна сказати, що стало набагато світліше.

Не вимикаючи ліхтарика, Джек нипав поміж коробок і стопок паперу в пошуках щурячих слідів. Пацюки тут жили, але не дуже довго... може, кілька років. Він завважив трохи лайна, що розсипалося від старості в порох, і кілька старих, нежилих гнізд, зроблених з недогризків паперу.

Джек витягнув з однієї пачки газету й глянув на заголовки.

ДЖОНСОН ОБІЦЯЄ НАЛЕЖНИМ ЧИНОМ ЗДІЙСНИТИ ПЕРЕХІД

«Кажуть, роботи, розпочаті Джей-Ф-К, наступного року триватимуть».

Це була «Рокі Маунтен Ньюз» від 19 грудня 1963 року. Він кинув її назад у пачку.

На думку Джека, його зачаровувало саме те банальне відчуття ходу історії, яке відчуває кожен, хто переглядає новини десяти- або двадцятилітньої давності. Серед складених у пачки газет він виявив пробіли: із тридцять сьомого по сорок п’ятий, з п’ятдесят сьомого по шістдесятий, із шістдесят другого по шістдесят третій, — жодної газети. Джек здогадався, що в ці періоди готель був зачинений, поки телепні билися за великий приз.

Йому все ще не дуже вірилося в те, як Уллман пояснив переривчасту кар’єру «Оверлука». Здавалася б, сама лише мальовнича місцевість, де розташувався готель, була запорукою безперервного успіху В американському суспільстві — навіть коли цього суспільства ще не було як такого — завжди були вершки, і Джекові здавалося, що у своїх мандрівках вони обов’язково повинні були зупинятися в «Оверлуку». Навіть назва звучала належним чином. «Волдорф» у травні, «Бар-Гарбор Гаус» у червні й липні, «Оверлук» у серпні й на початку вересня, а опісля — Бермуди, Гавана, Ріо, однаково. Стопка старих реєстраційних книг тільки підтвердила його припущення. Нельсон Рокфеллер у п’ятдесятому. Генрі Форд із родиною у 1927-му. Джин Гарлоу в тридцятому році. Кларк Ґейбл із Керол Ломбард. У п’ятдесят шостому всі верхні поверхи винаймає на тиждень «Дерріл Ф. Цанук і компанія». Гроші повинні були литися в касу, як із золотої жили. Імовірно, управляючий був геть кепський.

Безсумнівно, тут була сама історія — і не лише в газетних заголовках. Вона була похована в Гросбухах, рахунках і квитанціях за обслуговування, хоча це й не впадало в око. У 1922 році о десятій годині вечора Воррен Дж, Ґардінґ замовив цілого лосося і ящик пива. Але з ким він їв і пив? Чи була це партія в покер? Стратегічна нарада? Що?

Джек глянув на годинника і з подивом відзначив, що відтоді, як він спустився сюди, непомітно пробігло сорок п'ять хвилин. Руки він вимазав мало не до ліктів, і, напевно, пахло від нього кепсько. Він вирішив піти нагору і прийняти душ раніше, ніж повернуться Венді й Денні.

Джек повільно йшов поміж паперових гір, а в ожилому мозку швидко — так, що робилося весело, — прокручувалися деякі можливості. Такого з ним не бувало вже багато років. Йому раптом здалося, що книга, яку він пообіцяв самому собі напівжартома, і справді може написатися. Можливо, це буде роман... або історична річ, або історичний роман — чимала книга, що розходиться звідси — від епіцентру вибуху — по сотнях сюжетних ліній.

Він зупинився під лампочкою, машинально дістав із задньої кишені хусточку й обтер губи. І тут побачив альбом для вирізок.

Ліворуч від Джека, на кшталт пізанської, піднімалася готова ось-ось звалитися вежа з п'яти коробок. Поверх неї, казна-як роками зберігаючи похиле положення, балансував товстий альбом у білій шкіряній оправі, його сторінки хрест-навхрест обвивав золотий шнур, зав'язаний святковим бантом.

Джек, зацікавившись, підійшов і зняв його. На обкладинці лежав товстий шар пилу. Він підняв альбом до губ, здув пил, що злетів хмариною, і розкрив його. При цьому випала листівка, він піймав її на півдорозі до кам'яної підлоги. На красивому кремовому папері було опукле зображення «Оверлука», у всіх вікнах якого горіло світло. Галявину й дитячий майданчик прикрашали китайські ліхтарики, що м’яко світилися. Здавалося, можна ступнути просто туди, у готель «Оверлук», яким він був тридцять років тому

Горас М. Дервент просить вас зробити йому приємність і бути присутнім на балі-маскараді на честь урочистого відкриття ГОТЕЛЮ «ОВЕРЛУК».

Обід буде подано о восьмій годині вечора, маски знімаються опівночі, тоді ж — танці.

29 серпня 1945 р.

Обід о восьмій! Маски знімаються опівночі!

Він просто бачив усе це: в їдальні — найбагатші люди Америки зі своїми дружинами. Смокінґи й блискучі крохмальні сорочки; вечірні плаття; грає оркестр; іскряться фужери на високих ніжках. Дзенькіт келихів, веселий ляскіт пробок шампанського. Війна закінчена — або майже закінчена. Попереду майбутнє — світле й сяюче. Америка, світовий колос, нарешті зрозуміла це і прийняла.

А пізніше, опівночі, крик самого Дервента: «Маски геть! Маски геть!» Обличчя відкриваються і...

(І над усім запанувала Червона Смерть!)

Джек насупився. З якого далекого закутка пам’яті це ви-іілило? Едґар По, Великий Американський Писака. В останню чергу можна було уявити, що Е. А. По оплакує сяючий, ниблискуючий «Оверлук» із запрошення, яке Джек тримав у руках.

Він вклав запрошення назад і перегорнув сторінку. Вирізка з якоїсь денверської газети, дата внизу •підкреслена: 15 травня 1947 року.

ШИКАРНИЙ ГІРСЬКИЙ КУРОРТ ЗНОВУ ВІДКРИВАЄТЬСЯ БЛИСКУЧИМ СПИСКОМ ГОСТЕЙ «Дервент стверджує: “Оверлук” стане одним із чудес світу.

Дейвід Фелтон, художній редактор.

За свою тридцятивосьмилітню історію готель «Оверлук» відкривався не раз, але ніколи — так блискуче й стильно, як обіцяє Горас Дервент, таємничий каліфорнійський мільйонер, нинішній власник готелю. Дервент, який не приховує, що вбухав у своє нове підприємство більше мільйона доларів (кажуть, що цифра наближається радше до трьох мільйонів), стверджує, що новий “Оверлук” стане однією з найвідоміших пам’яток у світі, готелем, який згадують по ночах і тридцять років опісля. Коли Дервента, який володіє, за чутками, солідними закладами в Лас-Веґасі, запитали, чи вважати відновлення “Оверлука” за його рахунок знаком того, що Дервент вийшов на стежку війни за легалізацію ігорних домів типу казино в Колорадо, літаковий, кінематографічний, військовий і корабельний магнат заперечував це... з посмішкою. «Відкрити ігорний дім в “Оверлуку” означало б зганьбити його, — сказав він, — і не думайте, що я хочу переплюнути Веґас! Для цього там занадто багато моїх маркерів! Мені абсолютно нецікаво влазити за лаштунки політики через легалізацію ігорних домів у Колорадо. Це однаково, що плювати проти вітру». Після офіційного відкриття заново пофарбовані, обклеєні шпалерами й обставлені номери “Оверлука” (нещодавно, коли роботи фактично закінчилися, там відбулося грандіозне і винятково вдале свято) займуть поважні гості за списком, який відкриває дизайнер із Чикаго Корбет Стені й завершує...»

Ошелешено посміхаючись, Джек перевернув аркуш. Тепер він дивився на велику, на всю сторінку, вирізку з розділу «Подорожі» нью-йоркської «Санді Тайме». Стаття про самого Дервента, лисіючого чолов'ягу, який навіть зі старої газетної фотографії пронизує поглядом. Окуляри без оправи й начебто олівцем намальовані вусики в стилі сорокових років зовсім не робили його схожим на Еррола Флінна. Обличчя залишалося обличчям бухгалтера. Кимось — або чимось — іншим його робили очі.

Джек швидко переглянув статтю. Більшу частину відомостей він уже знав із торішньої розповіді про Дервента в «Ньюсвіку». Народився в бідній родині в Сен-Полі, так і не закінчив коледж. Замість цього пішов на флот. Швидко робив кар’єру, потім покинув службу через затяті дебати щодо пропелера нового типу, який він винайшов. У перетяганні канату Військово-морським флотом і невідомим хлопцем на ім'я Горас Дервент дядько Сем не виказав переможця, але вгадати його неважко. Зате другого патенту дядько Сем уже не одержав, а було цих патентів чимало.

Наприкінці двадцятих — на початку тридцятих Дервент зацікавився авіацією. Він купив збанкрутілу компанію, що займалася запиленням полів, перетворив її на авіапошту — і мав успіх. І далі патенти: нова конструкція крила моноплана; бомботримач, використаний потім у літаючих фортецях, які поливали вогненним дощем Гамбурґ, Дрезден і Берлін; кулемет зі спиртовим охолодженням; прототип сидіння катапульти, пізніше застосований на реактивних літаках Сполучених Штатів.

А бухгалтер, що жив в одній оболонці з винахідником, увесь час збільшував заощадження. Кілька військових заводів у Нью-Йорку й Нью-Джерсі. П'ять текстильних фабрик у Новій Англії. Хімічні заводи на збанкрутілому Півдні. До кінця Великої депресії весь його статок був лише жменькою керованих ним підприємств, куплених за разюче низь кими цінами, а продати їх можна було тільки ще дешевше. У якийсь момент Дервент обмовився, що, закривши справу, отримав би вартість трирічного «шевроле».

Джек згадав: ходили чутки, що для того, аби не піти під воду з головою, Дервент удався до, м'яко кажучи, не вельми законних способів. Він був замішаний у незаконній торгівлі спиртним. Пов'язаний із проституцією в Мідвесті, з контрабандою на південному узбережжі, де були його фабрики добрив. Нарешті він зайнявся ігорною справою, що зароджувалася на заході.

Імовірно, найвідоміше капіталовкладення Дервента — фінансування заснованої ним студії «Топ-Марк», якій не щастило відтоді, як у 1934 році Маленька Марджері Морріс, малолітня зірка, померла від передозування героїну. їй було чотирнадцять. Маленькій Марджері, чиїм амплуа були семирічні лялечки, що рятують родини, а також життя собачкам, несправедливо обвинуваченим в убивстві курей, улаштували в Голівуді найграндіозніші за всю історію «Топ-Марк» похорони. Офіційна версія було така: Маленька Марджері під час перебування в нью-йоркському сирітському притулку підчепила «виснажливу хворобу»; правда, знайшлися циніки, які припустили, що студія так довго просторікувала про це просто тому, що знала: скоро їй кінець.

Для керівництва «Топ-Марк» Дервент найняв здібного бізнесмена й затятого сексуального маніяка Генрі Фінкеля, і за два роки до Пірл-Гарбор студія видала шістдесят фільмів, п’ятдесят п’ять із яких стали плювками в пуританську фізіономію контори Гейєса. П’ять інших були замовленими державою навчальними стрічками. Художні фільми мали величезний успіх. В одному художник, чиє прізвище не фігурувало в титрах, для виходу в сцені великого Балу одяг героїню в ліфчик без бретельок — там вона скидала із себе все, крім, може, родимки під сідницями. Дервент і цей винахід зробив своєю заслугою, зміцнивши при цьому репутацію — або ж погану славу.

Війна зробила його багатим, і він ним і залишився. Жив Дервент у Чикаго, на людях з’являвся рідко. Винятком були тільки збори ради «Підприємств Дервента» (якими він правив залізною рукою); подейкували, начебто він — власник «Об’єднаних авіаліній», Лас-Веґаса (там, як відомо, він орудував справами в чотирьох готелях-казино, а причетний був принаймні ще до шести), Лос-Анджелеса й самих Сполучених Штатів. Дервент, що мав репутацію друга осіб королівської крові, президентів і чільників злочинного світу, на багатьох справляв враження найбагатшої у світі людини.

«Але, — подумав Джек, — домогтися успіху з “Оверлу-ком” йому виявилося не під силу». На хвилину відклавши альбом, він дістав маленький блокнот з автоматичним олівцем, які тримав у нагрудній кишені. Коротко черкнувши: «Див. Г. Дервент, Сайдв., бібл.?», він сунув блокнот назад і знову взяв альбом. Обличчя Джека було зосередженим, погляд далеким. Перегортаючи сторінки, він безпристрасно отирав губи рукою. Швидко проглянув наступний матеріал, відзначивши про себе, що пізніше варто прочитати його докладніше. Газетними вирізками були заклеєні багато сторінок. Наступного тижня в «Оверлуку» очікується те й те; у барі (до речі, в часи Дервента бар називався «Червоне Око») очікуються ті й ті. З-поміж постояльців було повно веґасців, а також шишок і зірок із «Топ-Марк».

Далі — вирізка від 1 лютого 1952 року.

МІЛЬЙОНЕР — КЕРІВНИК ФІРМИ — ЗБИРАЄТЬСЯ ПРОДАВАТИ ПІДПРИЄМСТВА В КОЛОРАДО

«Дервент зізнається: з каліфорнійськими вкладниками досягнута домовленість щодо “Оверлука” та інших підприємств.

Родні Конклін, фінансовий редактор.

Учора в короткому комюніке з чиказької контори відомого моноліту — “Підприємств Дервента” — повідомлялося, що в ході карколомної гри фінансових сил, яка завершиться до 1 жовтня 1954 року, мільйонер (можливо, мільярдер) Горас Дервент розпродав свою власність у штаті Колорадо. Капіталовкладення Дервента включають природні родовища газу й вугілля, джерела гідроелектроенергії, а також компанію з розвитку земель “Колорадо Саншайн, Інк” яка володіє 500 000 акрами^13 колорадської землі або має права на неї.

Як поділився з нами у вчорашньому інтерв'ю Дервент, його найвідоміше підприємство в Колорадо — готель “Овер-лук” — уже проданий. Покупець — група каліфорнійських вкладників, очолювана Чарльзом Ґрондіном, що був директором каліфорнійської корпорації з розвитку земель. У той час, як сам Дервент відмовляється назвати ціну, інформовані джерела...»

Він розпродав усе, до копієчки. Не лише «Оверлук». Але якимось чином... якимось чином...

Джек обтер губи, жалкуючи, що не можна сьорбнути спиртного. Якщо б можна було випити, справа пішла б краще. Він гортав альбом далі.

Каліфорнійська компанія відкрила готель на два сезони, а потім продала його групі з Колорадо, яка називалася «Гірські курорти». «Гірські курорти» збанкрутували в 1957 році, обвинувачені в корупції, одержанні грошей особисто для себе й обмані акціонерів. Через два дні після того, як президентові компанії принесли повістку в суд, він застрелився.

Готель закрився до кінця десятиліття. Лише в недільній газеті з’явилося одне-єдине повідомлення під заголовком: «Колишній готель екстра-класу занепадає». Фотографії, якими була ілюстрована стаття, викликали в Джека щемливий біль у серці: облущена фарба на фасаді, замість галявини — позбавлений рослинності непристойний смітник, вікна побиті бурями й камінням. Якщо він і справді напише книгу, це ввійде туди: фенікс, який стає попелом, щоб відродитися. Він пообіцяв собі, що подбає про готель — дуже добре подбає. Начебто до цього дня насправді не розумів усієї глибини відповідальності перед «Оверлуком». Однаково якби Джек ніс відповідальність перед історією.

У 1961 році четвірка письменників (двоє — лауреати Пулітцерівської премії) орендувала «Оверлук» і знову відкрила його як школу письменницької майстерності. Це тривало всього рік. Один зі слухачів напився у себе в номері на четвертому поверсі, якимось чином вивалився у вікно й розбився на смерть на бетонному майданчику. Газета натякала, що не можна виключити самогубства.

«У кожному великому готелі бувають скандали, — сказав Ватсон, — і привиди є в кожному великому готелі. Чому? Ну, чорт забирай, люди приїжджають і їдуть...»

Йому раптом здалося, що ще трохи, і він відчує, як «Оверлук» тисне зверху своєю вагою — сто десять номерів для гостей, комори, кухня, морозильні камери, бар, бальний зал, їдальня...

(Жінки в кімнату приходять і йдуть...)

(...і над усім запанувала Червона Смерть)

Він обтер губи й знову перегорнув аркуш. Дістався вже до останньої третини альбому, коли вперше свідомо запитав себе, чий це альбом залишили поверх найвищої стопки паперів у підвалі.

Новий заголовок. Датовано 10 квітня 1963 року.

ГРУПА З ЛАС-ВЕҐАСА КУПУЄ ВІДОМИЙ ГОТЕЛЬ У КОЛОРАДО

«Мальовничий “Оверлук” має бути стати нічним “ключ-клубом”.

Сьогодні в Лас-Веґасі Роберт Т. Леффінґ, що виступив від імені групи вкладників, іменованої “Гай Кантрі Інвестментс” оголосив, що “Гай Кантрі” уклала угоду на придбання відомого готелю “Оверлук”, розташованого високо в Скелястих горах. Леффінґ ухилився від згадування конкретних імен вкладників, але сказав, що готель перетвориться на нічний клуб для обраних. За словами Леффінґа, група, яку він представляє, розраховує продати членство в клубі керівникам американських та іноземних компаній вищого ешелону. Крім того, “Гай Кантрі” володіє готелями в Монтані, Вайомінґу і Юті. “Оверлук” здобув світову популярність у період з 1946 по 1952 рік, коли ним володів невловимий мегамільйонер Горас Дервент, який...»

Газета не зуміла з’ясувати — або ж її не цікавило — кому будуть видані ключі від клубу, тому що згадувалася лише «Гай Кантрі Інвестментс». Окрім мережі магазинів, що торгують на заході Нової Англії велосипедами й запчастинами під вивіскою «Бізнес, Інк.», більш анонімної назви фірми Джекові чути не доводилося.

Перегорнувши сторінку, він закліпав над приклеєною там вирізкою:

МІЛЬЙОНЕР ДЕРВЕНТ ПОВЕРНУВСЯ В КОЛОРАДО З ЧОРНОГО ХОДУ?

«Главою “Гай Кантрі” виявився Чарльз Ґрондін!

Родні Конклін, фінансовий редактор.

У центрі фінансової плутанини, яка лише зараз починає випливати на світло, опинився готель “Оверлук”, мальовничий

палац задоволень у гірській частині Колорадо, колись — особиста іграшка мільйонера Гораса Дервента.

Десятого квітня минулого року лас-веґаська фірма “Гай Кантрі Інвестментс” купила готель, щоб перетворити його на нічний “ключ-клуб” для заможних директорів як іноземних, так і американських компаній. Зараз інформовані джерела повідомляють, що очолює “Гай Кантрі” п’ятдесятитрьохлітній Чарльз Ґрондін, котрий до 1959 року керував каліфорнійською “Корпорацією з розвитку земель”, після чого залишив цю посаду, щоб зайняти місце виконавчого віце-президента в чиказькій конторі, яка займається внутрішніми справами “Підприємств Дервента” Це спричинилося до розмов про те, що “Гай Кантрі Інвестментс” можливо, управляється Дервен-том, котрий міг придбати “Оверлук” удруге й за виразно дивних обставин. Дістатися до Ґрондіна, якому в 1960 році було пред’явлено зняте згодом обвинувачення в розтраті фондів, не вдалося, а Горас Дервент, що ревно оберігає свою непуб-лічність, у телефонній розмові це ніяк не прокоментував. Представник адміністрації штату Дік Боуз із Ґолдена закликав провести повне розслідування...»

Вирізка була датована 27 липня 1964 року. Наступною виявилася колонка з недільної газети за вересень того ж року. Автор — Джош Бренніґар, скандаліст, який вивчав біографію Джека Андерсона. Неясно згадалося, що Бренніґар помер чи то шістдесят восьмого, чи шістдесят дев’ятого року.

ВІЛЬНА ЗОНА ДЛЯ МАФІЇ В КОЛОРАДО?

«Джош Бренніґар.

Не виключено, що новітня точка відпочинку й розваг Організації підпільних королів США розмістилася в загубленому в серці Скелястих гір готелі “Оверлук”. “Білий слон”, яким

з моменту його першого відкриття в 1910 році безуспішно управляла мало не дюжина найрізноманітніших компаній і приватних осіб, зараз функціонує як надійно охоронюваний “ключ-клуб” виразно призначений для людей бізнесу. Питання в тому, яким бізнесом займаються члени оверлукського клубу насправді?

Деяке уявлення про це нам можуть дати члени клубу, що були присутні там протягом тижня з 16 по 23 серпня. Поданий нижче список отриманий від колишнього службовця “Гай Кантрі Інвестментс” — компанії, яка спершу вважалася під-ставною компнією, що належить “Підприємствам Дервента”. Тепер здається більш імовірним, що зацікавленість Дервента в “Гай Кантрі” (якщо зона взагалі є) не змогла переважити інтереси декількох ігорних баронів з Лас-Веґаса. Ці ж ігор-ні шишки в минулому були пов’язані з королями злочинного світу, як тими, що були під підозрою, так і засудженими. Протягом цього сонячного серпневого тижня в “Оверлуку” проживали:

Чарпьз Ґрондін, президент “Гай Кантрі Інвестментс” Коли в червні цього року з’ясувалося, що біля керма “Гай Кантрі” стоїть він, то — значно пізніше від виявлення цього факту — було оголошено, начебто Ґрондін пішов зі своєї посади в “Підприємствах Дервента”. Увінчаний срібною шевелюрою Ґрондін, який відмовився повідомити що-небудь для нашої колонки, один раз (у 1960 р.) поставав перед судом за обвинуваченням у розтраті фондів і був виправданий.

Чарпьз Малюк Чарлі Батталья: шістдесятирічний махінатор із Веґаса (керує справами в “Ґрінбенк” і “Лаккі Боунз он зе Стріп”). Батталья — близький особистий друг Ірондіна. Перелік його арештів відкривається ще 1932 роком, коли Батталью судили й виправдали в справі про групове вбивство Джека “Датчі” Морґана. Федеральна влада підозрює, що Батталья замішаний у торгівлі наркотиками, організації проституції й найманих убивствах, але за ґрати Малюк Чарлі потрапив лише раз — за несплату податків у 1955—1956 роках.

Рінард Скарн, головний власник акцій “Фан Тайм Отометік Мешнз”. “Фан Тайм” виготовляє ігрові автомати для компаній з Невади, автомати для гри в пінбол і музичні автомати (“ме-лоді-койн”) для всієї країни. Сидів за збройний напад (1940), незаконне носіння зброї (1948) і змову про податкові махінації (1961).

Пітер Цайсс: багатій, що облаштувався в Маямі, незабаром він відзначить своє сімдесятиріччя. Останні п’ять років Цайсс опирається висилці з країни як небажана персона. Обвинувачувався в приховуванні краденого (1958), змові про податкові махінації (1954). Чарівного, представницького й люб'язного Пітера Цайсса в колі наближених називають “Тато”, крім того, його судили за обвинуваченням в убивстві й співучасті в убивстві. Відомо, що Цайсс — великий акціонер скорновської “Фан Тайм”, а також має інтерес у чотирьох казино Лас-Веґаса.

Вітторіо Дженеллі, відомий також як Вітто-М'ясник, двічі засуджений за співучасть у групових убивствах, одне з них — убивство сокирою в Бостоні ватажка угруповання Френка Скоффі. Дженеллі двадцять три рази висувалися обвинувачення, чотирнадцять разів його судили й лише раз, в 1940 році, визнали винним у дрібних крадіжках із магазинів. Кажуть, що віднедавна Дженеллі почав відігравати не останню роль у західних операціях Організації, центр якої розташований у Лас-Веґасі.

Карл “Джиммі-Рікс” Прашкін: інвестор із Сан-Франциско, що має репутацію безперечного спадкоємця влади, якою зараз володіє Дженеллі. Прашкін володіє великими пакетами акцій в “Підприємствах Дервента”, “Гай Кантрі Інвестментс”, “Фан Тайм Отометік Мешнз” і трьох веґаських казино. В Аме-

риці за Прашкіним нічого не числиться, але в Мексиці йому висувалося обвинувачення в махінаціях з податками, які за три тижні після нарахування швидко скоротилися. Ймовірно, Прашкін може відповідати за відмивання грошей, отриманих від діяльності казино у Веґасі, й перекачування великих сум у легальні операції Організації на заході. У тому числі, можливо, у готель “Оверлук” у Колорадо.

Крім вищезгаданих осіб, за поточний сезон в готелі також зупинялися...»

Стаття на цьому не закінчувалася, але Джек інше просто переглянув. Він не переставав обтирати долонею губи. Банкір зі зв’язками в Лас-Веґасі. Люди з Нью-Йорка, які виразно не обмежувалися виробництвом одягу в Білизняному районі. Люди, з репутацією порочних, замішаних у пограбуваннях, убивствах, наркобізнесі...

Господи, ото історія! І всі вони бували тут, просто над ним, у цих порожніх номерах. Може, трахали на третьому поверсі дорогих повій. Пили шампанське. Укладали мільйонні угоди — може, у тому ж таки люксі, де зупинялися президенти. Нівроку в цього готелю історія. Чортзна-що за історія! Трохи нервуючи, Джек витяг блокнот і зробив ще одну позначку: коли робота закінчиться, перевірити в денверській бібліотеці всі ці імена. У кожному готелі є свій привид? В «Оверлуку» їх ціла зграя. Спершу самогубство, потім мафія, а що далі?

У наступній вирізці Чарльз Ґрондін сердито спростовував обвинувачення Бренніґара. Джек хмикнув.

Вирізка на наступній сторінці була такою великою, що її склали. Розгорнувши її, Джек хрипло зойкнув — фотографія, що відкрилася йому, так і впадала в око. Шпалери із червня 1966-го поміняли, але й вікно, і вид з нього він чудово знав. На фото була та кімната президентського люкса, що виходила на західну сторону. Наступним номером програми виявилося вбивство. Стіна вітальні біля дверей, що вели в спальню, була заляпана кров'ю й ще чимось, що могло бути тільки білуватими шматочками мозку. Над трупом, закритим простирадлом, стояв поліцейський із байдужим обличчям. Вражений Джек пильно вдивився у фотографію, а потім перевів погляд на заголовок.

ПЕРЕСТРІЛКА У ГОТЕЛІ В КОЛОРАДО «Відомого короля злочинного світу застрелено у гірському “ключ-клубі”. Ще двоє загиблих.

САЙДВІНДЕР, КОЛОРАДО (агенція ЮПІ^14).

За сорок миль від цього сонного містечка штату Колорадо, у самому серці Скелястих гір, звела рахунки мафія. Готель “Оверлук”, куплений три роки тому однією лас-веґаською фірмою й перетворений нею на “ключ-клуб” для еліти, став ареною потрійного вбивства в перестрілці. Двоє загиблих були чи то компаньйонами, чи охоронцями Вітторіо Дженеллі, замішаного в бостонському вбивстві двадцятилітньої давнини, відомого також як М’ясник.

Поліцію викликав управляючий “Оверлука” Роберт Норман. За його словами, він чув постріли, а деякі постояльці заявляли, начебто бачили, як двоє озброєних чоловіків у натягнутих на обличчях панчохах пробігли пожежними сходами

і поїхали на жовто-коричневому автомобілі останньої моделі з відкидним верхом.

Перед дверима президентського люкса, у якому зупинялися два президенти США, поліцейський Трупер Беньямін Мурер виявив двох убитих, пізніше ідентифікованих як Віктор Т. Бурмен і Роджер Макассі, обидва з Лас-Веґаса. У номері Мурер виявив розпростерте на підлозі тіло Дженеллі. Його застрелили тоді, коли він намагався втекти від нападників. За словами Мурера, Дженеллі був убитий із близької відстані зі зброї великого калібру. Із Чарльзом Ґрондіном, представником компанії, що володіє “Оверлуком” зв’язатися неможливо через...»

Нижче хтось приписав, сильно натискаючи на кулькову ручку: «Вони забрали з собою його яйця». Вражений Джек довго не зводив очей із цього напису. Чий же це був альбом?

Проковтнувши грудку в горлі, він нарешті перевернув сторінку. Ще одна колонка Джоша Бренніґара, цього разу датована початком шістдесят сьомого року. Він прочитав лише заголовок:

ВІДОМИЙ ГОТЕЛЬ ПРОДАНИЙ ПІСЛЯ ВБИВСТВА ВАТАЖКА ЗЛОЧИНЦІВ

Наступні сторінки були порожні.

(Вони забрали з собою його яйця)

Джек повернувся до початку в пошуках імені або адреси. Хоча б номера кімнати. Адже він був абсолютно впевнений: хто б не вів реєстрацію цих пам’ятних подій, він зупинявся в готелі. Але на початку нічого не було.

Він уже готувався більш уважно прогледіти всі вирізки, коли зі сходів почувся голос:

— Джеку? Любий?

Венді.

Джек здригнувся, почуваючи себе мало не винуватим — начебто потихеньку напився, і дружина тепер могла зачути запах спиртного. Смішно. Він обтер губи рукою й відгукнувся.

— Так, дитинко. Ось шукаю пацюків.

Вона зійшла вниз. Він почув кроки на сходах, потім у котельні. Швидко, не замислюючись, чому так чинить, він сунув альбом під стопку рахунків і накладних. Коли Венді з’явилася з-під арки, Джек підвівся.

— Господи, що ж це ти тут робиш? Уже майже третя!

Він посміхнувся.

— Що, так пізно? Я тут копався у всій цій дурні. Намагався знайти трупи.

Слова віддалися в його мозку лиховісною луною.

Вона підійшла ближче, дивлячись на нього, і Джек мимоволі зробив крок назад, не в змозі впоратися із собою. Він знав, що вона робить. Намагається винюхати спиртне. Імовірно, сама Венді цього навіть не усвідомлювала, зате усвідомлював Джек, тому відчуття провини змішувалося із гнівом.

— У тебе кров на губі, — сказала вона надзвичайно невиразним голосом.

— Га? — Він підніс руку до рота й поторкав тоненьку тріщинку. Вказівний палець вимазав у крові. Почуття провини підсилилося.

— Знову тер губи, — сказала вона.

— Ну так, напевно.

— Для тебе це суще пекло, чи не так?

— Та ні, не настільки.

— А легше не стало?

Глянувши на неї, Джек змусив себе зрушити з місця. Варто почати рух, як йому легшало. Він підійшов до дружини й обійняв за талію. Відкинувши убік світлий локон, Джек поцілував її в шию.

— Так, — сказав він, — а де Денні?

— Він? Десь у будинку. На вулиці збираються хмари... їсти хочеш?

Джек з удаваною жагою погладив пружний, обтягнутий джинсами зад.

— Як вовк, мадам.

— Обережніше, п’яничко. Узявся за гуж...

— Трахнемося, мадам? — запитав він, не перестаючи погладжувати. — Паскудні картинки? Неприродні пози?

Коли вони проходили під аркою, Джек один-єдиний раз оглянувся на коробку, в якій сховав

(чий?)

альбом. Без світла вона перетворилася на силует, нічого більше. Джек відчував полегшення від того, що веде Венді звідси. У міру того як вони наближалися до сходів, пристрасть ставала все менше награною, все більше справжньої.

— Не виключено, — відповіла вона. — Ось зробимо тобі сандвіч... Ой-ой-ой! — Вона, хихикаючи, увернулася від нього. — Лоскотно!

— Хіба ж так Джек Торренс хотів би лоскотати вас, мадам...

— Відчепись, Джеку. Як щодо шинки із сиром... для початку?

Вони разом піднялися по сходах, і Джек більше не оглядався. Але йому згадалися слова Ватсона:

«Привиди є у кожному великому готелі. Чому? Ну, чорт забирай, люди приїжджають і їдуть...»

Зачинивши за ними двері підвалу, Венді замкнула цю думку в темряві.

19. Перед двісті сімнадцятим

Денні згадував слова іншої людини, яка відпрацювала сезон в «Оверлуку»:

«Вона казала, начебто побачила в одному з номерів щось таке... у тому номері, де трапилася нехороша річ. Це номер 217, і я хочу, щоб ти пообіцяв мені не заходити в нього, Денні!.. Оминай його...»

Двері виявилися звичайнісінькими і нічим не відрізнялися від будь-яких інших на перших двох поверхах готелю. Пофарбовані в темно-сірий колір, вони були всередині коридорчика, під гострим кутом третього поверху, що з'єднується з головним холом. Цифри на дверях з виду такі ж, як номери квартир у їхньому боулдерському будинку. Двійка, одиниця й сімка. Велика соснова дошка. Просто під цифрами — малюсінький скляний кружечок, вічко. Денні кілька разів намагався заглядати в такі. Зсередини бачиш великий шматок коридору. Зовні, хоч мозоль на оці набий, нічого не побачиш. Шахрайство.

(Навіщо ти тут?)

Прогулявшись за «Оверлуком», вони з мамою повернулися, і вона приготувала його улюблений ленч — сандвіч із сиром і «болоньєю» плюс бобовий суп Кемпбелла. Вони їли на кухні в Діка й розмовляли. Із увімкненого приймача лунала тиха музика й потріскування; музику передавала станція в Естес-Парку. Кухня була улюбленим місцем Денні в готелі. Він гадав, що й мама з татом, мабуть, почувають те ж — адже три дні вони намагалися обідати в їдальні, а потім, за спільною згодою, розставили стільці навколо обробної дошки Діка Геллорана, завбільшки з їхній стовінґтонський обідній стіл, і почали їсти на кухні. їдальня занадто тиснула. Навіть якщо горіло світло, а з магнітофона в конторі лилася музика. Ти однаково залишався одним із трьох за столом, які оточували дюжини інших столиків, порожніх, укритих від пилу прозорими пластиковими скатертинами. Мама сказала, що це однаково, що обідати посеред роману Гораса Велпола^15, а тато розсміявся й погодився. Денні поняття не мав, хто такий Горас Велпол, зате прекрасно знав, що варто було їм почати їсти на кухні, як мамині страви стали смачніші. Він не переставав виявляти всюди дрібні сліди Діка Геллорана, і вони, як теплі дотики, додавали йому бадьорості.

Мама з'їла півсендвіча, а суп не захотіла. Вона сказала, що оскільки і «фольксваґен», і тутешня вантажівка на стоянці, Денні доведеться погуляти самому. Вона сказала, що втомилася. Якщо Денні вважає, що зуміє скоротати час і не потрапити в біду, вона, можливо, на годинку приляже. Денні з набитим ротом запевнив її, що зі своєї точки зору — зуміє.

— Чому ти не ходиш на дитячий майданчик? — запитала мама. — Я гадала, він тобі сподобається, тут і пісочниця для твоїх машинок, і все інше...

Він ковтнув, і їжа сухою, твердою грудкою прокотилася по горлу.

— Може, ще сподобається, — сказав він, повертаючись до радіо й крутячи ручку.

— А звірята з кущів як здорово зроблені, — сказала Венді, забираючи в нього порожню тарілку. — Дуже скоро татові доведеться підстригти їх.

— Ага, — відгукнувся Денні.

(Просто різна гидота... раз — із тими кущами, хай їм грець... які підстрижені подібно до звірів...)

— Якщо побачиш тата раніше, ніж я, скажи, що я лягаю.

— Звичайно, мамо.

Вона сунула брудні тарілки в раковину й знову підійшла до нього.

— Ти щасливий, Денні?

Він простодушно глянув на неї, над губою були молочні вуса.

— Угу.

— Поганих снів більше не бачив?

— Ні.

Раз уночі, коли він уже лежав у ліжку, Тоні приходив до нього, ледь чутно кликав на ім'я здалеку. Денні міцно замружився й не розплющував очей, поки Тоні не зник.

— Справді?

— Так, мамо.

Здається, вона була задоволена.

— Як твоя ручка?

Денні показав руку.

— Краще.

Вона кивнула. Накрите мискою гніздо, повне замерзлих ос, Джек відніс за сарай у сміттєспалювач і спалив. Відтоді ос вони більше не бачили. Він написав у Боулдер юристові, приклавши знімки руки Денні, і два дні тому юрист відповів, через що у Джека півдня був поганий настрій. Юрист висловив сумнів у тому, що процес проти фірми-виготовлювача димової шашки буде успішним, оскільки підтвердити, що всі надруковані на упаковці інструкції були виконані точно, може тільки сам Джек. Джек запитав, чи не можна купити інші шашки й перевірити їх на той же дефект. Так, відповів юрист, але результати будуть украй сумнівними, навіть якщо всі контрольні шашки спрацюють погано. Він розповів Дже-кові про випадок із компанією, яка виготовляла розсувні драбини, і чоловіком, який зламав спину. Венді журилася разом із Джеком, але в глибині душі раділа, що Денні так легко відбувся. Юридичні хитрощі краще було залишити тим, хто в них розбирався, а Торренси до таких не належали. До того ж відтоді оси в них більше не з'являлися.

— Піди, пограй, доко. Повеселися.

Але він не веселився. Він безцільно нипав по готелю, заглядаючи до покоївок у прикомірки й у комірки швейцарів, вишукуючи що-небудь цікаве й не знаходячи, — маленький хлопчик, що тупотить по витканому звивистими чорними лініями синьому килиму. Час від часу він пробував відкрити двері якого-небудь номера, але всі вони, звичайно, були замкнені. Універсальний ключ висів унизу, у конторі, але тато сказав, щоб Денні не смів його чіпати. Та йому й не хотілося. Чи хотілося?

(Навіщо ти тут^7.)

Якщо глянути пильніше, нипав він зовсім не безцільно. Він згадав казку, яку йому одного разу прочитав п’яний батько. Це було давно, але й зараз ця казка пам’яталася не менш яскраво, ніж коли тато її щойно прочитав. Мама тата висварила і запитала: що це він робить, читаючи трирічному маляті такі жахи? Казка називалася «Синя Борода». Це Денні теж пам’ятав чітко — адже спершу він подумав, що тато сказав «Син і Борода», але ніяких синів у казці не виявилося — там, до речі, взагалі не було мови про дітей. Насправді казка була про дружину Синьої Бороди, красиву пані з житнім, як у мами, волоссям. Після того як Синя Борода оженився з нею, вони оселилися у величезному й дивному замку, дуже схожому на «Оверлук». Щодня Синя Борода йшов на роботу і щодня велів своїй гарненькій дружині не заглядати в одну певну кімнату, хоча ключ від неї висів на цвяшку — як унизу на стіні контори висів ключ-універсал. Цікавість щодо замкненої кімнати почала все дужче й дужче долати дружину Синьої Бороди. Вона спробувала заглянути в замкову щілину — так Денні намагався подивитися у вічко номера 217 — безрезультатно. Там навіть була картинка: дружина стає на коліна й намагається заглянути під двері, але щілинка виявилася малувата. Двері розчинилися навстіж і...

Стара книжка казок описувала те, що виявила леді, смакуючи огидні подробиці. Ця картинка відбилася в мозку Денні, як опік. У кімнаті виявилися відрубані голови семи колишніх дружин Синьої Бороди — кожна на своєму п'єдесталі, широко розплющені очі блискають білками, роти роззявлені в безмовному крику. Вони чудом утримувалися на шиях, перебитих змахом меча, вниз по п'єдесталах стікала кров...

Вона з жахом обернулася, щоб утекти з кімнати і з замку, і що ж? У дверях, блискаючи очима, стояв Синя Борода. «Я наказував тобі не заходити сюди, — сказав Синя Борода й дістав із піхов меч. — На жаль, ти виявилася настільки ж цікавою, як і інші сім. І хоча я любив тебе дужче за них, кінець твій буде таким самим. Готуйся вмерти, погана дружино!»

Денні здавалося, що кінець у казки був щасливим, однак суть його загубилася поряд із двома головними образами: дражливі замкнені двері, що приховують велику таємницю, і сама ця страшна таємниця. Замкнені двері, а за нею голови — відрубані голови.

Він потягнувся й, начебто нишком, нажав на ручку дверей. Скільки часу він провів тут, зачаровано стоячи під дверима м’якого сірого кольору, Денні не знав.

(І напевно, разів зо три мені ввижалося всяке... різна гидота...)

Але містер Геллоран — Дік — сказав також, що думає, ніби вони не можуть мені зашкодити. Як страшні картинки із книжки, ось і все. Може, я там нічого й не побачу. З іншого боку...

Ліва рука Денні пірнула в кишеню й дістала ключ, який, звичайно, був там весь цей час.

Хлопчик тримав ключ за прикріплену до нього квадратну металеву табличку, на якій було надруковано: КОНТОРА. Розгойдуючи ключ на ланцюжку, він дивився, як той описує коло за колом. За кілька хвилин Денні перервався й сунув ключ у замок. Той сковзнув вільно, без запинки, начебто увесь час хотів потрапити туди.

(Здається, мені ввижалося всяке... різна гидота... обіцяй мені не заходити туди...)

(Обіцяю)

А обіцянка — це, зрозуміло, зовсім не дрібниця. Проте сверблячка цікавості не вщухала, виводячи з себе, немов Денні пожалився кропивою там, де не почухаєшся. Однак це була бридка цікавість, того роду, що змушує підглядати крізь пальці в найстрашніших місцях фільму жахів. Але там, за дверима, не кіно.

(Не думаю, що вони можуть нашкодити тобі... як страшна картинка в книжці...)

Раптом ліва рука Денні потягнулася вперед. Однак, поки вона, вийнявши із замка ключ-універсал, не сунула його назад у кишеню, хлопчик не цілком розумів, що збирається робити. Широко розплющивши сіро-блакитні очі, він ще хвилину пильно дивився на двері, потім швидко повернувся й пішов по коридору назад до головного холу, у який цей коридорчик уливався під гострим кутом.

Там щось змусило його призупинитися, мить він не міг зрозуміти, що саме. Потім згадав: на шляху до сходів, просто за поворотом, на стіні згорнувся клубком один із тутешніх старомодних вогнегасників. Як спляча змія.

Вони зовсім не такі, як хімічні, казав тато, хоча в кухні було й кілька таких. Вони — попередники сучасних систем розприскування. Довгі полотняні рукави підключені просто до водопроводу «Оверлука», тож, повернувши один-єди-ний вентиль, можна перетворитися на пожежну команду з однієї людини. Тато сказав, що хімічні вогнегасники, які розпорошують піну або двоокис вуглецю, значно кращі. Хімікати гасять полум'я, віднімаючи необхідний для горіння кисень, а розпилення під великим тиском може лише

✓

рознести навколо язики вогню. Тато сказав, що містерові Уллману варто замінити старі вогнегасники разом зі старим котлом, але, напевно, містер Уллман не зробить ні одного, ні іншого, тому що він — ХРІН ДЕШЕВИЙ. Денні знав, що це один із найгірших епітетів, які здатен ужити його батько. Епітетом нагороджувалися деякі лікарі, дантисти й ремонтники, а ще — начальник татового Відділу англійської мови в Стовінґтоні, який заборонив татові замовляти якісь книги, тому що, сказав він, це понад їхній бюджет. «Понад бюджет, чорт його забирай, — кип'ятився батько перед Венді (Денні слухав зі своєї спальні, де повинен був бачити десятий сон). — Просто заощаджує останні п'ять сотень для себе, ХРІН ДЕШЕВИЙ!»

Денні заглянув за ріг.

Вогнегасник був на місці — згорнутий багато разів плаский рукав, прироблений до стіни червоний іцит. Над ним у скляному ящику, як музейний експонат, спочивала сокирка. На червоному тлі були білі слова: РОЗБИТИ В ЕКСТРЕНОМУ ВИПАДКУ. «В ЕКСТРЕНОМУ ВИПАДКУ» Денні прочитати зумів — так називався один з його улюблених телесеріалів, щодо іншого певності не було. Однак йому не подобалося, що ці слова мали стосунок до довгого плаского шланга. «ЕКСТРЕНИЙ ВИПАДОК» — це пожежа, вибухи, автомобільні катастрофи, лікарні, іноді — смерть. До того ж Денні не подобалося, як м’яко шланг звисає зі стіни. Коли хлопчик бував сам, він завжди проскакував повз цей шланг так, що лише п’яти блищали. Без особливих причин. Просто він почував себе краще, коли йшов швидко. Так здавалося безпечніше.

Серце голосно калатало, та Денні все-таки обігнув ріг і подивився за вогнегасник, на сходи. Мама була внизу, вона спала. А тато, якщо повернувся з прогулянки, напевно, сидить на кухні, жує сандвіч і читає. Він просто пройде повз цей старий вогнегасник до сходів і зійде вниз.

Денні, не відриваючи очей від вогнегасника, покрокував уздовж дальньої стіни, присуваючись до неї все ближче, поки правою рукою не торкнувся шовковистих шпалер. Ще двадцять кроків. П’ятнадцять. Дюжина.

Коли залишалося пройти всього десять кроків, латунний наконечник раптом скотився із плаского мотка, на якому лежав,

(спав?)

і впав на килим з глухим стуком. Там і залишився лежати, націлившись на Денні чорним отвором. Хлопчик одразу ж зупинився, різко зсутулившись від раптового переляку. У вухах і скронях голосно застукала кров. У роті пересохло, з’явився кислий присмак. Руки стиснулися в кулаки. Але наконечник шланга просто лежав, м’яко світячись латунню, пласкі полотняні витки вели вгору, до пофарбованого в червоний колір щита, пригвинченого до стіни.

Отже, наконечник упав, ну й що? Це всього-на-всього вогнегасник, нічого більше. Нерозумно думати, що він схожий на якусь отруйну змію з «Величезного світу звірів», яка почула його й прокинулася, навіть якщо полотно справді нагадує луску. Він просто переступить через шланг і піде до сходів, може, ледь швидше, ніж треба, щоб точно знати: шланг не кинеться йому вслід і не оповиться навколо ноги...

Він обтер губи лівою рукою, неусвідомлено повторивши батьків жест, і зробив крок уперед. Шланг не поворухнувся. Ще крок, нічого. Ну бачиш, який ти дурний? Думав про ту кімнату й про дурну казку про Синю Бороду й запалився, а шланг, напевно, хотів упасти вже років зо п’ять. Ось і все.

Пильно дивлячись на підлогу, на шланг, Денні подумав про ос.

Наконечник мирно блищав на килимі за вісім кроків від Денні, начебто говорив: Не бійся. Я просто шланг, і все. А навіть якщо не все — те, що я з тобою зроблю, буде небагато страшніше від укусу бджоли або оси. Що я хотів би зробити з таким симпатичним хлопчам... Тільки вкусити... I *vусати... І кусати...

Денні зробив крок, і ще один. І ще. Вдихуване повітря раптом стало сухим і дряпало горло. Тепер хлопчик був на грані паніки. Йому раптом захотілося, щоб шланг справді заворушився — принаймні, Денні нарешті одержав би підтвердження, зрозумів би. Зробивши ще один крок, він опинився в зоні досяжності. «Не кинеться ж він на мене, — істерично подумав Денні. — Як він може кинутися... вкусити, якщо це всього лише шланг?»

А може, у ньому повно ос?

Ртуть внутрішнього термометра Денні впала до десяти ступнів нижче нуля. Він, як зачарований, не зводив очей із чорного отвору в центрі наконечника. Може, там справді повно ос... ос, що затаїлися, їхні коричневі тільця напоєні осінньою отрутою, такі повні, що з жал стікають чисті краплі.

Раптом Денні зрозумів, що просто-таки заціпенів від жаху; якщо зараз він не змусить себе піти, ноги приростуть до килима й він залишиться тут витріщати очі на діру в центрі латунного наконечника, як птах дивиться на змію; він залишиться тут доти, поки його не знайде тато, і що тоді?

Тоненько застогнавши, хлопчик змусив себе побігти. Коли він порівнявся зі шлангом, світло впало так, що йому здалося, начебто наконечник ворушиться, обертається, приготувавшись ударити, і Денні, високо підстрибнувши, приземлився по той бік шланга. У паніці йому здалося, що ноги віднесли його мало не під стелю, а чубчик мазнув штукатурку стелі коридору, хоча пізніше він зрозумів, що такого бути не могло.

Перестрибнувши через шланг, він побіг, і раптом почув — той гнався за ним, латунна зміїна голова швидко сковзала по килиму з тихим, сухим свистом, немов гримуча змія пробиралася зарослим сухою травою полем. Він гнався за Денні, і сходи раптом здалися такими далекими, начебто з кожним стрибком, який хлопчик до них робив, відсувалася назад.

Він спробував крикнути: «Тату!», але горло стиснулося й не пропустило ні слова. Він був сам. Звук за спиною робився голосніший — по сухому ворсі килима із шелестом, звиваючись, сковзала змія. Вона гналася за ним по п'ятах, а може, стала на хвіст, і по латунному наконечнику стікала чиста отрута.

Денні досяг сходів, і щоб зберегти рівновагу, йому довелося скажено замахати руками. На мить йому здалося, що він грьопнеться й стрімголов скотиться вниз.

Він швидко оглянувся через плече.

Шланг не рухався. Він лежав, як лежав, один виток відмотався з рами, на підлозі коридору — латунний наконечник, байдуже відвернений від нього. «Бачиш, дурнику? — докоряв він собі. — Усе це ти вигадав, боягузе. Це все твоя уява. Боягуз, боягуз».

Він притискався до поручнів — ноги від пережитого тремтіли.

(Зовсім він за тобою не гнався)

підказав розум, і, ухопившись за цю думку, хлопчик знову й знову повертався до неї.

(зовсім не гнався за тобою, зовсім не гнався за тобою, зовсім ні, зовсім ні)

Боятися не було чого. Якби Денні хотів, він міг повернутися й повісити шланг на місце. Міг — але не думав, що зважиться на таке. Бо ж якщо шланг гнався за ним, а на місце повернувся, коли зрозумів, що справді... не може... наздогнати його?

Шланг лежав на килимі й, здавалося, запитував: може, повернешся, спробуєш іще разок?

Денні, тупотячи, побіг униз.

20. Бесіда з містером Уллманом

Сайдвіндерська публічна бібліотека виявилася невеликою старенькою спорудою за квартал від ділових районів міста. До дверей скромного, сповитого виноградом будинку вела широка бетонна доріжка, обсаджена квітами, які з літа перетворилися на сухі кістяки. На газоні розташувався великий бронзовий пам'ятник генералові Громадянської війни, про якого Джек ніколи не чув, хоча підлітком і захоплювався Громадянською війною.

Підшивки газет зберігалися в підвалі. Це були сайдвіндерська «Ґазетт», що збанкрутувала в шістдесят третьому році, «Естес Парк Дейлі» та боулдерська «Камера». Ден-верських газет не було взагалі.

Зітхнувши, Джек зупинився на «Камері».

Коли підшивка дійшла до 65 року, справжні газети змінилися котушками мікрофільмів. («Пожертвування федеральної влади, — радісно повідомив бібліотекар. — Коли до нас дійде наступний чек, ми сподіваємося перезняти матеріали з 1958 по 64 рік, але це все робиться так повільно, правда? Ви ж будете обережні, чи не так? Знаю, знаю. Буде потрібно — покличте».) У єдиного апарата для читання лінзи чомусь виявилися пошкоджені, тож, коли Венді поклала йому руку на плече (хвилин за сорок п'ять після того, як Джек закінчив перегортати оригінали газет), у нього неабияк боліла голова.

— Денні в парку, — сказала вона, — але не хочеться, щоб він занадто довго був на вулиці. Як думаєш, скільки тобі ще?

— Десять хвилин, — сказав він. Чесно кажучи, він уже знайшов слід останнього етапу захоплюючої історії «Оверлука» — років, що між бандитською перестрілкою й переворотом, учиненим Стюартом Уллманом із компанією. Але йому й далі хотілося приховати це від Венді.

— До речі, навіщо тобі це? — запитала вона і скуйовдила Джеку волосся, але тон не дуже й збуджував.

— Вирішив покопатися в історії старого «Оверлука», — відповів Джек.

— Є особливі причини?

-Ні,

(чорт забирай, чого це ти так зацікавилася?)

просто цікаво.

— Знайшов що-небудь варте уваги?

— Не дуже багато, — сказав він, і цього разу йому довелося докласти зусиль, щоб зберегти приємний тон. Вона лізла не у свою справу — так само як завше пхала носа в його справи, ще коли вони жили в Стовінґтоні й Денні був немовлям.

«Куди ти зібрався, Джеку? Коли повернешся? Скільки береш із собою грошей? Поїдеш на машині? А Ел із тобою їде? Хоч один із вас не нап'ється?» І так далі, і так далі. Вона, вибачте на слові, й довела його. Він став п’яницею. Може, причина була не тільки в цьому, але, заради Бога, подивимося правді в очі й визнаємо: і в цьому теж. Вона пиляла, пиляла, пиляла його, поки не виникало бажання дати їй ляпаса — просто щоб вона замовкла й нескінченний потік питань

(Куди? Коли? Як? Будеш? Ти що?)

припинився. Ото вже, справді,

(Головний біль? Похмілля?)

головний біль. Апарат для читання. Клята машина спотворює текст. Тому в нього й головний біль.

— Джеку, все гаразд? Ти такий блідий...

Він різко відсмикнув голову від пальців Венді.

— Усе нормальної

Під його гострим поглядом вона відхилилася, приміряючи посмішку, але та виявилася на розмір меншою.

— Ну... якщо ти... піду, почекаю в парку разом з Денні.

Ось вона пішла, посмішка розтала, поступившись місцем

здивованому, болючому виразу. Він покликав:

— Венді?

Вона оглянулася від підніжжя сходів.

— Що, Джеку?

Він піднявся й підійшов до неї.

— Вибач, дитинко. По-моєму, зі мною справді щось не так. Ця машина... лінзи спотворюють. Жахливо болить голова. Аспірин який-небудь є?

— Звичайно. — Із сумочки Венді дістала бляшанку ана-цину^16. — Нехай буде в тебе.

Джек узяв бляшанку.

— Екседрину^17 немає? — Він помітив на обличчі дружини слабку відразу і все зрозумів. Колись, поки він ще не пив так сильно, що стало не до жартів, вони спочатку гірко підсміювалися щодо цього. Джек тоді оголосив: із всіх ліків, які лише винайшли для відпускання без рецепту, лише екседрин здатен намертво зупинити похмілля ще на підступах. Без сумніву, цей засіб — єдиний. Він почав подумки називати свої ранкові страждання екседриновими головними болями, партія № 69.

— Екседрину нема, — сказала вона. — Вибач.

— Та нічого, — відгукнувся Джек, — твої чудово підійдуть.

Звичайно, не підійдуть, Венді теж могла б здогадатися. Іноді вона може бути тупою сукою...

— Водички дати? — бадьоро запитала вона.

(Ні, я просто хочу, щоб ти забралася звідси ДО ДІДЬКА ЛИСОГО!)

— Поп’ю з фонтанчика, коли буду підніматися. Спасибі.

— Добре. — Вона пішла нагору по сходах; під короткою жовто-коричневою вовняною спідницею граційно рухалися гарні ноги. — Ми будемо в парку.

— Домовилися.

Він неуважно сунув бляшанку анацину в кишеню, повернувся до машини для читання й увімкнув її. Упевнившись, що дружина пішла, Джек і сам пішов наверх. Господи, який мерзотний головний біль. Якщо людині довелося мати справу з отаким околомством, вона мусить мати законне задоволення ковтнути кілька чарочок — щоб відновити рівновагу.

У жахливому настрої Джек спробував викинути цю ідею з голови, яка в житті ще так не боліла. Вертячи в пальцях сірникову коробку, на якій був записаний номер телефону, він підійшов до стола головного бібліотекаря.

— Мем, у вас є таксофон?

— Ні, сер, але ви можете скористатися моїм, місцевим.

— Вибачте, але це міжміський дзвінок.

— Ну, тоді, напевно, найкраще вам піти в аптеку. У них є таксофон.

— Спасибі.

Він вийшов надвір, пройшов по доріжці повз безіменного генерала Громадянської війни, й попрямував до ділового кварталу, сунувши руки в кишені. Голова гула як свинцевий дзвін. Свинцево-сірим було й небо, настало вже сьоме листопада, і з початком нового місяця погода почала псуватися. Уже кілька разів ішов сніг. У жовтні він теж випадав, але танув. Новий сніжок залишився, все покрила легка паморозь, що блищала на сонці, мов кришталь. Але сьогодні сонця не було, більше того, коли Джек підходив до аптеки, небо знову заплювало снігом.

Телефонна кабіна була в дальньому кінці приміщення, і Джек, побрязкуючи в кишені дріб'язком, дістався було до середини проходу серед патентованих засобів, коли йому на очі раптом втрапили білі коробочки із зеленими літерами. Він узяв одну, відніс касирові, заплатив і пішов назад до телефонної кабіни. Щільно зачинивши двері, Джек поклав на поличку дріб’язок і сірникову коробку й набрав «0».

— Прошу номер абонента.

— Операторе, Форт Лодердейл, Флорида. — Він назвав номер абонента й номер таксофона в кабіні. Коли оператор повідомила, що перші три хвилини коштуватимуть долар дев’яносто центів, він кинув у щілину вісім четвертаків, морщачись щоразу, як у вусі лунав гудок.

Потім Джек, під супровід оддаленого потріскування й белькотіння в слухавці, дістав із коробочки зелений флакон з «Екседрином», відгвинтив білий ковпачок і кинув на підлогу грудочку вати з-під кришки. Затиснувши слухавку між вухом і плечем, він витрусив три білі таблетки й розклав на поличці поруч із монетами. Знову загвинтивши флакон, Джек поклав його до кишені. Слухавку на іншому кінці дроту зняли після першого ж гудка.

— Курорт «Серф-Сенд», слухаю вас, — одізвався веселий жіночий голос.

— Я хотів би поговорити з управляючим... будь ласка.

— Ви маєте на увазі містера Трента чи...

— Я кажу про містера Уллмана.

— По-моєму, містер Уллман зайнятий, але, якщо хочете, я подивлюся...

— Хочу. Скажіть йому, що телефонує Джек Торренс із Колорадо.

9 "Сяйво”

— Хвилинку, будь ласка.

Вона не поклала слухавку.

На Джека знову нахлинула хвиля відрази до цього дешевого хріна, задаваки Уллмана. Взявши з полички таблетку екседрину, він якийсь час розглядав її, потім сунув у рот і повільно, із задоволенням, почав жувати. Смак повернув спогади — від задоволення, змішаного з гіркотою, у рот бризнула слина. Смак гіркий, гострий, але непереборно манливий. Скривившись, Джек ковтнув. Звичка жувати аспірин з'явилася у нього в ті дні, коли він пив; кинувши пити, він геть забув про неї. Але коли голова просто розколюється — з похмілля або як ось зараз, — здається, якщо розжуєш таблетки, вони подіють швидше. Він десь чув, що розжовування аспірину може перетворитися на погану звичку, від якої важко позбутися. До речі, де він це прочитав? Суплячись, Джек спробував згадати. І тут пролунав голос Уллмана.

— Торренсе, що сталося?

— Нічого, — сказав він. — 3 котлом усе гаразд, і я ще й не думав про те, щоб убити дружину. Ось після свят, коли стане нудно...

— Дуже кумедно. Навіщо ви телефонуєте? Я зайнятий...

— Зайнята людина, звичайно. Я розумію. Я телефоную через те, що ви приховали, викладаючи мені велике славне минуле «Оверлука». Наприклад, через те, як Горас Дервент продав його купці лас-веґаських авантюристів, а ті провели готель через стільки підставних корпорацій, що навіть ІРС^18 не знало, хто ж власник. Як вони дочекалися моменту й перетворили його на місце розваг шишок із мафії, і як у 66-му готель довелося закрити, коли один мафіозі трішечки помер. Разом зі своїми охоронцями, які стояли біля дверей президентського люкса. Так, президентський люкс «Оверлука» — визначне місце: Вільсон, Гардінґ, Ніксон і Вітто-М'ясник, чи не так?

На іншому кінці дроту запала здивована тиша, потім Уллман спокійно сказав:

— Не розумію, яке відношення це може мати до вашої роботи, містере Торренсе. Це...

— Хоча найцікавіше почалося після того, як застрелили Дженеллі, чи не так? Ще кілька поспішних перепродаж — ось він є, а ось його нема, — і «Оверлук» раптом стає власністю приватної особи, жінки на ім'я Сільвія Хантер... яка зовсім випадково із сорок другого по сорок восьмий рік звалася Сільвією Хантер Дервент.

— Ваші три хвилини закінчилися, — сказав оператор. — Пішов сигнал.

— Мій любий містере Торренсе, все це — відома... і дуже давня історія.

— Я про це не знав нічого, — сказав Джек. — Сумніваюся, щоб, крім мене, про це знали ще багато хто. Не виключено, що історія з убивством Дженеллі пам'ятна, але сумнівно, щоб хтось зіставив усі разючі й дивні зміни власників «Оверлука» із сорок п'ятого року. Складається враження, що на чолі завжди опиняється Дервент або люди, які мають до нього стосунок. Чим відала Сільвія Хантер у 67 і 68 роках, містере Уллмане? Борделем, адже так?

— Торренсе! — шокований тон Уллмана подолав дві тисячі миль крізь потріскування у всій повноті.

Посміхаючись, Джек закинув у рот ще одну таблетку ек-седрину й розжував її.

— Вона продала готель після того, як досить відомий американський сенатор помер там від серцевого нападу. За чутками, його знайшли голісінького, в самих лише чорних нейлонових панчохах, поясі з гумками й туфлях на високому підборі. До речі кажучи, лакованих.

— Гидотна брехня! — вигукнув Уллман.

— Та невже? — запитав Джек. Йому ставало краще. Головний біль відступав. Він узяв останню таблетку й зжував, насолоджуючись гіркуватим смаком роздробленого в роті екседрину.

— Це був украй нещасний випадок, — сказав Уллман. — Одне слово, Торренс, у чому справа? Якщо ви маєте намір написати яку-небудь мерзенну, брудну статейку... якщо це ідіотська спроба шантажувати...

— Нічого подібного, — сказав Джек. — Я зателефонував, оскільки мені здається, ви вели зі мною нечесну гру. І тому, що...

— Нечесну гру? — скрикнув Уллман. — Та невже ви гадали, що я вивалю здоровенну купу брудної білизни готельному сторожеві? Та за кого ви себе маєте? І до речі, яке відношення до вас мають усі ці старі вигадки? Чи ви гадаєте, що в нас по коридорах західного крила туди-сюди марширують примари, загорнені в простирадла, й волають: «О горе?!»

— Ні, що тут є примари, я не думаю. Але перш, ніж взяти мене на роботу, ви добряче покопалися в моїх особистих справах. Ви влаштували мені допит — чи можу я подбати про ваш готель, — ви вичитали мене, начебто я малюк, що напісяв у роздягальні, а ви — учитель. Ви поставили мене в незручну ситуацію.

— Просто не віриться, яка зухвалість, яке нахабство, дідько вас забирай, — сказав Уллман. Судячи з голосу, він задихався. — Як би я хотів викинути вас із роботи. Так, напевно, так я й зроблю.

— Гадаю, Ел Шоклі буде заперечувати. Ще й як заперечувати.

— А я гадаю, містере Торренсе, у висліді ви переоцінюєте зобов’язання містера Шоклі перед вами.

На мить головний біль повернувся до Джека у всій пульсуючій потузі, й він заплющив очі. Немов здалеку почувся його власний голос, який запитував:

— Хто зараз хазяїн «Оверлука»? Усе ще «Підприємства Дервента»? Чи ви занадто дрібна фігура, щоб знати такі речі?

— По-моєму, досить, містере Торренсе. Ви — службовець готелю, нічим не відрізняєтесь від посудомийки або молодшого офіціанта. Я зовсім не маю наміру...

— Добре, я напишу Елу, — сказав Джек. — Нехай знає, зрештою, він — член Ради директорів. І додам невеликий постскриптум, щоб...

— Готель не належить Дервенту.

— Що? Я не розчув.

— Я сказав, що готель не належить Дервенту. Усі акціонери — зі східних штатів. Найбільшим пакетом акцій — більше тридцяти п'яти відсотків — володіє ваш друг містер Шоклі. Пов'язаний він із Дервентом чи ні, вам краще знати.

— Хто ще?

— Я не маю наміру називати вам імена інших вкладників, містере Торренсе. Я маю намір привернути до всього цього увагу...

— Ще одне питання.

— Я вам нічим не зобов'язаний.

— Майже всю історію «Оверлука», приємну чи неприємну, однаково, я виявив в альбомі для вирізок, він був у підвалі — такий великий, у шкіряній оправі, перев'язаний золотим шнуром. Ви не знаєте, чий це може бути альбом?

— Поняття не маю.

— Чи можливо, щоб він належав Ґрейді? Тому сторожеві-самовбивці?

— Містере Торренсе, — сказав Уллман крижаним тоном, — я не можу ручатися, що містер Ґрейді вмів читати, не кажучи вже про здатність викопувати різну гидоту, з якою ви марно відняли в мене час.

— Я подумаю, чи не написати про готель «Оверлук» книгу, мені спало на гадку, що якби це справді вдалося, власникові альбому хотілося б, щоб на першій сторінці йому висловили вдячність.

— Думаю, писати книгу про «Оверлук» украй нерозумно, — заявив Уллман. — Особливо з вашої... е... точки зору.

— Ваша думка мене не дивує, — тепер головний біль минув остаточно, той короткий його спалах виявився єдиним. Голова прояснилася, думки вишикувалися чітко, до міліметра. Так Джек зазвичай почував себе, коли особливо добре посувалася п’єса або після трьох порцій спиртного. Ось іще що, він забув про екседрин; як справа з іншим, Джек не знав, але йому зжерти три таблетки було однаково, що спожити чарочку. Тепер він сказав:

— Що припало б вам до смаку — так це написаний на замовлення путівник, який можна було б безкоштовно роздавати в готелі постояльцям. Щоб там було повно глянсових знімків сходу сонця в горах і супровідний солоденький текст. А ще — розділ про колоритних особистостей, які зупинялися в готелі; зрозуміло, за винятком таких по-справжньому колоритних суб’єктів, як Дженеллі з друзями.

— Якби я був не на дев’яносто п’ять, а на сто відсотків упевнений, що не втрачу роботу, якщо викину вас, — здушено загарчав Уллман, — я зробив би це цю ж хвилину, по телефону. Але оскільки в мене на п’ять відсотків упевненості нема, як тільки ви повісите слухавку... щиро сподіваюся, чекати цього зовсім недовго... я маю намір зателефонувати містерові Шоклі.

Джек сказав:

— Ви ж знаєте, у книзі буде чистісінька правда й нічого більше. Нема чого робити вигляд, начебто це не так.

(Навіщо ти дратуєш його? Хочеш, щоб тебе викинули?)

— Мені начхати, якщо п’ята глава буде про якісь доісторичні жахіття, — сказав Уллман, підвищуючи голос. — Я хочу, щоб і духу вашого не було в нашому готелі!

— Це не ваш готельї — верескнув Джек і кинув слухавку на важіль.

Важко дихаючи, він опустився на табуретку. Тепер виник легкий страх.

(легкий? чорт забери, ще й який!)

і зовсім неможливо було зрозуміти, навіщо ж він найперше подзвонив Уллману.

(Ти знову це стримався, Джеку)

Так. Так, так. Який сенс заперечувати? Найгірше було те, що Джек поняття не мав, наскільки великий вплив цього дешевого хріна на Ела — так само як не уявляв собі, скільки лайна виб’є з нього Ел по старій дружбі. Якщо Уллман і справді такий гарний, яким хоче видатися, і якщо він поставить перед Елом ультиматум «або він, або я», чи не доведеться Елові прийняти таку умову? Джек зажмурився й спробував уявити собі, як скаже про це Венді. Знаєш що, дитинко? Я знову втратив роботу. Цього разу, щоб знайти, кого вирубати, довелося здолати дві тисячі миль телефонного кабелю Белла. Однак мені це вдалося.

Він розплющив очі й обтер губи хусточкою. Йому хотілося випити. Чорт забирай, йому треба було випити. Трохи далі на вулиці було кафе. Звичайно, Джек устигав по дорозі в парк швиденько сьорбнути пивка — лише ковток, щоб збити оскому...

Він безпомічно стиснув руки.

Повернулося питання: чому найперше він подзвонив Уллману? Лодердейлський номер «Серф-Сенда» був у маленькій телефонній книжці, що лежала в конторі біля телефону — з номерами водопровідників, склярів, електриків та решти. Джек переписав його на сірникову коробку після того, як прокинувся зранку — думка зателефонувати Уллма-ну була напрочуд гострою. Якось, коли він ще пив, Венді звинуватила його в тому, що, прагнучи до самознищення, Джек не володіє тим моральним стрижнем, який би зреалізував бажання вмерти. Тому й створює ситуації, у яких це могли б зробити інші, щоразу відриваючи шматок від себе й від родини. А раптом це правда? Чи не побоювався Джек у глибині душі, що «Оверлук» — саме те, що було потрібно, щоб закінчити п'єсу, зібрати все своє лайно й з'єднати? Може, він намагається зупинити сам себе? Господи, будь ласка, не треба, не допусти. Будь ласка.

Він зімкнув повіки, і на їхньому темному екрані одразу ж з'явилася картинка: рука, що просунулася крізь дірку в черепиці, щоб витягти гнилі болти, раптовий, схожий на укол голкою, укус; власний судорожний переляканий крик: ах ти ж, курва, хай тобі чорт!

Картинка змінилася іншою, дворічної давнини: він, п'яний, спотикаючись, о третій ранку входить у дім. Наткнувшись на стіл, падає, вивергаючи прокльони, і будить сплячу на дивані Венді... Венді вмикає світло, бачить його зім'ятий, забруднений одяг (бійка на стоянці, як невиразно пригадує Джек, сталася кілька годин тому просто на кордоні Нью-Гемпшира) і засохлу під носом кров. Кліпаючи, як кріт на сонечку, Джек теж дивиться на дружину, а Венді невиразним голосом говорить: Сучий сину, ти розбудив Денні. Якщо тобі начхати на себе, чи неможна трохи подумати про нас? Ох, та що з тобою говорити...

Від телефонного дзвінка Джек здригнувся. Він схопив слухавку, нелогічно впевнений, що це або Уллман, або Ел Шоклі.

— Ну? — гаркнув він.

— Сер, ви говорили довше, ніж збиралися. Три долари п’ятдесят центів.

— Мені доведеться розміняти гроші, — сказав він. — Зачекайте хвилинку.

Він поклав слухавку на поличку, опустив шість четвертаків, що залишилися, й пішов до касира міняти гроші. Все це Джек робив машинально, думки, як білка в колесі, мчали по замкнутому колу.

Навіщо він подзвонив Уллману?

Тому що Уллман поставив його колись у незручне становище? Таке із Джеком траплялося й раніше, і робили це справжні майстри — звичайно, Великим Маестро залишався він сам. Щоби просто нагарчати на чоловіка, виявити його лицемірство? Джек не вважав себе таким дріб’язковим. Розум намагався вчепитися за альбом, як за важливу причину, але справа була не в альбомі. Шансів, що Уллман знає власника, було не більше двох на тисячу. Коли Джек влаштувався на роботу, Уллман поставився до підвалу як до чужої, до того ж вражаюче нерозвиненої, країни. Якщо Джекові справді хотілося з’ясувати, хто хазяїн альбому, треба було телефонувати Ватсону — його зимовий телефон теж був у конторській записній книжці. З Ватсоном так само не можна було знати напевне, але з Уллманом — ще менше.

Розповісти йому про задум написати книгу — ще одна дурниця. Страшенна дурниця. Мало того, що Джек може втратити роботу — він, можливо, перекрив і широкі інформаційні канали — варто тільки Уллману почати обдзвонювати людей, попереджаючи: остерігайтеся людини з Нової Англії, яка розпитує про готель «Оверлук». Можна було провести розслідування потихеньку, відправляючи ввічливі листи, може, навіть організувавши навесні кілька інтерв’ю... а потім, будучи безпечно далеко, коли книга вийде, посміятися нишком з люті Уллмана... Автор у масці б'є знову. Замість цього він улаштував зовсім безглуздий дзвінок, зірвався, зчепився з Уллманом і розбудив властиву управляючому готелем схильність бути маленьким Цезарем. Навіщо? Якщо це не спроба влаштувати так, щоб його викинули з непоганої роботи, то що ж це?

Опустивши в автомат решту грошей, Джек повісив слухавку. Зрозуміло, якби він був п’яний, подібна нісенітниця не дивувала б. Але він був тверезий — тверезий, як небіжчик.

Виходячи з аптеки, він, кривлячись, але насолоджуючись гірким смаком, зжував ще одну таблетку.

На тротуарі він зустрів Венді й Денні.

— Агов, а ми позад тебе, — сказала Венді. — Знаєш, сніг пішов.

Джек поморгав.

— Справді.

Падав густий сніг. Головну вулицю Сайдвіндера вже добряче замело, розділова смуга зникла. Денні підвів голову до білого неба, роззявивши рот і висунувши язика, щоб піймати білі жирні пластівці, що повільно падали в рот.

— Думаєш, почалося? — запитала Венді.

Джек знизав плечима.

— Не знаю. Я сподівався на кілька тижнів відстрочки. Може, так і станеться.

(Вибачу Ел. Відстрочіть, ваша милість. Згляньтеся. Ще один шанс. Чесно, мені дуже жаль...)

Відстрочка, ось що.

Скільки разів, за скільки років він — дорослий чоловік — просив учинити милість, дати ще один шанс? Джекові раптом стало так нудно від себе самого, так паскудно, що аж хотілося голосно застогнати.

— Як голова? Не болить? — запитала Венді, уважно придивляючись до Джека.

Джек обійняв її однією рукою й міцно стиснув.

— Краще. Ходімо, спробуємо дістатися додому, поки ще можна.

Вони пройшли назад до того місця, де біля тротуару стояла вантажівка з готелю: Джек — у центрі, лівою рукою обіймаючи за плечі Венді, а правою — тримаючи за руку Денні. До добра чи ні, але він уперше сказав «додому».

Коли Джек сів за кермо вантажівки, йому спало на гадку, що хоч «Оверлук» і зачаровував, але не надто й подобався йому. Упевненості, що життя в готелі на користь дружині й синові — або йому самому — не було. Може, тому він і подзвонив Уллману.

Щоб його вигнали, поки ще не пізно.

Він заднім ходом вивів вантажівку зі стоянки й поїхав геть із містечка, у гори.

21. Нічні думки

Була десята. Кімнати заповнив удаваний сон.

Джек лежав на своїй половині обличчям до стіни, з розплющеними очима, слухаючи повільний, розмірений подих Венді. Смак аспірину ще тримався під язиком, через що той здавався шорстким і ледь онімілим. Ел Шоклі зателефонував

о чверть на шосту — о чверть на восьму по-східному. Венді з Денні сиділи внизу перед каміном у вестибюлі й читали.

— Особисто, — сказав оператор. — Містера Джека Тор-ренса.

— Я слухаю. — Він перехопив слухавку правою рукою, лівою дістав з кишені носову хусточку й обтер губи. Потім закурив сигарету. Наступної миті у вусі пролунав гучний голос Ела:

— Джекі, хлопче, заради всього святого, що ти задумав?

— Привіт, Еле. — Він загасив сигарету й схопив ексед-рин.

— Що відбувається, Джеку? Сьогодні вдень мені подзвонив Стюарт Уллман, це був такий дивний дзвінок... Коли Стью Уллман дзвонить по міжміському за свій рахунок, зрозуміло, що справи хрінові.

— Еле, Уллману нема чого тривожитися, і тобі теж.

— Про що саме нам нема чого тривожитися? За Стью, тут якийсь гібрид шантажу й художнього нарису про «Оверлук» в «Нешнл Енквайарер». Ну кажи, хлопче.

— Я хотів трішки подражнити його, — сказав Джек. — Коли я приходив до нього влаштовуватися на роботу, йому приспічило перетрусити всю мою брудну білизну. «Проблема пияцтва». «Останнє місце роботи ви втратили, тому що скалічили учня». «Сумніваюся, чи годитеся ви взагалі для такої роботи». І так далі. А завівся я, оскільки Уллман витяг на світло боже усю мою біографію через те, що так обожнює клятий готель. Красень «Оверлук». Ну, у підвалі я знайшов альбом із вирізками. Хтось зібрав разом усе найменш приємне про храм Уллмана... і мені здалося, що в ньому не одну годину тривала невелика чорна меса.

— Сподіваюся, Джеку, це метафора. — Тон Ела лякав своєю холодністю.

— Так. Але я й справді з’ясував...

— Історія готелю мені відома.

Джек почухав потилицю.

— От я й подзвонив, подражнив його цим. Визнаю, думка була не вельми мудрою, більше не буду. Кінець розповіді.

— Стью сказав, що ти й сам зібрався провітрити дещо з «брудної білизни».

— Стью — мудак! — гаркнув Джек у слухавку. — Так, я сказав йому, що в мене з’явилася ідея написати про «Оверлук». По-моєму, цей готель — символ американського характеру періоду після Другої світової. Ну... зрозуміло, це звучить дуже бундючно, я погано висловився... але так воно і є, Еле! Господи, може вийти грандіозна книга! Але — у далекому майбутньому, можу обіцяти. Зараз на моїй тарілці більше, ніж мені під силу з’їсти, і...

— Джеку, так діло не піде.

Він витріщив очі на чорну слухавку, не в змозі повірити в те, що, безсумнівно, почув.

— Що? Еле, ти сказав?..

— Я сказав те, що сказав. Наскільки далеке твоє далеке майбутнє, Джеку? Для тебе це може означати два роки, можливо, років п’ять. Для мене — тридцять або сорок, я ж розраховую ще довго мати стосунок до «Оверлука». Як подумаю, що ти назбираєш усяких капостей і видаси цей шедевр американської літератури... блювати хочеться.

Джек втратив дар мови.

— Я намагався допомогти тобі, Джекі. Ми разом пройшли війну, і я гадав, що зобов'язаний трохи допомагати тобі. Пам'ятаєш війну?

— Пам'ятаю, — пробурмотів Джек, але вуглики образи й обурення вже жевріли під серцем. Спершу Уллман, потім Венді, тепер Ел. Що ж це таке? Він міцно стиснув губи, потягнувся до сигарет і упустив їх на підлогу. Невже йому колись подобався цей хрін дешевий, котрий розмовляє з ним зі свого обробленого цінною деревиною кабінетику у Вермонті? Невже подобався?

— Перед тим як ти побив того хлопчину Гетфілда, — продовжив Ел, — я вмовив Раду не виганяти тебе й навіть зумів змусити їх обміркувати твоє перебування на посаді. Ти сам усе зіпсував. Я прилаштував тебе в цей готель — прекрасне тихе місце — щоб ти отямився, закінчив п'єсу й перечекав, поки ми з Геррі Еффінджером зуміємо переконати інших хлопців, що вони помилилися. Тепер, схоже, цілячись на більшу здобич, ти зібрався відкусити мені руку. Так ти дякуєш друзям, Джеку?

— Ні, — прошептав той.

Сказати більше він не посмів. У голові стукали гострі, їдкі слова, вони просилися назовні. Джек у розпачі спробував подумати про Денні й Венді, які залежать від нього, про Денні й Венді, які мирно сидять унизу біля вогню, схилившись над букварем для другого класу, думаючи, що все о’кей. Якщо він втратить роботу, що тоді? їхати в Каліфорнію на їхньому зношеному «фольксваґені» з погано працюючим бензонасосом, як сімейка яких-небудь утікачів від посухи з Оклагоми? Він сказав собі: скоріше я на колінах буду просити Ела, ніж допущуся до такого; але слова однаково вперто намагалися виплеснутись, аж рука, що тримала слухавку, стала липкою.

— Га? — швидко сказав Ел.

— Ні, — відповів він. — Із друзями я поводжуся не так. Ти ж знаєш.

— Звідки? Гірший варіант: ти зібрався опаскудити мій готель, викопавши трупи, гідно поховані багато років тому Кращий: ти дзвониш моєму нестриманому, зате винятково компетентному управляючому, доводиш його до нестями, і це частина... якоїсь дурної дитячої гри.

— Це більше ніж гра, Еле. Тобі простіше. Тобі не треба приймати милостиню від багатого приятеля. Тобі не потрібний друг у Раді, тому що ти сам у Раді. Той факт, що ще крок — і ти почав би всюди тягати з собою заховану в пакет пляшку, не дуже й згадується, чи не так?

— Напевно, — сказав Ел. Високі ноти пропали з його голосу, він, здавалося, стомився. — Але, Джеку, Джеку... із цим я нічого не можу зробити. Я не маю сил змінити це.

— Знаю, — спустошено сказав Джек. — Я звільнений? Якщо так, краще скажи.

— Ні, якщо зробиш для мене дві речі.

— Добре.

— Може, спершу вислухаєш умови, а потім уже будеш їх приймати?

— Ні. Кажи свої умови, я їх приймаю. Доводиться думати ще й про Венді з Денні. Якщо тобі потрібні мої яйця, я надішлю їх тобі поштою.

— Ти впевнений, що можеш дозволити собі таку розкіш, Джеку?

Він заплющив очі й усмоктав сухими губами екседрин.

— По-моєму, зараз це — єдине, що я можу собі дозволити. Кажи... я не хотів жартувати.

Ел трохи помовчав. Потім сказав:

— По-перше, більше ніяких дзвінків Уллману. Навіть якщо готель згорить дотла. У цьому випадку дзвони техні-кові-доглядачеві, тому хлопцеві, що увесь час лається... ну, знаєш, про кого я...

— Ватсону.

— Так.

— Гаразд.

— По-друге, пообіцяй мені, Джеку — дай слово честі — ніяких книг про «відомий гірський готель зі славним минулим».

На мить лють Джека спалахнула так, що він буквально не міг вимовити ні слова. У вухах голосно стукала кров. Начебто йому подзвонив який-небудь князь Медічі... «Будь ласка, ніяких бородавок на портретах моїх домочадців, бо буде непереливки. Я визнаю тільки гарні, приємні картини. Коли будеш малювати дочку мого друга й ділового партнера, родимку, будь ласка, не зображуй — бо тоді повернешся назад у жебрацтво. Звичайно, ми друзі... ми обоє — цивілізовані люди, чи не так? Ми ділили постіль, стіл і випивку. Ми завжди залишимося друзями, домовившись не зауважувати нашийника, що я надяг тобі — я ж, зі своєї великодушності, буду гарненько про тебе піклуватися. Усе, що я прошу натомість — твою душу. Дрібниця. Можна навіть начхати на те, що ти віддав її мені, як і на собачий нашийник. Пам’ятай, мій талановитий друже, на вулицях Рима повнісінько Мікелан-джело, які жебрають...»

— Джеку? Чуєш мене?

Він видав придушений звук, який мусив би означати зго-

ДУ-

Тон Ела був рішучим і надзвичайно самовпевненим.

— Слово честі, по-моєму, я не так уже й багато прошу, Джеку. Будуть інші книги. Не можна ж сподіватися, що я субсидіюватиму тебе, якщо...

— Гаразд, домовилися.

— Не хочеться, щоб ти вважав, начебто я намагаюся управляти твоєю творчістю, Джеку. Ти занадто добре мене знаєш, просто...

— Еле?

— Що?

— Дервент усе ще має стосунок до «Оверлука»?

— Не розумію, яке тобі до цього діло, Джеку.

— Та ні, — відсторонено мовив Джек. — Думаю, не має. Слухай, Еле, схоже, мене Венді зве. Навіщось я їй знадобився. Я тобі ще подзвоню.

— Звичайно, Джекі, чудово побалакаємо. Як справи? Сухенький?

(ТИ СВІЙ ФУНТ М’ЯСА З КРОВ’Ю ОТРИМАВ, МОЖЕ, ТЕПЕР ДАСИ МЕНІ СПОКІЙ?)

— Без сумніву.

— І я теж. Слово честі, тверезість мені починає подобатись. Якщо...

— Я ще подзвоню, Еле. Венді...

— Добре. О’кей.

Отже, Джек повісив слухавку — отут і почалися кольки, які змусили його просто біля телефону згорнутися, скорчитися, як в утробі матері, — руки на животі, голова пульсує, як дивовижний міхур.

«Оса летить, жалить і летить далі...»

Коли Венді прийшла нагору запитати, хто дзвонив, Джека вже трохи попустило.

— Ел, — відповів він. — Дзвонив, запитував, як справи. Я сказав — чудово.

— Джеку, на тебе страшно дивитися. Ти занедужав?

— Знову голова. Ляжу спати раніше. Нема сенсу намагатися щось написати.

— Може, я дам тобі теплого молока?

Він блідо посміхнувся.

— Це було б прекрасно.

Зараз він лежав поруч неї, відчуваючи стегном сонне тепло її стегна. Варто було подумати про розмову з Елом і про те, як довелося принижуватися перед ним, і Джека все ще кидало то в жар, то в холод. Прийде день розплати. Коли-небудь вийде книга — не м’яка, глибокодумна річ, яку він задумав спочатку, а жорстке дослідження з фотографіями й усім іншим; Джек рознесе дощенту всю історію «Оверлу-ка» — і огидні, кровозмісні угоди його власників, й інше. Він подасть читачеві матеріал, приготований як лангуст. І якщо Ел Шоклі пов’язаний з імперією Дервента, хай рятує його Господь.

Джек, натягнутий, як рояльна струна, лежав і пильно вдивлявся в темряву, знаючи, що, можливо, не засне ще багато годин.

Венді Торренс лежала, заплющивши очі, на спині, прислухаючись до хропіння чоловіка — довгий вдих, коротка пауза й трохи утробний видих. Куди він відправляється, коли засинає, подивувалася вона. У який-небудь парк відпочинку, Ґрейт-Беррінґтон сновидінь, де все безплатно й немає ні дружин, ні матерів, щоб говорити: «досить уже сосисок» або «якщо ми хочемо потрапити додому засвітла, краще підемо»? Чи він поринає у глибини сну на морський сажень, у бар, де ніколи не припиняється пиятика, двері розчинені навстіж і підперті, а навколо електронної гри «хокей» зібралися зі склянками в руках усі давні дружки, найперше Ел Шоклі в розв’язаній краватці, з розстебнутим коміром сорочки? Туди, де немає місця ні їй, ні Денні, а гулянка триває без кінця.

Венді тривожилася за нього — повернулося давнє безпомічне занепокоєння, котре, як вона сподівалася, назавжди залишилося у Вермонті, немов чомусь не могло перетнути кордон штату. їй не подобалося те, що «Оверлук», схоже, творив із Джеком і Денні.

Найбільш страхаючим, фантастичним і не згадуваним уголос (може, й неможливим для згадування) було ось що: одна за одною поверталися всі ознаки того, що Джек п'є... всі, крім однієї: він не пив. Але Джек постійно обтирав губи рукою або хусткою, начебто хотів прибрати надлишок вологи. Машинка надовго завмирала, зіжмаканого паперу в кошику для сміття додавалося. Цього вечора, після дзвінка Ела, на столі біля телефону виявилася пляшечка екседрину, але склянки з водою не було. Джек знову жував таблетки. Він почав дратуватися по дрібницях. Коли вдома бувало аж занадто спокійно, Джек, не даючи собі в цьому звіту, заходився нервово тарабанити пальцями. Він усе дужче лаявся. Та й норов Джека починав турбувати Венді. Він завжди з полегшенням зривався, випускав пару — багато в чому аналогічно до того, як, спустившись у підвал, скидав тиск у котлі, починаючи й закінчуючи цим свій день. Було мало приємно бачити, як Джек з лайкою копає стільця і той летить через усю кімнату, або як він із тріском зачиняє двері. Усе це завжди було невід'ємною частиною темпераменту Джека, і ось майже повністю припинилося. А відчуття, що Джек усе частіше злиться на них із Денні, відмовляючись випустити свій гнів назовні, її не покидало. У котла був манометр — старий, потрісканий, залитим мастилом, але ще працюючий. У Джека не було. Венді ніколи не вміла як слід розібратися в чоловікові. Денні вмів, але Денні тримав язика за зубами.

І цей дзвінок Ела. Приблизно в той час, коли він пролунав, Денні втратив усякий інтерес до казки, яку вони читали. Залишивши Венді сидіти біля вогню, він пішов до стійки адміністратора, де для його машинок і вантажівок Джек спорудив із сірникових коробок дорогу. Там же був і Файний Фіолетовий «Фольксваґен», його Денні заходився швидко ганяти туди-сюди. Роблячи вигляд, що читає, а насправді поглядаючи поверх книги на Денні, Венді спостерігала дивний сплав їх із Джеком манер виражати занепокоєння. Він обтирав губи. Обома руками нервово куйовдив волосся, як робила й вона, очікуючи, поки Джек повернеться зі свого рейду по барах. Вона не могла повірити, що Ел подзвонив тільки для того, щоб запитати, «як справи». Коли хочеш побазікати, дзвониш Елу. Коли Ел дзвонить тобі, це бізнес.

Пізніше, повернувшись униз, вона виявила, що Денні знову клубочком згорнувся біля вогню і з повною, всепоглинаючою увагою читає книжку для другого класу: пригоди Джо й Речел з татом у цирку. Венді знову охопила дивна впевненість, що Денні знає й розуміє більше, ніж допускає філософія доктора (звіть мене просто Білл) Едмондса.

— Гей, доко, час у ліжечко, — сказала вона.

— Ага, добре.

Він зробив у книжці позначку й устав.

— Умийся й почисти зуби.

— О’кей.

— Не забудь скористатися зубною ниткою.

— Добре.

Вони трошки постояли поруч, дивлячись, як вугілля в печі то розгорається, то гасне. Майже по всьому вестибюлю гуляли холодні протяги, і піти із чарівно теплого кружка біля каміна було нелегко.

— Це дядько Ел дзвонив? — недбало запитала вона.

— Так. — Ні тіні подиву.

— Цікаво, чи гнівався дядько Ел на тата, — сказала Венді колишнім безтурботним тоном.

— Ага, справді, гнівався, — відгукнувся Денні, продовжуючи дивитися у вогонь. — Не хотів, щоб тато писав книгу.

— Яку книгу, Денні?

— Про готель.

З губ Венді готове було зірватися питання, яке вони з Джеком ставили Денні тисячу разів: звідки ти знаєш? Вона не запитала. їй не хотілося засмутити хлопчика перед сном або дати йому зрозуміти, що вони, бува, обговорюють, звідки він довідається те, про що взагалі ніяк не може знати. А він знав, у цьому Венді була переконана. Балачки доктора Едмондса про підсвідому логіку — всього лише балачки. Сестра... звідки Денні довідався, що в той день вона думала про Ейлін? І

(мені приснилося, що тато потрапив в аварію)

Вона потрясла головою, немов бажаючи прояснити думки.

— Іди вмийся, доко.

— Угу.

Він побіг угору по сходах до їхніх кімнат. Венді, суплячись, пішла на кухню підігріти Джекові молоко.

А зараз, лежачи в постелі без сну, прислухаючись до подиху чоловіка й вітру за вікном (диво, що вдень сніг зірвався лише раз, та й то не сильний), Венді дозволила думкам повністю перемкнутися на її чарівного, що приносить стільки занепокоєння, сина, який народився з личком, закритим плівкою — простою мембранною тканиною, яка трапляється лікарям, напевно, один раз на кожні сімсот пологів; плівкою, яка дає, якщо вірити балачкам пупорізок, другий зір.

Вона вирішила, що настав час поговорити з Денні про «Оверлук»... саме час спробувати розговорити його. Завтра. Звичайно. Вони разом поїдуть у Сайдвіндерську бібліотеку подивитися, чи немає там яких-небудь книжок для другого класу, щоб узяти їх Денні на зиму, і вона поговорить із ним. Відверто. Від цієї думки Венді полегшало, і вона, нарешті, повільно поплила в сон.

Денні без сну лежав у себе в спальні, розплющивши очі; лівою рукою він обіймав старенького Пуха (одне око-ґудзик Пух втратив, а з півдюжини швів, там, де вилазили назовні пружини, сипалася тирса). Денні прислухався до батьків, що були у своїй спальні. У нього було таке відчуття, начебто всупереч своїй волі був приставлений до них, щоб охороняти. Найгірше бувало по ночах. Денні ненавидів ніч і безупинне виття вітру навколо західного крила будинку.

Згори на ниточці звисав планер. На столику тьмяно світилася лілова модель лімузина, яку він приніс ізнизу, з іграшкової дороги. Книжки стояли на полиці, розмальовки лежали на столі. «Усьому своє місце, і усе на своїх місцях, — казала мама. — Тоді, якщо тобі щось знадобиться, ти будеш знати, де воно». Але зараз речі виявлялися не на своїх місцях. Вони пропадали. Гірше того, з'являлися нові, що не впадають в очі — як на картинці «ЗНАЙДИ ІНДІАНЦЯ». Якщо напружити очі й замружитися, деякі з них можна було розгледіти — те, що ви з першого погляду приймали за кактус, насправді виявлялося бандитом, що затис у зубах ніж, а в скелях ховалися інші, так що вдавалося навіть побачити одне зі злісних безжалісних облич, що маячить крізь спиці коліс фургона. Однак бачити всіх одразу було неможливо, і від цього ставало не по собі. Адже саме ті, кого не бачиш, і прослизнуть за спину з томагавком в одній руці й ножем для зняття скальпа — в іншій.

Він неспокійно заворочався в ліжку, відшукуючи очима заспокійливе світло нічника. Тут справи пішли гірше. У цьому Денні був упевнений. Спершу було не так і погано, але поступово... тато став куди більше думати про випивку Іноді він гнівався на маму, сам не знаючи, за що. Він нипав, обтираючи губи хусточкою, а погляд був далеким і похмурим. Мама турбувалася за нього й за Денні теж. Не треба було «сяяти», щоб зрозуміти це — воно сковзало в тривожних маминих розпитах у той день, коли йому здалося, що шланг перетворився на змію. Містер Геллоран сказав, що гадає, начебто всі мами трошки вміють «сяяти», і в той день вона зрозуміла — щось відбулося. Але не знала що.

Він зібрався було розповісти їй про це, але з кількох причин утримався. Денні зрозумів, що лікар із Сайдвіндера відмахнувся й від Тоні, і від усього, що той показує Денні, як від речей, абсолютно (ну, майже)

нормальних. Якби він розказав про шланг, мама могла б не повірити. Гірше: вона могла неправильно це витлумачити, подумати, що в Денні НЕ ВСІ ДОМА. Він трішки розумів щодо ВСІХ ДОМА — менше, звичайно, ніж щодо ЗАВЕСТИ ДИТИНУ, це йому мама докладно пояснила близько року тому, — але достатньо.

Якось у дитячому садку приятель Денні Скотт тикнув пальцем у хлопчика на ім’я Роберт Стенджер — той понуро тинявся біля гойдалки з таким витягнутим обличчям, що загаєшся — наступиш. Батько Робіна викладав арифметику в татовій школі, а батько Скотта був там учителем історії. Більшість малят у дитячому садку мали стосунок або до стовінґ-тонської школи, або до розташованого за містом маленького заводика Ай-Бі-Ем. Шкільні діти трималися однієї купи, айбіемівські — іншої. Були, звичайно, перехресні дружби, але для хлопців, чиї батьки знали одне одного, здавалося досить природним триматися разом. Коли в одній із групок у дорослих зчинявся скандал, він майже завжди в жахливо перекрученій формі просочувався до дітей, однак в іншу групу перекидався рідко.

Вони зі Скотті сиділи в іграшковій ракеті, й тут Скотті тикнув у Робіна великим пальцем і сказав: «Знаєш цього хлопця?»

— Ага, — сказав Денні.

Скотті нахилився вперед.

— Учора ввечері в його тата виявилися НЕ ВСІ ДОМА. Вони його забрали.

— Так? Через це?

Скотті, схоже, обурився.

— Він збожеволів! Ну, розумієш. — Скотті скосив очі, вивалив язика і вказівними пальцями описав навколо вух більші еліпси. — Вони забрали його в БОЖЕВІЛЬНЮ.

— Ого, — сказав Денні. — А коли йому дозволять повернутися?

— Ніколи-ніколи-ніколи, — похмуро оголосив Скотті.

За той і наступний день Денні почув, що:

а) містер Стенджер намагався повбивати всю родину, включаючи Робіна, з пістолета, залишеного на пам’ять із Другої світової;

б) містер Стенджер, поки БУЯНИВ, розніс весь будинок на друзки;

в) містера Стенджера застали, коли він поїдав жменю здохлих жуків із травою так, начебто це були ласощі з молоком, при цьому він плакав;

г) коли «Ред Сокс» програли важливий матч, містер Стенджер намагався задушити свою дружину панчохою.

Коли тривога Денні стала занадто сильною, щоб тримати її в собі, він нарешті запитав про містера Стенджера в тата. Тато посадив хлопчика на коліно й пояснив, що містер Стенджер перебував у сильній напрузі, почасти — через родину, почасти — через роботу, а почасти — через такі речі, зрозуміти які під силу лише лікарям. У нього були приступи плачу, а три дні тому він розплакався й не зміг зупинитися, і переламав у Стенджерів купу речей. У нього були ВСІ ДОМА, сказав тато, це називається НЕРВОВИЙ РОЗЛАД, і містер Стенджер зовсім не в БОЖЕВІЛЬНІ, а в САНАТОРІЇ. Але, незважаючи на обережні татові пояснення, Денні був наляканий. Він не бачив особливої різниці між НЕ ВСІМА ДОМА й НЕРВОВИМ РОЗЛАДОМ, і як не називай — БОЖЕВІЛЬНЯ чи САНАТОРІЙ, — однаково там на вікнах сталеві ґрати й звідти не випустять, якщо здумаєш піти. До того ж батько, зовсім ненавмисно, підтвердив другий вислів

Скотті — той, що сповнював Денні неясним невизначеним жахом. Містер Стенджер тепер живе там, де ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ. Ті, що приїжджають за тобою у фургоні без вікон, у фургоні, сірому, як могильний камінь. Вони підкочують до тротуару перед твоїм будинком, ці ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ, вилазять, і забирають тебе від рідних і змушують жити в кімнатах з м’якими стінами, а якщо захочеш написати додому, доводиться робити це «крейолсами».

— Коли йому дозволять повернутися? — запитав Денні батька.

— Як тільки йому стане краще, доко.

— Так, але коли це буде? — наполягав Денні.

— Дене, — сказав Джек, — НІХТО ЦЬОГО НЕ ЗНАЄ.

Оце й було найгірше. Однаково що сказане іншими словами «ніколи-ніколи-ніколи». Через місяць мати Робіна забрала його з дитячого садка й вони виїхали зі Стовінґтона без містера Стенджера.

Це трапилося більше року тому, тато тоді вже перестав пити всіляку гидоту, але ще не втратив роботу. Денні дотепер частенько думав про це. Іноді, ударившись головою, упавши або відчуваючи біль у животі, Денні заходився плачем — і миттю згадував випадок з містером Стенджером, одночасно лякаючись, що й сам не зуміє зупинитися й буде ревіти, скиглити й схлипувати, поки тато не підійде до телефону, не набере номер і не скаже: «Алло? Джек Торренс, Мепл-Лайн Вей, 149. Тут мій син не може перестати плакати. Будь ласка, надішліть ЛЮДЕЙ У БІЛИХ ХАЛАТАХ, щоб вони забрали його в САНА-ТОРІЙ. Так, справді, НЕ ВСІ ДОМА. Спасибі».

І сірий фургон без вікон під’їде до його дверей, і Денні, що продовжуватиме істерично схлипувати, заберуть. Коли він знову побачить тата й маму? НІХТО ЦЬОГО НЕ ЗНАЄ.

Страх змушував його мовчати. Ставши на рік старшим, він цілком упевнився, що тато з мамою не дозволять забрати його за те, що він сприйняв пожежний шланг за змію. РОЗУМ Денні не сумнівався в цьому, але варто було хлопчикові подумати, чи не розповісти про все батькам, як давній спогад піднімався в ньому, каменем закриваючи рот і перепиняючи дорогу словам. Інша річ Тоні: той завжди сприймався зовсім природно (звичайно, поки не почалися погані сни) і, здається, батьки теж прийняли Тоні як більш-менш нормальне явище. Речі типу Тоні зринали через бурхливу уяву, яку обоє помічали в сина — так само, як уважали, що й самі з клепкою; але пожежний шланг, що перетворився на змію, або кров з мозком на стіні президентського люкса, які Денні бачив, а інші — не могли... такі речі природними не вважатимуть. Вони вже зводили його до звичайного лікаря. Чи не резонно було визнати, що далі з’являться ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ?

Незважаючи на це, Денні міг би поговорити з ними, якби не впевненість, що рано чи пізно вони захочуть забрати його з готелю. Виїхати з «Оверлука» дуже хотілося. Однак Денні знав, що готель — останній татів шанс, що тут, в «Оверлуку», він не тільки для того, щоб доглянути за будинком. Він тут, щоб попрацювати над своїми паперами. Пережити втрату роботи. Любити маму (Венді). І донедавна здавалося, що так усе й буде. Тато захвилювався лише в останні дні. Після того, як знайшов ті папери.

(Це нелюдське місце перетворює людей на чудовиськ)

Що це означало? Денні молився Богові — але Бог не пояснив. А що тато буде робити, якщо перестане працювати тут? Він намагався виловити це з татових думок і все більше й більше переконувався, що той не знає. Головний доказ Денні одержав напередодні увечері, коли дядько Ел міг викинути тата з роботи так само, як містер Кроммерт, директор школи в Стовінґтоні, й Рада директорів викинули його з посади вчителя. І тато до смерті боявся цього — не тільки через себе, але й через них з мамою.

Тому Денні не посмів ні про що розповісти. Він міг лише безпомічно спостерігати й сподіватися, що насправді ніяких індіанців тут нема, а якщо і є, то вони погодяться почекати більшої гри й дозволять безперешкодно проїхати малюсінькому потягу на три вагони.

Але, як Денні не намагався, повірити в це він не міг.

Тут, в «Оверлуку», справи тепер пішли гірше.

Підступають снігопади, з їхнім початком скасуються всі його куці права. А що потім, коли випаде сніг? Що буде, коли вони виявляться замкненими всередині готелю, віддані на милість чогось, що до того просто бавилося з ними?

(Виходь, отримай своє!)

Що тоді? ТРЕМС.

Він здригнувся й знову заворочався в ліжку Тепер він навчився читати краще. Мабуть, завтра він спробує викликати Тоні, спробує змусити Тоні показати, що таке ТРЕМС і чи немає можливості запобігти йому. Він ризикне побачити жах. Йому треба знати.

Удаваний сон батьків нарешті перейшов у справжній, але Денні не спав ще довго. Він крутився в ліжку, мнучи простирадла, борючись із проблемою, доростати до якої буде ще багато років, він лежав уночі без сну, як самотній вартовий на посту. Десь після опівночі він теж заснув, і тоді не спав лише вітер, що підглядає за готелем і гуде в яскравому світлі зірок під його карнизами.

22. У вантажівці

Сьогодні непевний місяць,

Чорні часи настають.

Зірки у небі — як місиво.

Напевне, біду снують.

Сьогодні не вийду з дому —

Кривавий захід який!

Місяць непевний. Втома.

Біду віщують зірки^19.

Хтось прилаштував до приладового щитка готельної вантажівки старий-престарий приймач із «б'юїка», і тепер з динаміка чувся дуже слабкий, приглушений, але виразний спів групи Джона Фоґерті «Віра у відродження чистих вод». Венді й Денні вирушили в Сайдвіндер. День видався ясний і світлий. Денні крутив у руках жовтогарячий читацький квиток Джека й здавався доволі життєрадісним, але Венді подумала, що вид у нього напружений і втомлений, немовби він не виспався й тримався лише за рахунок нервової енергії.

Пісенька скінчилася, і підключився диск-жокей.

— Та-ак, це «Віра». До речі, про поганий місяць — схоже, незабаром він зійде над зоною розповсюдження нашого радіосигналу, хоча цьому й важко повірити в таку прекрасну, просто весняну погоду, якою ми насолоджуємося останні три дні. Безстрашний провісник із метеослужби каже, що сьогодні до першої дня високий тиск витисне велика область низького, який надовго затримається отут, угорі, над територією нашого мовлення, де зміни — рідкість. Швидко похолодає, до вечора піде сніг. На рівнях до семи тисяч футів, включаючи зону Денвера, чекайте снігу з дощем, на дорогах подекуди — ожеледиця, а тут, угорі, друзі, чекаємо лише снігу. Нижче рівня семи тисяч футів очікується від одного до трьох дюймів снігу, а в Центральному Колорадо й на Схилі, можливо, набереться шість—десять дюймів. Тим, хто сьогодні вдень або ввечері зібрався їхати в гори на машині, синоптики радять не забувати, що почнеться ланцюгова реакція. А без потреби краще взагалі залишайтеся вдома, — жартівливо додав диктор. — Не забудьте, Доннери потрапили в біду саме в такий спосіб. Вони просто опинилися далі, ніж гадали, від найближчої забігайлівки «Сім-Одинадцять».

Почалася комерційна програма «Клеройл», і Венді, опустивши руку, вимкнула приймач.

— Можна?

— Ну звичайно. — Денні глянув на яскраво-блакитне небо. — По-моєму, тато вибрав найкращий день для того, щоб підстригти цих звірів у садку... так?

— Мені теж так здається, — сказала Венді.

— Зовсім не схоже, що буде сильний сніг, — з надією додав Денні.

— Ноги не змерзли? — запитала вона. У неї не виходив з голови жарт диск-жокея щодо групи Доннера.

— Ні... по-моєму, ні.

«Ну добре, — подумала вона, — саме час. Зібралася поговорити, то говори зараз або раз і назавжди заспокойся».

— Денні, — сказала вона, намагаючись, щоб тон був якомога спокійнішим. — Тобі не буде краще, якщо ми поїдемо з «Оверлука»? Якщо не залишимося на зиму?

Денні опустив очі.

— Напевно, — проговорив він. — Так. Але тут татова робота.

— Іноді, — обережно вимовила Венді, — мені спадає на думку, що тато теж став би щасливішим, якби ми виїхали з «Оверлука».

Вони проїхали покажчик «САЙДВІНДЕР — 18 МИЛЬ», потім Венді вписала вантажівку в крутий поворот і повела її вгору, до наступного. На тутешніх спусках Венді не ризикувала — вони жахали її.

— Ти справді так думаєш? — запитав Денні. Він якийсь час з інтересом дивився на неї, потім похитав головою. — Ні, по-моєму.

— Чому?

— Тому, що він турбується за нас, — сказав Денні, підбираючи слова. Пояснювати було важко, він сам розумів так мало. Він виявив, що вертається до початку — до того випадку, про який розповідав містерові Геллорану. Як в універмазі великий хлопець дивився на приймачі й хотів один із

10 “Сяйво” них украсти. Те відчуття заподіювало страждання, але, принаймні, навіть малюк Денні розумів, що відбувається. Але з дорослими завше виходила плутанина — будь-яка можлива дія каламутною хмарою заволікала думки про наслідки, сумніви, уявлення про себе, любов і почуття відповідальності. Здавалося, будь-який можливий вибір має негативні моменти, й іноді Денні не міг зрозуміти, чому ці недоліки — недоліки. Це давалося дуже важко.

— Він думає... — знову почав Денні й швидко глянув на матір. Вона дивилася не на нього, а на дорогу, і хлопчик вирішив, що можна продовжити. — Він думає, може, нам буде самотньо. А потім думає, що йому тут подобається і що це непогане місце. Він нас любить і не хоче, щоб ми почували себе самотніми... або сумували... але вважає, що, навіть якщо зараз це так, у ПЕРСПЕКТИВІ все буде о’кей. Знаєш, що таке ПЕРСПЕКТИВА?

Вона кивнула.

— Так, любий. Знаю.

— Він турбується, що коли ми поїдемо, він не знайде іншої роботи. Що нам доведеться жебрати... або щось у цьому дусі.

— Це все?

— Ні, але інше все переплутане. Тому що тепер тато інший.

— Так, — сказала Венді, зітхаючи. Спуск став трішки пологішим, і вона обережно перемкнула на третю передачу.

— Я не вигадую, мамо. Слово честі.

— Знаю, — з усмішкою відгукнулася вона. — Це Тоні тобі розповів.

— Ні, — сказав він. — Просто я знаю. Лікар не повірив у Тоні, так?

— Забудь про лікаря, — сказала Венді. — Я вірю в Тоні. Не знаю, хто або що він таке — чи особлива часточка тебе самого, чи він приходить із... звідкись ззовні, — але я в нього вірю, Денні. І якщо ти... він... думає, що нам варто поїхати, ми поїдемо. Ми поїдемо вдвох, а до тата повернемося навесні.

Він подивився на неї з виразною надією.

— Куди поїдемо? У мотель?

— Любий, мотель нам не по кишені. Доведеться пожити в моєї мами.

Надія в обличчі Денні згасла.

— Я знаю... — сказав він і замовк.

-Що?

— Нічого, — пробурмотів хлопчик.

Вона знову перемкнула передачу на другу, підйом став крутіший.

— Ні, доко, будь ласка, не кажи так. Напевно, поговорити про це потрібно було давно. Тож будь ласка. Що ти знаєш? Я не розсерджуся. Не можна гніватися, справа занадто важлива. Говори із мною чесно.

— Я знаю, як ти до неї ставишся, — сказав Денні й зітхнув.

-Як?

— Погано, — мовив Денні, а потім затяг співучо, римуючи, лякаючи Венді: — Мерзенно — сумно — хай їй грець... Начебто вона зовсім не твоя мама. Начебто вона хоче тебе з’їсти. — Він злякано глянув на Венді. — Та й мені там не подобається. Вона завжди думає, що впоралася б зі мною краще, ніж ти, немов хоче відібрати мене в тебе. Мамо, я не хочу туди. Краще вже жити в «Оверлуку», ніж там.

Венді була вражена. Невже в них із матір’ю все так погано? О Господи, якщо так воно і є, а маля справді може читати, що вони думають одна про одну... яке ж це пекло для нього! Вона раптом відчула себе голісінькою, немов її застукали на чомусь непристойному.

— Добре, — сказала вона. — Добре, Денні.

— Ти на мене гніваєшся, — сказав він тоненьким голоском, готовий у будь-який момент розплакатися.

— Ні, слово честі. Я просто... ну... вражена.

Вони минули покажчик «САЙДВІНДЕР — 15 МИЛЬ» і Венді трохи розслабилася. Звідси дорога була краща.

— Хочу запитати тебе ще про одне, Денні. І хочу, щоб ти відповів мені так чесно, як тільки можеш. Гаразд?

— Так, мамо, — майже прошептав він.

— Тато знову п’є?

— Ні, — сказав він і придушив слова, що піднялися до губ слідом за цим простим запереченням: «ще ні».

Венді розслабилася ще трішечки. Вона поклала долоню на обтягнуте джинсами коліно Денні й стисла його.

— Тато дуже старався, — м’яко сказала вона. — Тому що любить нас. А ми любимо його, хіба не так?

Він серйозно кивнув.

Вона продовжувала, начебто для себе самої:

— Він не ідеальна людина, але він старався... Денні, він так старався! Коли він... перестав... то немов у пеклі опинився. І все ще йде по цьому пеклу. Думаю, якби не ми, він би просто здався. Я хочу вчинити правильно. Але не знаю як.

Треба поїхати? Залишитися? Однаково що вибирати з двох бід.

— Я знаю.

— Зробиш для мене дещо, доко?

-Що?

— Постарайся змусити Тоні прийти. Просто зараз. Запитай його, чи в «Оверлуку» ми в безпеці?

— Я вже пробував, — повільно вимовив Денні. — Сьогодні вранці.

— І що ж?

— Він не прийшов, — сказав Денні. — Тоні не прийшов.

І раптом вибухнув слізьми.

— Денні, — стривожено сказала вона. — Любий, не треба. Будь ласка.

Вантажівку винесло за подвійну жовту лінію, і, перелякавшись, Венді повернула її назад.

— Не відвозь мене до бабусі, — попросив Денні крізь сльози. — Будь ласка, ма. Я не хочу туди, я хочу з татом...

— Добре, — м’яко сказала вона. — Добре, так ми й зробимо. — Венді дістала з кишені сорочки в стилі «вестерн» гігієнічну серветку й простягнула Денні. — Залишимося. І все буде чудово.

23. На дитячому майданчику

Джек вийшов на ґанок і підтяг язичок блискавки аж до підборіддя, кліпаючи на яскравому світлі. У лівій руці він тримав працюючі від батарейок садові ножиці. Правою дістав з бічної кишені носову хусточку, промокнув губи й сунув її назад. Сніг, сказали по радіо. У це не вірилося, хоч видно було, як на далекому овиді збираються хмари.

Перехопивши ножиці іншою рукою, Джек пішов по доріжці до підстрижених кущів. «Роботи небагато, — подумав він, — ледь-ледь пройтися, і досить». Безсумнівно, нічні холоди зупинили ріст кущів. У кролика начебто трохи заросли вуха, та на двох лапах у собаки з'явилися пухнасті зелені шпори. Але леви й буйвіл були чудові. Легка стрижка — і нехай випадає сніг.

Бетонна доріжка обірвалася раптово, як трамплін. Джек оминув порожній басейн і вийшов на засипану гравієм стежку, що вилася між садовими скульптурами аж до дитячого майданчика. Ступнувши до кролика, він натиснув кнопку ножиців. Вони ожили з тихим гудінням.

— Привіт, Братику Кролику, — сказав Джек. — Як справи нині? Трішки знімемо з верхівки й видалимо зайве з вух? Чу дово. А скажи-но, чув ти анекдот про комівояжера й бабусю з пуделем?

Звук власного голосу здався неприродним, і Джек замовк. Йому спало на гадку, що звірі-кущі не надто його переймають. Різати й мучити живопліт, щоб зробити з нього щось зовсім інше, Джекові завжди здавалося збоченням. Огорожу вздовж одного з вермонтських шосе на крутому схилі перетворили на рекламний щит, що розхвалює якийсь сорт морозива. Змушувати природу торгувати морозивом геть неправильно. Безглуздо.

(Торренсе, вас найняли не філософствувати!)

А таки так. Чистісінька правда. Джек підстриг кроликові вуха, змахнувши на траву трохи сміття: паличок і прутиків. Садові ножиці гуділи на низькій, металевій, огидній ноті, яка, здається, властива всьому, що працює від батарейок. Сонце сяяло, але не гріло, і повірити в снігопад, що насувається, було не так і важко. Джек працював швидко, знаючи, що в такій справі перерватися й почати роздумувати означає напартачити. Він пройшовся по мордочці кролика (поблизу вона зовсім не була схожа на морду, але Джек знав, що, варто відійти кроків на двадцять, як світло й тіні створять якусь її подобу — світло й тіні вкупі з уявою спостерігача), а потім заклацав лезами по його череву.

Закінчивши, він вимкнув ножиці, відійшов до дитячого майданчика й різко обернувся, щоб побачити кролика всього. Так, вигляд у того був прийнятний. Ну, тепер він візьметься за собаку.

— Але якби готель був моїм, — сказав Джек, — я вирубав би всю вашу команду, хай їй грець.

Так, саме це він і зробив би. Просто зрубав би ці кущі, а газон, що вони колись прикрашали, засіяв би заново й розставив би на ньому півдюжини столиків під яскравими парасольками. Постояльці могли б пити коктейлі, ніжачись у променях літнього сонечка на галявині перед «Оверлукрм». Шипучку із джином, «маргариту», «рожеву леді» та інші солодкі напої для туристів. Може, ще ром і тонік. Витягши із задньої кишені хусточку, Джек повільно обтер губи.

— Добре, добре, — тихо сказав він. Тут думати нема чого.

' Він зібрався було піти назад, як раптом, корячись імпульсу, передумав і замість цього пішов на дитячий майданчик. «Кумедно, але щодо дітей ніколи не вгадаєш», — подумав Джек. Вони з Венді очікували, що Денні просто закохається в майданчик, де було все, чого лише можна забажати. Але, на думку Джека, хлопчик приходив туди хіба разів п’ять-шість. Якби тут був інший малюк, з яким можна було б гратися, вважав Джек, усе було б інакше.

Коли Джек зайшов, хвіртка слабко скрипнула, а потім під ногами захрумтів дроблений гравій. Спершу він підійшов до будиночка — чудової зменшеної копії «Оверлука». Будиночок доходив Джекові до стегон, тобто був заввишки з Денні. Джек пригнувся й заглянув у вікна четвертого поверху.

— Он іде велетень, він усіх вас з’їсть, поки ви спите, — дуркуючи, сказав він. — Нумо, делікатеси, поцілуйтеся на прощання!

Але смішно не було. Будиночок можна було просто розібрати на частини — він відкривався потайною пружиною. Інтер’єр розчаровував. «Але, звичайно, так і мусить бути, — сказав він собі, — інакше як діти забиралися б усередину?» Незважаючи на пофарбовані стіни, у будиночку було порожньо. Меблів, що улітку, можливо, заповнювали будиночок, не виявилося — імовірно, їх забрали в сарай. Джек закрив будиночок, і коли замок зачинявся, почув тихе клацання.

Джек відійшов до гірки, поклав ножиці на землю й оглянувся на дорогу, щоб упевнитися: Венді й Денні не верталися. Після цього він піднявся на гірку й сів там. Гірку робили, розраховуючи на великих хлопців, але його дорослим сід-ницям однаково було незручно й тісно. Скільки років тому він останній раз з’їжджав з гірки? Років двадцять? Здавалося неймовірним, щоб минуло так багато часу, Джек не відчував цього — але інакше бути не могло; не виключено, що він помилявся і це було ще давніше. Він не забув, як його тато ходив із ним у Берліні в парк (Джеку тоді було стільки, скільки зараз Денні), — отам він і спробував усе-все: і гірку,

і гойдалки, і перекидну дошку. На ленч вони з татом з’їли по сосисці, а потім купили в чоловіка з візком арахісу. Вони сиділи на лавочці, їли горіхи, а в них під ногами темною хмарою скупчилися голуби.

— Кляті помийні птахи, — сказав папаша, — не здумай годувати їх, Джеку.

Але зрештою вони обидва заходилися годувати птахів, гигочучи з того, як голуби ганяються за горішками. Джек сумнівався, що старий хоч раз водив у парк його братів. Правда, незважаючи на те, що Джек був його мазунчиком, коли татусь напивався (а це бувало частенько), йому однаково діставалося. Але за той день у парку Джек, поки міг, любив батька, хоча інші члени родини давно могли лише боятися його й ненавидіти.

Відштовхнувшись долонями, він з’їхав униз, але це не принесло задоволення. Гірка, якою не користувалися, стала занадто шорсткою, так що справді приємну швидкість розвинути не вдалося. Його ноги — ноги дорослого — вткнулися в ямку біля підніжжя спуску, куди до нього приземлялися тисячі дитячих рук і ніг. Він піднявся, обтрусив штани й глянув на ножиці. Але замість того, щоб повернутися до них,

Джек попрямував до гойдалки. Вона теж розчарувала його. Після закриття сезону ланцюги проржавіли, так що гойдалка пронизливо скрипіла, немов їй було боляче. Джек пообіцяв собі навесні змазати їх.

Краще перестань, порадив він собі. Ти вже не дитина. Це можна довести собі й без майданчика.

Однак він рушив далі, до цементних кілець (вони виявилися малуваті Джеку, і він пройшов мимо), а потім — до кінця майданчика, позначеного натягнутою між стовпчиками металевою сіткою. Просунувши пальці в дірки, він подивився крізь неї: на сонячному світлі тіні розкреслили особу Джека клітинками, немов він сидів за ґратами. Усвідомивши це, він потряс сітку, надав обличчю зацькованого виразу й зашептав: «Випустіть мене звідси! Випустіть мене звідси!» І втретє смішно не вийшло. Час було вертатися до роботи.

Отут Джек і почув позаду якийсь звук.

Він швидко обернувся, зніяковіло суплячись — раптом хто-небудь бачив, як він дуркує тут, у дитячому царстві. Він окинув поглядом гірку, обидва кінці перекидної дошки, гойдалку — там був тільки вітер. Погляд сковзнув далі, до хвіртки з огорожею, що відокремлює дитячий майданчик від газону, і до садових скульптур біля стежки: левів, які ту стежку охороняють, кролика, що нагнувся поскубти травичку; буйвола, готового атакувати; собаки, що припала до землі, готуючись до стрибка. Далі до готелю простиралося невелике поле для гольфу. З того місця, де Джек стояв, видно було західний бік «Оверлука» і навіть піднятий край майданчика для роке.

Ніщо не змінилося. Чому ж по руках і обличчю Джека пробігли мурашки, а волосся на шиї стало сторчма, начебто раптом стягло шкіру на потилиці?

Він знову покосився на готель, але відповіді не було. Будинок стояв як стояв, світла у вікнах не було, із димаря тоненьким струмком вився димок — це горіло в каміні у вестибюлі.

(Нумо, друже, вони ж повернуться і запитають: чим ти займався весь цей час?)

За роботу, за роботу. Адже на носі — снігопад, а йому треба підстригти кляті кущі. Це входить у контракт. До того ж вони не посміють...

(Хто не посміє? Що не посміє? Не зважиться... що^7.)

Джек покрокував назад, до садових ножиць, що лежали біля підніжжя гірки для старших дітей, і хрускіт підошов по дробленому гравію здався йому неприродно голосним. Тепер гусячою шкірою покрилася й мошонка, а сідниці стали важкими й твердими, як камінь.

(Господи, так що ж це?)

Він зупинився біля ножиців, але не спробував підняти їх. Так, дещо змінилося. Кущі. Помітити це було так просто, що Джек навіть не зміркував, у чому річ. Ну, вилаяв він себе, ти щойно підстриг цього траханого кролика, то чому ж...

(саме так)

Він перестав дихати.

Кролик, опустившись на всі чотири лапки, щипав траву, черевом притискаючись до землі. Але ж якихось десять хвилин тому він сидів на задніх лапах — а як же інакше, Джек підстригав йому вуха... і черево.

Джек швидко глянув на собаку. Коли він ішов по доріжці до майданчика, той підняв передні лапи вгору, немов випрошуючи цукерок. Тепер собака припав до землі, відкинувши голову, а з вистриженої пащі, здавалось, чується тихе ричання. А леви...

(о ні, дитинко, о ні, гм, тільки не це) відстань між левами й стежкою скоротилася. Ті два, що були праворуч від Джека, присунулися ближче. Хвіст лева, що по ліву руку від Джека, виліз на стежку, майже перегородивши її. Коли Джек минув їх і зайшов у хвіртку, цей лев сидів, оповившись хвостом, праворуч — Джек був у цьому абсолютно впевнений.

Леви перестали захищати доріжку. Вони перекрили її. Джек раптом прикрив очі рукою, потім прибрав руку. Картина не змінилася. У нього вирвалося тихе зітхання — занадто спокійне, щоб скидатися на стогін. У дні свого непомірного захоплення спиртним Джек завжди побоювався, що станеться щось подібне. Але якщо ти — запійний п’яниця, це називається білою гарячкою, як у старого Рея Мілланда в «Зниклих вихідних», де йому уявилося, що зі стін лізуть таргани.

А як це називається, якщо ти тверезий, як скельце? Питання було задумане, як риторичне, однак розум Джека

(божевіллям, от як) відповів на нього.

Пильно дивлячись на підстрижені у формі звірів кущі, він зрозумів, що поки долоня лежала на очах, щось справді змінилося. Собака підсунувся ближче. Він більше не притискав ся до землі, а немов застиг на бігу — задні лапи зігнуті, одна передня випереджає іншу Живоплотна паща розкрилася ще ширше, настовбурчені прутики справляли враження гострих зубів і не обіцяли нічого доброго. Тепер йому уявилося, що в зелені видніються глибоко посаджені вічка, які спостерігають за ним.

«Навіщо їх підстригати? — істерично подумав Джек. — Вони в чудовій формі».

Ще один тихий звук. Глянувши на левів, Джек мимоволі зробив крок назад. Праворуч від нього один лев, схоже, трішки обігнав інших. Він пригнув голову. Одна лапа майже торкалася низької огорожі. Боже милостивий, а далі що?

(Далі лев перестрибне через неї й проковтне тебе, як у злій дитячій казці)

Це нагадувало гру, у яку вони грали дітьми, «червоне світло». Кого-небудь вибирали «істотою», і поки він, повернувшись спиною, лічив до десяти, інші гравці повзли вперед. Коли «істота» казала «Десять!», вона оберталася й той, кого заставала в русі, вибував із гри. Інші завмирали, як статуї, поки «істота» знову не поверталася спиною, щоб лічити. Вони підкрадалися ближче, ближче й нарешті, десь між п’ятьма й десятьма, ти почував на спині руку...

На доріжці хруснув гравій.

Джек різко оглянувся на собаку. Його широко розкрита паща зяяла посеред стежки, просто за левами. Колись це був усього лише кущ, підстрижений так, щоб скидатися на собаку, — щось, що втрачає всі характерні риси, якщо підійти ближче. Але тепер Джек зрозумів, що кущ підстрижений під німецьку вівчарку, а вівчарки бувають злими. Вівчарку можна нацькувати вбивати людей.

Низький рикаючий звук.

Ліворуч від нього лев уже дістався огорожі; морда торкалася сітки. Він немов глумливо посміхався Джекові. Той відступив ще на кілька кроків. У голові скажено стукало, у горлі пересохло, подих став хрипким. Тепер перемістився й буйвол; подавшись праворуч, він по дузі обійшов кролика ззаду. Пригнувши голову, націлився рогами в Джека. Адже за всіма наглядати було неможливо. За всіма одночасно.

Джек так зосередився на цьому, що навіть не помітив, як заскиглив. Погляд метався від однієї живоплотної статуї до іншої, намагаючись засікти, як вони рухаються. Від поривів вітру, що налітали, в густих галузях виникав голодний шерех. Який звук пролунає, коли вони доберуться до нього? Звичайно, Джек знав це. Тріск. Хрускіт. Звук плоті, яка роздирається. Це буде...

(ні, ні, НІ, НІ, НЕ ПОВІРЮ НІКОЛИ!)

Він пригорнув долоні до очей, упиваючись пальцями в чоло, волосся, пульсуючі скроні. Так він простояв довго, а страх усе ріс, ріс, і от Джек, не в силах далі виносити це, з лементом відірвав руки від тімені.

Біля поля для гольфу собака сидів так, немов випрошував що-небудь із недоїдків. Буйвол знову байдуже дивився на майданчик для роке — так само, як коли Джек ішов сюди з ножицями. Кролик стояв на задніх лапах, нашорошивши вуха, щоб уловити найменший шум, показуючи щойно підстрижене черево. Леви приросли до місця біля стежки.

Заціпенівши, Джек довго не рухався з місця, поки нарешті не сповільнився хрипкий подих. Він дістав цигарки й четвірко їх упустив на гравій — руки тремтіли. Нагнувшись за ними, він ні на хвилину не відривав очей від фігурних кущів, побоюючись, що вони знову заворушаться. Джек підібрав цигарки, три абияк сунув у пачку, а четверту закурив. Після двох глибоких затяжок він кинув її й придавив. Повернувшись до садових ножиць, підняв їх.

— Я занадто втомився, — сказав він, і тепер те, що він говорив уголос, не здавалося ненормальним. Нічого божевільного в цьому не було. — Я перенапружився. Оси... п’єса... з Елом так поговорили... Але нічого.

Він посунув назад до будинку. Часточка розуму злякано підштовхувала Джека до того, щоб обійти фігури звірів, але він пройшов по посиланій гравієм доріжці просто повз них. У кущах шелестів слабкий вітерець — от і все. Він усе вигадав. Він добряче перелякався, але це вже минулося.

У кухні «Оверлука» Джек затримався, прийняв кілька таблеток екседрину, а потім зійшов униз і переглядав газети, поки здалеку не почувся шум готельної вантажівки, яка торохтіла по під’їзній дорозі. Джек пішов зустрічати. Почував він себе нормально. І не бачив потреби розповідати про свої галюцинації. Він добряче перелякався, але це вже минулося.

24. Сніг

Смеркло.

У призахідних променях вони стояли на ґанку — Джек посередині, лівою рукою він обіймав за плечі Денні, а правою — Венді за талію. Вони всі разом спостерігали, як альтернатива вислизає в них із рук.

0 пів на третю небо затягли хмари, а за годину пішов сніг, і тепер не був потрібний синоптик, щоб сказати — це не той легкий сніжок, який незабаром розтане або розвіється, щойно подує вечірній вітер. Спершу сніжні пластівці падали геть прямовисно, укриваючи все рівним шаром, але від початку снігопаду минула ціла година, і ось із північного заходу налетів вітер, що поніс сніг на ґанок і по узбіччях під’їзної дороги «Оверлука». Шосе за територією готелю зникло під рівним білим сніжним покривалом. Зникли й кущі живоплоту, але коли Венді з Денні дісталися додому, вона похвалила чоловіка за гарну роботу. «Он як?» — запитав він, а більше не сказав нічого. Зараз жива огорожа була закутана в безформний білий плащ.

Дивна річ: думаючи про різне, всі троє відчували одне — полегшення. Мости були спалені.

— Буде коли-небудь весна чи ні? — пробурмотіла Венді.

Джек міцніше обійняв її.

— Не встигнеш оглянутися. Може, підемо в дім, повечеряємо? Тут холодно.

Вона посміхнулася. Джек весь день здавався таким далеким і... дивним. Зараз, судячи з голосу, він більш-менш прийшов до тями.

— По-моєму, чудова думка. Що ти на це скажеш, Денні?

— Ага.

1 всі разом вони зайшли в будинок, а вітер залишився низько пронизливо завивати, й не замовкне всю ніч — звук цей ще стане звичним для них. Пластівці снігу танцювали й кружляли над ґанком. «Оверлук» підставив заметілі фасад, як робив майже три чверті століття, на сліпі вікна вже намело снігу. Він був зовсім байдужий до того, що виявився відрізаним від усього світу. А може, він був задоволений такою перспективою. Родина Торренсів усередині раковини «Овер-лука» зайнялася звичайною вечірньою рутиною — справжнісінькі тобі мікроби, піймані в кишечник чудовиська.

25. У двісті сімнадцятому

За півтора тижні білий сліпучий сніг лежав на території «Оверлука» рівним шаром заввишки два фути. Живоплот-ний звіринець засипало аж по маківки — застиглий на задніх лапах кролик начебто піднімався з білої водойми. Деякі замети сягали п’яти футів у глибину. Вітер постійно змінював їх, виліплював складні форми, що нагадували дюни. Джек двічі незграбно ходив на снігоступах до сараю по лопату, щоб розчистити ґанок; на третій раз він знизав плечима, просто прокопав у вирослому перед дверима заметі прохід і дозволив Денні розважатися катанням зі схилів праворуч і ліворуч від доріжки. Із заходу «Оверлук» підпирали воістину титанічні замети; деякі піднімалися на двадцять футів, а далі була земля, що аж до трави оголилася від безупинного вітру. Вікна другого поверху заліпив сніг, і вид з вікна їдальні, який так захопив Джека в день закриття, тепер хвилював не більше, ніж вид порожнього кіноекрану. Телефон останні вісім днів не працював, і єдиним зв’язком із зовнішнім світом залишався приймач у конторці Уллмана.

Тепер жоден день не обходився без снігопаду. Іноді падав тільки легкий сніжок, що швидко припинявся, припудривши блискучий наст. Іноді все було значно серйозніше: тихий свист вітру нагадував пронизливий жіночий крик, змушуючи старий будинок навіть у глибокій сніжній колисці погойдуватися й стогнати, тривожачи мешканців. Уночі не бувало тепліше десяти ступнів, і хоча в першій половині дня ртуть термометра біля чорного ходу в кухню іноді добиралася до двадцяти п'яти, через постійний пронизливий, мов ножем, вітер з'являтися на вулиці без лижної маски було вкрай неприємно. Але в сонячні дні всі вони вибиралися з будинку, звичайно натягнувши по два комплекти одежі й по дві пари рукавиць. Правда, украй неохоче. Готель двічі охоплював кільцем слід планера Денні. Тут забавкам не було кінця: Денні катався — батьки тягли; тато, сміючись, катався, а Венді з Денні тим часом намагалися тягти (вони запросто катали Джека по насту, але на пухкому снігу це ставало неможливо); Денні катався з мамою; Венді каталася сама, а її чоловіки, пихкаючи білими хмаринами пари, тягли, як воли, прикидаючись, начебто вона важча, ніж насправді. Під час таких вилазок, катаючись навколо будинку, вони багато сміялися, але через голосне, безлике, по-справжньому голодне виття вітру сміх здавався тоненьким і примушеним.

На снігу їм трапилися сліди кариб, а якось вони бачили і їх самих: п'ять кариб групкою нерухомо застигли за сітчастою огорожею. Щоб розглянути їх краще, всі по черзі скористалися цейсівським біноклем Джека. Коли Венді споглядала тварин, у неї було дивне, нереальне почуття: олені стояли по черево в снігу, що засипав шосе, і їй спало на думку, що до весняних відлиг дорога належить не стільки їхній трійці, скільки карибам. Зараз справи рук людських зійшли на пси. Венді вважала, що олені це розуміють. Опустивши бінокль, вона сказала щось на кшталт «чи не пообідати нам», а на кухні сплакнула, намагаючись позбутися жахливого відчуття в’язниці, що іноді стискало їй серце величезною долонею. Вона подумала про ос, яких Джек під вогнетривкою мискою виніс на чорний хід, щоб ті померзли.

У сараї з гаків звисали чимало снігоступів, так що Джек кожному підібрав пару. Щоправда, та, що дісталася Денні, виявилася завеликою. У Джека виходило добре. Хоча він не ходив на снігоступах відтоді, як хлопчиськом жив у нью-гемпширському Берліні; він швидко згадав, як це робиться. Венді снігоступи не дуже сподобалися — походивши хоча б п’ятнадцять хвилин на підв’язаних до ніг шнурками пластинах, які були їй завеликі, вона страждала від жахливих болів в ікрах і гомілках, але Денні захопився й старанно намагався навчитися. Він усе ще частенько падав, але батько був задоволений його успіхами. За словами Джека, до лютого Денні повинен був віражувати навколо обох батьків.

День був хмарним, до полудня з неба посипався сніг. По радіо пообіцяли ще вісім-дванадцять дюймів, виголошуючи хвалу Опадам, великому божеству місцевих лижників. Сидячи в спальні і в’яжучи шарф, Венді про себе подумала, що точно знає, як лижникам чинити з усім цим снігом. Куди його собі засунути.

Джек був у підвалі. Він спустився перевірити топку й котел (відтоді як сніг замкнув їх в готелі, такі перевірки перетворилися в нього на ритуал) і, переконавшись, що все гаразд, пройшов під аркою, підкрутив лампочку й улаштувався на старому, затягнутому павутиною складаному стільці, якого знайшов тут. Він гортав старі записи й документи, постійно обтираючи губи носовою хусточкою. Осіння засмага вже поблякла, а світле рудувате волосся, що непокірливо здіймалося над чолом, надавало згорбленому над пожовтілими хрусткими аркушами Джеку трохи божевільного вигляду Серед накладних, рахунків, квитанцій він виявив засунуті до них дивні предмети. Вони тривожили. Закривавлений обривок простирадла. Плюшевий ведмедик без лап, якого, схоже, порізали на шматки. Зім’ятий аркуш лілового поштового паперу, що належав якійсь леді; крізь мускусний запах часу дотепер пробивався примарний аромат парфумів. Записка була написана вицвілим синім чорнилом і обривалася, не-закінчена: «Тонні, любий, подунати так серйозно, як я сподівалася, нені тут не вдається — в сенсі, подумати про нас із тобою, про кого ж іще? Ха-ха. Щось увесь час заважає. Мені сняться дивні сни про якісь незрозунілі, страхаючі звуки, можем собі уявити, і...» І все. Записка була датована 27 червня 1934 року. Джек виявив якусь дивну ляльку, здається, чи то відьму, чи чаклуна... істоту з довгими зубами і в гострому ковпачку. Її неймовірним чином утиснули між пачкою квитанцій за газ і пачкою квитанцій за воду віші. А ще — меню, на звороті якого чорним олівцем було надряпано щось на кшталт віршика: «Мідоку, ти тут чи ні? Знову нипала я в сні. І рослини ворушилися під килимон». Ні дати, ні назви вірша (якщо це був вірш) на меню не виявилося. Однак у рядках було присутнє якесь, хоч і невловиме, зачарування. У Джека склалося враження, що ці предмети скидаються на шматочки головоломки, які утворять єдине ціле, якщо тільки правильно підібрати ланки, що з’єднують їх. Тому він усе шукав і шукав, здригаючись щораз, як за ним із ревом оживала топка, і обтираючи губи.

Денні знову стояв під дверима номера 217.

У кишені лежав ключ-універсал. Хлопчик пильно дивився на двері з якоюсь жадібністю, що притупила всі інші почуття. Плечі й груди під фланелевою сорочкою мовби посмикувалися й тремтіли. Денні тихо, немузично гудів собі під ніс.

Йому не хотілося вертатися сюди, особливо після пожежного шланга. Те, що він прийшов, лякало його. Лякало й те, що він знову взяв ключ, порушивши заборону батька.

Прийти сюди хотілося. Цікавість

(кіт від цікавості здох, а коли дізнався, в чому справа, то й ожив)

рибальським гачком упилася в мозок, ні на мить не відпускаючи, на кшталт дражливого русалчиного співу, який не вгамувати. А хіба містер Геллоран не сказав: «Не думаю, що тут що-небудь може заподіяти тобі шкоду?»

(Ти обіцяв.)

(Слово дають для того, щоб порушувати.)

Денні аж підскочив. Думка, здавалося, прийшла ззовні, вона дзижчала, як комаха, потихеньку спантеличуючи.

(Обіцянки дають, щоб порушувати, любий мій тремс} щоб порушувати, руйнувати, розбивати вщент, на дрібні шматочки, дробити. У ПЕРШУ ЧЕРГУ.)

Нервове похмикування перетворилося на неголосний, монотонний спів: «Лу, біжи до мене швидше, нумо, швидше, любий мій».

Хіба містер Геллоран помилявся? Зрештою, хіба не із цієї причини Денні мовчав і дозволив снігу замкнути їх тут?

«Просто замружся — і всезникнеї»

Те, що Денні побачив у президентському люксі, зникло. А змія виявилася просто пожежним шлангом, що впав на килим. Так, нешкідливою була навіть кров у президентському люксі — така стара, пролита задовго до того, як Денні народився, про неї раз і назавжди забули. Вона нагадувала фільм, який міг дивитися тільки Денні. В готелі немає нічого — справді нічого — здатного заподіяти йому шкоду, і щоб довести собі це, треба зайти в цей номер, хіба він не зробить цього?

Лу, біжи до мене швидше...

(кіт від цікавості здох> любий мій тремс, тремс, любий мій, а коли дізнався, в чому справа, то й ожив. Від хвоста й до вусів був котяра живий-здоровий. Він довідався, що це)

(однаково, що страмні картинки, вони не можуть заподіяти шкоди, але,, о Господи)

(бабусю, бабусю, які в тебе великі зубки, чи ж не вовк це в костюмі СИНЬОЇ БОРОДИ, а може, СИНЯ БОРОДА в костюмі вовка, а я такий)

(радий, що ти запитав, адже кіт від цікавості здох, і тільки НАДІЯ на те, що вдасться довідатися, у чому справа, повернула його)

у коридор, синій килим із звивистими джунглями глушив кроки. Біля вогнегасника Денні зупинився, сунув латунний наконечник назад у раму, а потім, хоч серце шалено билось, заходився тицяти в нього пальцем, шепотячи: «Нумо, вкуси. Нумо, вкуси, вкуси, хрін дешевий. Не можеш, так? А? Ти просто собі пожежний шланг. Тільки й можеш, що лежати тут. Нумо!» Він відчув, як втрачає розум від такої бравади. Але нічого не відбулося. Узагалі, це був усього лише шланг — полотно й латунь; можна роздирати його на шматочки, а він і не пискне, не почне звиватися й смикатися, пускаючи на синій килим зелений слиз — це ж просто вогнегасник, не жахливий Джек-Різник і, звичайно, не змій-душитель... і Денні заспішив далі, тому що був

(«Спізнююся, ах, як я спізнююся», — сказав білий кролик)

білим кроликом. Так. Тепер у дворі поряд із дитячим майданчиком сидів білий кролик — колись він був зеленим, але зараз побілів, немов у вітряні, сніжні ночі щось раз за разом до смерті лякало його, й він зостарився...

Денні дістав з кишені ключ і вставив його в замок.

«Лу, Лу...»

(білий кролик поспішав на крокет, на крокет до Чорного Короля, фламінго — молотки, їжаки — м’ячики)

Він торкнувся ключа, механічно обмацуючи його пальцями. Голова крутилася, у роті пересохло. Він повернув ключ, і замок із глухим клацанням відкрився, як по маслу.

(ГОЛОВУ ЙОМУ З ПЛІЧ! ГОЛОВУ ЙОМУ З ПЛІЧ! ГОЛОВУ ЙОМУ З ПЛІЧІ)

(хоча ця гра — не крокет, у молотків занадто короткі ручки, ця гра)

(БА-БАХ! Просто у ворітця!)

(ГОЛОВУ ЙОМУ ІЗ ПЛІ-І-І-Ы-І-І-ІЧ...)

Денні штовхнув двері, і вони відчинилися. Відчинилися безшумно, не скрипнувши. Він стояв біля порога кімнати, що була одразу і спальнею, і вітальнею. Хоча сніг так високо поки що не дістався (найвищі замети ще на цілий фут не діставали до вікон третього поверху), у кімнаті було темно, тому що два тижні тому тато закрив усі вікна в західному крилі ставнями.

Він став у дверях і намацав на стіні праворуч вимикач. Під стелею загорілися дві лампочки у фігурних скляних ковпаках. Зробивши ще один крок углиб кімнати, Денні оглянувся. М’який ворсистий килим приємного рожевого кольору. Заспокійливого. Двоспальне ліжко під білим покривалом. Письмовий стіл

(А скажіть: чим ворон схожий на письмовий стіл?) біля великого, закритого ставнями вікна. Під час сезону якому-небудь Затятому Писаці

(жах, як чудово, жаль, що вас немає) відкривався прекрасний вид на гори, можна було написати про нього додому, рідним.

Хлопчик ступив ще крок від дверей. Там нічого не було — взагалі нічого. Просто порожня кімната, холодна тому, що сьогодні тато палив у східному крилі. Письмовий стіл. Шафа, за розчиненими дверцятами якої був ряд казенних вішалок того типу, який не вкрадеш. На столику — Біблія ґідеонів-ського видання. Ліворуч від Денні були двері у ванну, закриті великим, на весь зріст, дзеркалом. У дзеркалі відображався він сам із побілілим обличчям. Двері були відкриті й...

Денні побачив, як його двійник повільно киває.

Так. Що б це не було, воно було там. Усередині. У ванній. Двійник Денні рушив уперед, немов збираючись покинути дзеркало. Він підняв руки й притулив їх до долонь Денні. Потім, коли двері ванної відчинилися навстіж, він відхитнувся униз і вбік. І заглянув усередину.

Довгаста, несучасна, схожа на пульманівський вагон кімната. Підлога викладена малюсінькими кахельними шестикутниками. У далекому кінці — унітаз із піднятою кришкою. Праворуч — раковина, а над нею ще одне дзеркало, з тих, за якими зазвичай ховається аптечка. Ліворуч — величезна ванна на левиних лапах, фіранка душу запнута. Денні переступив поріг і, як у сні, пішов до ванни — ним немовби рухало щось іззовні, як в одному з тих снів, які приносив Тоні, а отже, розсунувши фіранку, він може побачити що-небудь приємне: що-небудь, загублене татом або забуте мамою, таке, що втішить їх обох...

І хлопчик розсунув фіранку.

Жінка у ванні була мертва вже не перший день. Вона вся покрилася плямами, посиніла, роздутий газами живіт випирав із холодної, облямованої крижинками, води, як острів плоті. Блискучі, великі, схожі на мармурові кульки очі вперлись у Денні. Лілові губи розтягла усмішка, що радше нагадувала гримасу. Груди погойдувалися на воді. Волосся на лобку плило. Руки непорушно вчепились у насічки на краях порцелянової ванни, як крабові клешні.

Денні заверещав. Однак із губ не зірвалося ні звуку, вереск рвонувся назад, геть і канув у пітьмі його нутра, як камінь у колодязі. Зробивши один-єдиний непевний крочок назад, Денні почув, як лунко заклацали по білих кахельних шестикутниках каблуки, і в ту ж мить обпісявся.

Жінка сідала.

Вона сідала, продовжуючи посміхатися, не зводячи з нього важкого кам’яного погляду. Мертві руки скребли порцеляну. Груди колихалися, як старі-престарі боксерські груші. Тихенько тріснув ламкий лід. Вона не дихала. Уже багато років це був труп.

Денні розвернувся й побіг. Він стрілою вилетів із дверей ванної, очі вискакували з орбіт, волосся стало сторчма, як у їжака, що приготувався згорнутися клубком

(для крокету? для роке?)

мячиком, роззявлений рот не видавав ні звуку Хлопчик щодуху підлетів до дверей номера 217, але ті виявилися зачинені. Він загупав по них, і не подумавши, що двері не замкнені й досить просто повернути ручку, щоб вибратися назовні. З рота Денні виривалися оглушливі крики, але вловити їх людським вухом було неможливо. Він міг лише гамселити у двері й прислухатися, як небіжчиця підбирається до нього — плямистий живіт, сухе волосся, протягнені руки — щось, чарівним чином забальзамоване, що пролежало тут, у ванні, замертво, мабуть, не один рік.

Двері не відчиняються, ні, ні, ні.

А тоді почувся голос Діка Геллорана, так раптово й зненацька і такий спокійний, що перехоплені голосові зв’язки малого попустило і він тихенько заплакав — не від страху, а від полегшення.

(Не думаю, що воно може заподіяти тобі шкоду... як картинки в книжці... заплющ очіу воно й зникне.)

Вії Денні зімкнулися. Руки стиснулися в кулачки. Силкуючись зосередитися, він зсутулився.

(Тут нічого нема, тут нічого нема, взагалі нічого нема, ТУТ НІЧОГО НЕМА, НЕМАЄ ТУТ НІЧОГО'.)

Час збігав. І щойно хлопчик почав розслаблюватися, щойно почав розуміти, що двері, мабуть, не замкнені й можна вийти, як вічно мокрі, покриті плямами руки, що смерділи рибою, м’яко зімкнулися на його шиї, невблаганно розвертаючи, щоб Денні глянув у мертве лілове обличчя.

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА У СНІГОВОМУ ПОЛОНІ

26. Край сновидінь

В’язання схилило її на сон. Сьогодні її хилило б на сон навіть від Бартока, але з маленького програвана лунав не Барток, а Бах. Її пальці рухалися все повільніше, повільніше, і на той час, як син приступив до знайомства з давньою мешканкою номера 217, Венді заснула, впустивши в’язання на коліна. Пряжа й спиці повільно колихалися в такт подиху Сон Венді був глибоким, без видінь.

Джек Торренс теж заснув, але його сон був легким, неспокійним, із видіннями, які здавалися занадто яскравими для того, щоб бути просто снами. Безсумнівно, таких живих снів Джек ніколи не бачив.

Поки Джек гортав пачки рахунків на молоко — а їх, складених по сто, було, схоже, кілька десятків тисяч, — голова його обважніла. І все ж він швидко переглянув усі листки до єдиного, побоюючись, щоб через недбалість не пропустити саме ту частину «оверлукіани», без якої годі створити якийсь містичний зв’язок — адже Джек був упевнений, що та відсутня ланка десь тут. Він відчував себе людиною, яка в одній руці тримає дріт, а іншою нипає по чужій темній кімнаті в пошуках розетки. Якщо він зуміє відшукати її, то матиме видовище.

Джек оголосив війну дзвінку Ела Шоклі і його вимогам. У цьому йому допоміг дивний випадок на дитячому майданчику. Випадок цей надміру нагадував щось на кшталт нервового зриву, і Джек не сумнівався — так його розум повстав проти зарозумілої вимоги Ела Шоклі, хай йому чорт, забути про задум написати книгу. Не виключено, що це означало, до якої міри потрібно задавити в Джекові повагу до себе, щоб вона зникла остаточно. Книгу він напише. Якщо це має на увазі розрив з Елом Шоклі, нічого не вдієш. Він напише історію готелю — напише чесно, без недомовок, а прологом стане його галюцинація: кущі живоплоту, підстрижені у формі звірів, які рухаються. Назва буде не хвацькою, зате комерційною: «Невідомий курорт. Історія готелю “Оверлук”». Без недомовок, так, але й без мстивості, без спроб узяти реванш над Елом, Стюартом Уллманом, Джорджем Гетфілдом, батьком (жалюгідний хуліган і п’яниця, ось хто він був) чи, якщо вже мова зайшла про це, ще над ким-не-будь. Він напише цю книгу, оскільки «Оверлук» зачарував його — чи можливе простіше й правдивіше пояснення? Він напише її з тієї ж причини, з якої писалися всі великі книги — і художні, й публіцистика: істина завжди виходить на світло боже, у висліді вона завжди з’ясовується. Він напише цю книгу, оскільки почуває: це його борг.

«П'ятсот галл, незбираного молока. Сто галл, вершків. Сплач. Рахунок відісланий у банк. Триста пінт апельсинового соку. Сплач.».

Не випускаючи з рук пачки квитанцій, Джек трохи осів на стільці. Але він уже не бачив, що там надруковано. Зір втратив чіткість. Повіки обважніли. Від «Оверлука» думки сковзнули до батька, той працював санітаром у берлінській громадській лікарні. Великий чоловік. Товстун заввишки шість футів і два дюйми; Джек так з ним і не зрівнявся — коли, досягши шести футів, він перестав рости, старого вже не було на світі. «Курдуплик», — казав він, нагороджуючи Джека люблячим ляпанцем і вибухав сміхом. Було ще два брати, обидва вищі від батька, і Беккі — вона в неповних шість років була нижчою від Джека всього на два дюйми, і майже увесь час, поки вони були дітьми, навіть вища від нього.

Стосунки Джека з батьком нагадували квітку, що повільно розцвітає, але обіцяє стати прекрасною. Одначе коли бутон повністю розкрився, виявилося, що зсередини квітка згнила. Незважаючи на ляпанці, синці, іноді — ліхтарі під очима, Джек до нестями любив цього високого пузатого чоловіка. Поки не відсвяткував свій сьомий день народження.

Він не забув оксамитові літні ночі — притихлий будинок, старший брат, Бретт, гуляє зі своєю дівчиною, середній — Майкл, щось зубрить, Беккі з мамою у вітальні дивляться старенький примхливий телевізор, а сам він сидить у холі, прикидаючись, що грається з машинками, а насправді чекаючи на ту хвилину, коли тишу порушить скрип дверей і батько, завваживши, що Джекі чекає на нього, гучно привітає хлопчика. Власний щасливий крик у відповідь — і здоровань іде по коридору, при світлі лампи крізь стрижку-«їжачок» сяє рожева шкіра. Через лікарняну білу уніформу — вічно розстебнуту, іноді вимазану кров’ю куртку, холоші штанів спадають на чорні черевики — при такому освітленні батько завжди здавався м’яким колихким величезним привидом.

Він підхоплював Джекі на руки, і той злітав угору з такою неймовірною швидкістю, що аж відчував, як повітря свинцевим ковпаком тисне на голову. Вище, вище, обидва кричали: «Ліфт! Ліфт!» Бували вечори, коли п’яний батько не встигав залізними руками вчасно зупинити підйом, тоді Джекі живим снарядом перелітав через пласку батькову маківку й гуркотом приземлявся на підлогу позаду нього. Але бувало й по-іншому — Джекі, заливаючись сміхом, злітав туди, де повітря поруч із батьковим обличчям було насичене вологим туманом пивного перегару, і там хлопчика трясли, перевертали, гнули, як реготливий ганчір’яний клубок, щоб зрештою поставити на ноги.

Вислизнувши з розслаблених пальців, квитанції, повільно погойдуючись, поплили вниз, щоб ліниво приземлитися на підлогу. Зімкнуті повіки, на звороті яких вимальовувалося об’ємне зображення батькового обличчя, ледь привідкри-лися — і опустилися знову. Джек легенько здригнувся. Його свідомість плила додолу, як ті квитанції, як листя осики під час листопаду.

Така була перша фаза його взаємин із батьком. Вона закінчилася, коли Джек зрозумів, що й Беккі, і брати — усі старші — ненавидять Торренса-старшого, а мати, непримітна жінка, що рідко говорила на повен голос і все бурмотіла собі під ніс, терпить чоловіка лише тому, що її католицьке виховання підказує: це твій обов’язок. У ті дні Джекові не здавалося дивним, що всі свої суперечки з дітьми батько виграє кулаками — так само як не здавалося дивним, що любов до батька йде рука об руку зі страхом: Джек боявся гри в «ліфт», яка будь-якого вечора могла скінчитися тим, що він упаде й розіб’ється; він боявся, що грубуватий, але хороший настрій батька по вихідних раптом зміниться зичним кабанячим ревом і ударами «моєї старенької правиці»; а іноді, згадав Джек, він боявся навіть того, що під час гри на нього впаде батьківська тінь. До кінця цієї фази він почав помічати, що Бретт ніколи не приводить додому своїх подружок, а Майк із Беккі — приятелів.

До дев’яти років любов почала скисати, як молоко, — тоді від батькової палиці матір втрапила в лікарню. Із палицею він почав ходити за рік до того, ставши кульгавим після автомобільної аварії. Відтоді він ніколи з нею не розставався — з довгим чорним товстим ціпком із золотим набалдашником. Тіло дрімаючого Джека сіпнулося й скулилося від раболіпного страху — воно не забуло смертоносний свист, з яким тростина розсікала повітря, і тріск, коли вона важко врізалася в стіну... або живу плоть. Маму той побив нізащо, раптово й без попередження. Вони вечеряли. Палиця стояла біля батькового стільця. Був недільний вечір, кінець татового триденного вікенду. Усі вихідні він, у своїй типовій манері, пиячив. Смажене курча. Боби. Картопляне пюре. Мати передавала страви. Тато на чолі стола дрімав — або готовий був задрімати — над ущерть повною тарілкою. І раптом він струсив сон, у глибоко посаджених, заплилих жиром очах зблиснуло якесь тупе, люте роздратування. Погляд перескакував з одного домочадця на іншого, на чолі здулася жила — що завжди було поганою ознакою. Велика веснянкувата долоня опустилася на золочений набалдашник палиці, пестячи її. Батько сказав щось про каву — Джек досі не сумнівався, що батько сказав «кава». Мама відкрила рота, щоб відповісти, і тут ціпок зі свистом розсік повітря, врізавшись їй в обличчя. З носа бризнула кров. Беккі заверещала. Мамині окуляри звалилися в печеню. Ціпок звівся вгору й знову опустився, цього разу він розсік шкіру на голові. Мама впала на підлогу Покинувши своє місце, батько пішов навколо стола туди, де на килимі, приголомшена, лежала мати. Рухаючись із властивою товстунам гротескною прудкістю, він розмахував ціпком. Очі блищали. Коли він заговорив із дружиною тими ж словами, якими звертався до дітей під час подібних спалахів, щелепа в нього тремтіла: «Ну. Ну, клянуся Господом. Зараз ти отримаєш, що заслужила. Клята тварюко. Суча дочка. Нумо, отримай своє». Ціпок піднявся й опустився ще сім разів, і тільки потім Бретт із Майком схопили його, відтягнули, вирвали з р/к ціпок. Джек

(Джекі-малюк, він тепер став малям Джекі, ось зараз — задрімавши на обліпленому павутиною складаному стільці, бурмочучи, а топка за спиною ревіла)

точно знав, скільки разів батько вдарив, тому що кожне м’яке «бум!» по тілу матері врізалося в його пам’ять, як вибите на камені зубилом. Сім «бум». Не більше не менше. Мамині окуляри лежали в картопляному пюре. Одне скло тріснуло й забруднилося в печені. Дивлячись на це, не в змозі повірити, вони з Беккі розплакалися. Бретт із коридору репетував батькові, що хай той лише ворухнеться, і він уб’є його. А батько знову й знову повторював: «Клята тварюка.

Кляте поріддя. Віддай палицю, щеня. Дай мені її». Бретт в істериці розмахував ціпком і волав: «Так, так, зараз я тобі дам, тільки ворухнися, я тобі дам і ще кілька разів додам, ох, і надаю ж я тобі». Мама, хитаючись, повільно піднялася на ноги, обличчя вже розпухало, роздувалося, як перекачана стара шина, із чотирьох або п’яти саден бігла кров, і вона сказала жахливу річ — із усього, що мати коли-небудь говорила, Джек запам’ятав слово в слово тільки це: «У кого газети? Тато хоче подивитися комікси. Що, дощ іще йде?» Потім вона знову опустилася на коліна, на закривавлене, розпухле обличчя звисало волосся. Майк телефонував лікареві, щось бурмочучи в трубку. Чи не можна приїхати негайно? Мама. Ні, він не може сказати, у чому справа. Не по телефону. Це не телефонна розмова. Просто «приїдьте». Лікар приїхав і забрав маму в лікарню, у якій батько пропрацював усе своє доросле життя. Він, почасти протверезівши (а може, це була тупа хитрість, як у будь-якого загнаного в кут звіра), сказав лікареві, що мати впала зі сходів. Кров на скатертині... він же намагався обтерти її миле личко. «І що, окуляри пролетіли через усю вітальню в їдальню, щоби шльопнутися в печеню з пюре? — запитав лікар із жахаючим, знущальним сарказмом. — Так усе й було, Марку? Я чував про хлопців, які золотими зубами ловили радіостанції, й бачив мужика, який одержав кулю між очей, але зумів вижити й розповідав про це, — проте таке для мене новина». Тато просто потряс головою: чорт його знає, мабуть, окуляри звалилися, коли він ніс її через їдальню. Діти мовчали, приголомшені цією холоднокровною брехнею. За чотири дні Бретт покинув роботу на лісопилці й пішов в армію. Джек завжди відчував: справа

11 “Сяйво” була не лише в раптовому й непоясненному батьковому спалахові за вечерею, але й у тому, що в лікарні, тримаючи руку місцевого священика, мати підтвердила батькову казочку. Бретт із відразою покинув їх на милість того, що ще могло статися. Його вбили у провінції Донґ Го в шістдесят п’ятому, коли старшокурсник Джек Торренс примкнув до активної студентської агітації за закінчення війни. На мітингах, які відвідувало все більше люду, він розмахував закривавленою сорочкою брата, але, коли говорив, перед очима стояло не обличчя Бретта, а обличчя матері — здивоване, нерозуміюче обличчя, — і звучав її голос: «У кого газети?»

За три роки, коли Джекові виповнилося дванадцять, утік Майк — він вступив у Нью-Гемпширський університет і одержав чималу стипендію Меріта. Ще за рік батько помер від раптового приступу, який стався тоді, коли він готував пацієнта до операції. Він звалився на підлогу в незастебну-тому білому халаті й умер, напевно, ще до того, як ударився об чорно-червоний казенний лікарняний кахель. За три дні чоловік, що панував над життям Джекі, непояснений білий бог-привид, був під землею.

До напису на могилі «Марк Ентоні Торренс, люблячий батько» Джек додав би ще один рядок: «Він знав> як грати в “ліфт”».

Вони одержали дуже велику страховку. Є люди, які збирають страхові поліси не менш захоплено, ніж інші — монети або марки; до них і належав Марк Торренс. Гроші за страховку прийшли саме тоді, коли закінчилися щомісячні поліцейські штрафи й рахунки на спиртне. П’ять років вони були багаті. Майже багаті...

У неглибокому, неспокійному сні перед Джеком, як у дзеркалі, виникло власне обличчя — своє й не своє: широко розплющені очі й безневинно вигнутий рот хлопчика, який сидить зі своїми машинками й чекає на тата, чекає білого примарного бога, чекає, щоб злетіти на ліфті із запаморочливою, звеселяючою швидкістю крізь солонувато-прогірклий туман запаху таверен; чекає, що, можливо, ліфт обвалиться вниз і з вух посипляться старі коліщата й пружинки, а тато буде ревіти від сміху, і це обличчя

(перетворилося на обличчя Денні, таке схоже на нього, колишнього, тільки в нього були світло-блакитні очі, а в Денні вони туманно-сірі, але вигин губ такий же і волосся світле, Денні в його кабінеті, на ньому спортивні трусики, а папери всі промокли, від них піднімається приємний слабкий запах пива... збудження, що піднімається на крилах дріжджів, страшне бажання вдарити, заподіяти біль... подих бару... тріск кістки... власний голос, п’яно голосить: «Денні, з тобою все гаразд, доко?.. Ах ти, Боже мій, бідна ручка...» — і це обличчя перетворилося на)

(мамине здивоване обличчя, побите, закривавлене, воно з’явилося з-під стола, мама казала)

(«...від вашого батька. Повторюю, надзвичайно важливе повідомлення від вашого батька. Будь ласка, не міняйте налаштування або негайно налаштовуйтеся на частоту Щасливого Джека, повторюю, негайно налаштовуйтеся на частоту Щасливої Години. Повторюю...»)

Повільне розчинення. Безтілесні голоси доносилися до нього, як луна, що гуляє по безкінечному туманному коридору.

(Увесь час щось заважає, Томмі, любий...)

(Мідоку, ти тут чи ні? Знову нипала я в сні. Я боюся цих чудовиськ...)

(Вибачте, містере Уллмане, але хіба це не...)

...офіс — полиці для швидкозшивачів, великий письмовий стіл Уллмана, чиста книга для реєстрації заброньованих номерів на наступний рік уже на місці — нічого він не упустить, цей Уллман — усі ключі акуратно висять на цвяшках (крім одного, якого? якого? універсала, універсала, універсала, у кого ключ-універсал? якщо ми піднімемося нагору, можливо, стане зрозуміло)

і великий радіоприймач на полиці.

Джек із клацанням увімкнув його. Крізь потріскування короткими сплесками проривалося мовлення Американської радіокомпанії. Він перемкнув хвилю й покрутився серед фрагментів музики, новин, прогнозів погоди, просторікувань проповідника перед паствою, що тихенько постогнувала. Ось і інший голос. Джек повернувся до нього. Це був голос його батька.

«...убити його. Тобі доведеться вбити його, Джекі, і її теж. Адже справжній художник повинен страждати. Адже кожен убиває тих, кого любить. Вони ж завжди будуть щось замишляти проти тебе, будуть намагатися заважати тобі, тягти на дно. У цю хвилину твій хлопчисько там, де йому зовсім не місце. Куди стороннім вхід заборонений. Он воно як. Кляте щеня. Відлупцюй його ціпком, Джекі, хлопчику мій, всип йому так, щоб вибити з нього дух. Випий чарочку, Джекі, і ми пограємо в ліфт. А потім я піду з тобою, і він отримає по заслугах. Я знаю, ти зможеш. Звичайно, зможеш. Ти повинен убити його. Тобі доведеться вбити його, Джекі, і її теж. Тому що справжній художник повинен страждати. Тому що кожен...»

Голос батька звучав усе вище й вище, стаючи нелюдським; він зводив з розуму, перетворюючись на щось пронизливе, настирне, нестерпне — перетворюючись на голос божества-примари, божества-свині; він лунав із приймача просто в обличчя Джеку й

— Ні! — заволав він у відповідь. — Ти вмер, ти лежиш у своїй могилі, тебе в мені нема, немає! — Адже Джек витравив із себе батька до краплі, й те, що той повернувся, проповзши ті дві тисячі миль, які відокремлювали готель від містечка в Новій Англії, де батько жив і помер, було несправедливо, неправильно.

Він заніс радіо над головою й жбурнув додолу. Приймач розлетівся на друзки, зблиснувши старими коліщатами й лампами, немов якийсь безумець грав у ліфт, і раптом гра пішла шкереберть, від цього голос батька зник, залишився тільки його власний голос, голос Джека, голос Джекі, який повторював у холодній реальності офісу:

— ...умер, ти вмер, ти вмер!

Потім згори почувся переляканий тупіт Венді і її здивований, перестрашений голос:

— Джеку? Джеку!

Він стояв, моргаючи над розбитим приймачем. Тепер для зв’язку із зовнішнім світом залишився лише снігохід у сараї. Він закрив обличчя руками, стиснув скроні. Отак, заробив собі додатковий головний біль.

27. Кататонія

Промчавши по коридору в самих панчохах, Венді збігла у вестибюль, стрибаючи через дві сходинки. На покритий килимом прольот третього поверху вона не глянула. А якби глянула, то помітила б: на верхній сходинці, сунувши палець у рот, нерухомо й мовчки стоїть Денні. На шиї й під самим підборіддям спухли синці.

Крики Джека припинилися, але страх Венді від цього не ослаб. Вирвана зі сну голосом Джека, який звучав на давній високій, жахаючій ноті, що Венді так добре пам'ятала, вона все ще думала, що спить, а іншою частиною розуму збагнула, що прокинулася, і це лякало її значно дужче. Венді на п'ятдесят відсотків не сумнівалася, що, увірвавшись в офіс, виявить п'яного Джека, який зніяковіло стоїть над розпростертим тілом Денні.

Вона влетіла у двері. Джек стояв там, розтираючи скроні. Обличчя було білим, як у примари. Біля ніг розсипом битого скла лежав їхній приймач.

— Венді? — непевно запитав він. — Венді?

Схоже, здивування підсилилося, і на мить Венді побачила його справжнє обличчя — те, яке зазвичай Джек так добре приховував. Це було обличчя розпачливої, нещасної людини, пійманого в пастку звіра, якому не під силу впоратися з ситуацією і здатися без втрат. Потім запрацювали м'язи: вони ворушилися під шкірою, рот безвольно тремтів, адамове яблуко смикалося.

Зніяковілість і подив Венді відступили перед потрясінням: Джек готовий був розплакатися. їй доводилося бачити його плачучим, але відтоді, як він покинув пити, — жодного разу... та й у ті дні він плакав, тільки наклюкавшись до чортиків і перейнявшись патетичним жалем до себе. Він був міцним хлопцем, натягнутим, як шкіра на барабані, і така втрата контролю над собою знову перелякала її.

Він підійшов. На нижніх повіках уже набрякли сльози, голова мимоволі трусилася, немов марно намагалася прогнати цю бурю почуттів, груди зводили судорожні зітхання, що злилися в потужний, болісний схлип. Ноги, взуті в тапочки, спіткнулися об шкалки радіо, і Джек буквально впав дружині в обійми, вона навіть відхитнулася під вагою його тіла. Її обдав подих чоловіка, але спиртним не пахло. Звичайно, не пахло — тут немає ніякої випивки.

— Що сталося? — Вона втримувала його як могла. — Джеку, що це?

Спершу йому вдалося тільки схлипнути. Він тулився до дружини, хапаючись за неї так, що їй стало нічим дихати; притискаючись обличчям до плеча Венді, він трясся і мотав головою — безпомічно, начебто щось відганяючи. Важкі схлипи було нелегко вгамувати. Джека всього трясло, під джинсами й сорочкою посмикувалися м’язи.

— Джеку? Що? Скажи мені, що сталося?

Нарешті схлипи почали перетворюватися на слова — спершу в основному невиразні, однак варто було потекти сльозам, як мова стала виразнішою.

«...сон, по-моєму, це був сон, але він був таким справжнім, я... це моя мати сказала, що по радіо буде виступати тато, і я... не знаю... він... він велів мені... не знаю... він кричав на мене...

тому я розбив приймач... щоб він заткнувся. Щоб заткнувся. Він помер. Не хочу його бачити навіть у сні. Господи, Венді, він помер. У мене такий кошмар уперше в житті. Більше не хочу. Господи! Це було жахливо».

— Ти що, просто заснув в офісі?

— Ні... не тут. Унизу.

Тепер він трохи розпрямився, припинивши тиснути на Венді своєю вагою, а безперервний рух голови взад-уперед спершу сповільнився, а потім припинився.

— Я там переглядав старі папери. Стілець туди приніс, сів. Рахунки на молоко. Нудна штука. Я, напевно, просто задрімав. І тут мені приснився сон. Мабуть, я прийшов сюди уві сні. — Він тихо й тремко усміхнувся просто їй у шию. — Теж уперше в житті.

— Де Денні, Джеку?

— Не знаю. А хіба він не з тобою?

— Він не ходив... з тобою униз?

Оглянувшись, Джек прочитав в обличчі дружини таке, що його власне обличчя напружилося.

— Ти ніколи не дозволиш мені забути про це, так, Венді?

— Джеку...

— Коли я буду лежати на смертному одрі, ти схилишся наді мною й скажеш: «Так тобі й треба — пам’ятаєш, як ти зламав Денні руку?»

— Джеку!

— Що — Джеку? — гаряче запитав він і схопився на ноги. — Скажеш, ти так не думаєш? Що я підняв на нього руку? Що я один раз уже підняв руку на Денні й можу це зробити знову?

— Я хочу знати, де він, ото і все!

— Нумо, репетуй, щоб твоя довбешка тріснула, тоді все буде гаразд, чи не так?

Вона повернулася й вийшла з кімнати.

На мить Джек заціпенів із обліпленою шматочками битого скла промокашкою в руці й дивився, як Венді йде. Потім він кинув промокашку в кошик для сміття, пішов слідом і наздогнав дружину біля стійки адміністратора у вестибюлі. Поклавши руки їй на плечі, він розвернув Венді до себе. Застигле, насторожене обличчя.

— Венді, вибач. То все через цей сон... Вибачаєш?

— Звичайно, — сказала Венді, не змінивши виразу обличчя. Задерев’янілі плечі вислизнули в Джека з рук. Вона вийшла на середину вестибюля й гукнула:

— Агов, доко! Ти де?

Відповіддю було мовчання. Вона пройшла до двостулкових парадних дверей, відчинила одну стулку й вийшла на розчищену Джеком доріжку. Доріжка радше нагадувала окоп — утрамбовані замети, у яких Джек проклав її, разом з тим, що нападало згори, доходили Венді до плечей. Видихаючи білі хмарини пари, вона ще раз покликала сина. Коли повернулася в будинок, вигляд у неї зробився переляканий.

Тамуючи роздратування, Джек розважливо сказав:

— Ти впевнена, що він не спить у себе в кімнаті?

— Кажу тобі, він десь грався, поки я в’язала. Я чула його внизу.

— Ти що, заснула?

— А до чого тут це? Так. Денні?

— Коли ти зараз спускалася вниз, ти заглянула до нього в кімнату?

— Я... — Вона замовкла.

Він кивнув.

— Так я й думав.

Не чекаючи Венді, Джек почав підніматися сходами. Вона пішла за ним мало не бігцем, але він стрибав через дві сходинки. Коли він як укопаний загальмував на другому поверсі, Венді мало не врізалася йому в спину. Він приріс до місця, дивлячись угору широко розплющеними очима.

— Що?.. — почала вона й простежила його погляд.

Денні усе ще стояв угорі й смоктав палець. Очі були порожніми. Світло встановлених у холі електричних світильників безжалісно демонструвало мітки на горлі.

— Деннії — скрикнула вона.

Крик привів до тями Джека, й вони разом кинулися вгору — туди, де стояв син. Упавши перед хлопчиком на коліна, Венді обхопила його. Денні досить податливо підкорився, але не обняв її у відповідь. Начебто вона тримала в обіймах набиту повстю ляльку, через що в роті одразу ж з'явився солодкуватий присмак страху. Він смоктав палець, байдуже витріщаючи очі на сходи за їхніми спинами, і все.

— Денні, що сталося? — запитав Джек. Він потягнувся, щоб поторкати шию Денні там, де вона розпухнула. — Хто це з тобою зро...

— Не смій його чіпати! — прошипіла Венді. Вона стиснула Денні в обіймах, підхопила на руки й відступила вниз, так що спантеличений Джек встиг лише випрямитися.

— Що? Венді, якого біса ти...

— Не смій його чіпати! Я вб'ю тебе, якщо ти ще хоч раз простягнеш до нього лапи!

— Венді...

— Виродок!

Вона повернулася й утекла сходами на другий поверх. При цьому голова Денні м'яко погойдувалася вгору-вниз. Великий палець так і залишався в роті. Очі нагадували затягнуті мильною плівкою вікна. Унизу Венді звернула праворуч, і Джек почув, як вона вийшла в кінець коридору. Ляснули двері їхньої спальні. Засунувся засув. Клацнув замок. Коротка тиша. Потім тихі, невиразні схлипи.

Невідомо, як довго Джек стояв там, буквально паралізований усім, що сталося за настільки короткий відтинок часу. Сон ще не покинув його, надаючи всьому легкого відтінку нереальності, начебто Джек сьорбнув мескаліну. Може, Венді права, він зробив Денні боляче? Спробував задушити сина на вимогу покійного батька? Ні. Ніколи він не торкне Денні.

(Вона впала зі сходів, лікарю)

Тепер він ніколи в житті не торкне Денні.

(Звідки мені було знати, що димова шашка бракована?)

Ніколи в житті Джек не був жорстоким... тверезий.

(Крім випадку, коли ти мало не вбив Джорджа Гет-філда)

— Ні! — викрикнув у темряву. І з силою обрушив кулаки на стегна — ще, і ще, і ще.

Венді сиділа на занадто туго набитому стільці біля вікна. Вона тримала Денні на колінах, обіймаючи його, бурмочучи ті старі як світ безглузді слова, які потім ніяк не можеш згадати — хоч би як далі було. Він безвольно опустився до неї на коліна, не виразивши ні радості, ні протесту, начебто був паперовою лялькою. Коли десь у холі Джек вигукнув: «Ні!», Денні навіть не глянув на двері.

Плутанина в думках Венді трохи вляглася, але за нею прийшло дещо гірше. Паніка.

Безсумнівно, це справа рук Джека. Заперечення чоловіка нічого не значили для Венді. їй здавалося цілком імовірним, що Джек у сні намагався задушити Денні — так само як розбив у сні приймач. У нього якийсь нервовий зрив. Але що робити? Неможливо нескінченно сидіти замкненими тут. їм потрібна буде їжа.

Насправді питання було лише одне — його й ставив повен холоду й прагматизму внутрішній голос Венді, голос її материнства, який, виходячи із замкнутого кола мати-дитя зовні, до Джека, перетворився на холодний і безпристрасний. Він запитував:

(Наскільки він небезпечний?)

Джек заперечував, що це справа його рук. Синці й тиха невблаганна відстороненість Денні нажахали її. Якщо це зробив він, відповідальність лежала на якійсь відособленій частині його «я». Те, що Джек зробив це уві сні, жахливим, перекрученим чином підбадьорювало. Можливо, йому можна довірити вивезти їх звідси? Відвезти на рівнину, подалі від гір... А тоді...

Але далі благополучного прибуття їх із Денні до лікаря Едмондса в Сайдвіндер вона не вміла заглянути. Правда, особливої потреби в цьому не було. Поточної кризи було цілком достатньо, щоб Венді не могла відволіктися.

Вона голосила над Денні, заколисуючи його на грудях. Пальці, що торкалися сорочки хлопчика, відзначили, що вона вогка, однак у мозок Венді надійшло лише швидке повідомлення. Якби інформація надійшла в повному обсязі, Венді могла б пригадати, що коли Джек обхопив її в офісі, схлипуючи їй у шию, руки в нього були сухими. Це могло б дати їй перепочинок. Але її думки як і раніше заполонило зовсім інше. Слід було прийняти рішення — можна підходити до Джека чи ні?

Насправді це було не бозна-яке рішення. Сама Венді нічого не могла зробити — навіть перенести Денні вниз, в офіс, щоб викликати допомогу по радіо. Хлопчик пережив сильний шок. Його слід швидше відвезти звідси, поки не заподіяно непоправної шкоди. Вона відмовлялася повірити, що непоправне вже могло статися.

Усе-таки Венді мучилася над цим питанням, судорожно вишукуючи альтернативи. їй не хотілося, щоб Денні знову потрапив у межі досяжності Джека. Тепер Венді усвідомлювала, що вже прийняла одне неправильне рішення, не послухавшись ні своїх відчуттів, ні відчуттів Денні. Вона дозволила снігу замкнути їх тут... заради Джека. Наступне невдале рішення вона прийняла, коли відклала розлучення. Думка, що вона може знову помилитися, і то так, що решту життя буде щодня, щохвилини жалкувати про це, майже паралізувала її.

Нічого вогнепального тут не було. У кухні з магнітних планок звисали ножі, але між ними й Венді стояв Джек.

У спробах прийняти правильне рішення, знайти альтернативу їй не спало на гадку, які гірко іронічні ці думки: годину тому вона заснула з твердим переконанням, що все нормально й незабаром стане ще краще. Тепер же вона розглядала можливість використовувати масарський ніж проти власного чоловіка, якщо той спробує втрутитися в їхні з сином справи.

Нарешті, з Денні на руках, вона підвелася. Ноги тремтіли. Вихід був один. Доведеться змиритися з тим, що Джек не уві сні — це нормальний Джек, який допоможе відвезти Денні в Сайдвіндер, до лікаря Едмондса. А якщо Джек спробує не лише допомогти, хай його береже Господь.

Венді підійшла до дверей і відімкнула їх. Підсунувши Денні вище на плече, вона відчинила двері й вийшла в коридор.

— Джеку? — нервово покликала вона, але відповіді не було.

З наростаючим трепетом вона пройшла до сходової клітки, але Джека там не виявилося. Поки вона стояла там, міркуючи, що ж робити далі, знизу почувся голосний, сердитий, гіркий спів:

Нумо, в гречку завернімо,

Нумо, заново почнімо...

Звук його голосу налякав Венді ще дужче, ніж мовчання, та однаково інших варіантів не було. Вона почала сходити вниз.

28. Це була вона!

Джек стояв на сходах, прислухаючись до приглушених голосінь, які доносилися крізь замкнені двері, й замішання поступово змінилося гнівом. Так нічого й не змінилося. Для Венді принаймні. Можна двадцять років не брати в рот спиртного й однаково бачити (відчувати) легкий рух ніздрів дружини, коли та намагається розрізнити, що відправляється в далекі краї на потязі Джекового подиху — джин чи віскі. Венді завжди була схильна визнавати найгірше: якби раптом вони з Денні втрапили в аварію через п’яного сліпця, у якого перед самим зіткненням стався приступ, вона відвернулася б, негласно обвинувативши Джека в отриманих Денні каліцтвах.

Обличчя дружини, яка забирає від нього Денні, — ось що постало в Джека перед очима, і йому раптом захотілося стерти написаний на цьому обличчі гнів кулаками.

Вона, чорт забирай, не має ніякого права!

Так, можливо, раніше були підстави. Він пив, він поводився жахливо. Зламати руку Денні — страшна річ! Але якщо людина змінюється на краще, чи не заслуговує вона, щоб рано чи пізно їй дали кредит під ці зміни? А якщо кредиту нема, чи не слід цій людині виправдати недовіру? Якщо батько буде постійно обвинувачувати дочку-незайману в тому, що вона трахається з усіма хлопцями-старшокласни-ками без розбору, хіба вона у висліді не стомиться від цього настільки, що на те ж і пристане? А якщо дружина тайкома — та не так уже й тайкома — продовжує вірити, що її чоловік-непитущий п’є...

Джек підвівся, повільно зійшов униз, на майданчик другого поверху, і хвилинку постояв там. Із задньої кишені він дістав хусточку, обтер губи й задумався: може, варто постукати в спальню, вимагаючи, щоб його впустили подивитися на сина? Вона не має ніякого права бути такою зарозумілою, чорт її забирай.

Добре, рано чи пізно їй доведеться вийти звідти — якщо тільки вона не вигадала для обох яку-небудь дієту, що знімає всі проблеми. Від цієї думки губ Джека торкнулася досить неприємна усмішка. Ну, нехай прийде. Прийде — у свій час.

Він зійшов на перший поверх, у вестибюлі безцільно постояв біля адміністраторської стійки й звернув праворуч. Зайшов у їдальню й зупинився на порозі. Просто в очі Джеку заблищали порожні столи під білими лляними скатертинами, які були акуратно випрані, вигладжені й закриті чистою прозорою клейонкою. Зараз кімната була порожня, однак

(Обід подадуть о восьмій. Маски знімуть опівночі. Тоді ж танці)

Джек почав пробиратися між столиків, миттю забувши, що нагорі — дружина із сином, забувши свій сон, розбитий приймач, синці. Він вів пальцем по слизькому пластику, намагаючись уявити собі ту серпневу спекотну ніч сорок п’ятого — війна виграна, попереду відкривається сповнене новизни, розмаїте майбутнє, схоже на край сновидінь. Уся під’їзна дорога обвішана яскравими, строкатими китайськими ліхтариками, з високих вікон (зараз занесених снігом) ллється золотаво-жовте світло. Чоловіки й жінки в маскарадних костюмах: тут — високородна принцеса, там — кавалер у ботфортах. Блискучі дотепи й блискучі коштовності. Танці. Ріки спиртного — спершу вина й шампанського, потім, можливо, чогось міцнішого. Звук голосів усе вищий, вищий — і ось із естради, де сидять музиканти, лунає веселий крик: «Маски геть! Маски геть!»

(І над усім запанувала Червона Смерть!)

Джек виявив, що стоїть на протилежному кінці їдальні, під двостулковими дверима бару «Колорадо», де в ту ніч сорок п’ятого року йшла дармова пиятика.

(Пузом до стійки. Пардон! Випивка — за рахунок закладу.)

Він пройшов у двері й далі, у глибоку тінь, що огорнула бар. Тут трапилося щось дивне. Джек уже заходив сюди раніше, а один раз — щоб звірити залишений Уллманом інвентаризаційний список, тому знав, що в барі порожньо. Але зараз при тьмяному світлі з їдальні (яка й сама освітлювалася тьмяно, оскільки вікна загороджував сніг) йому примарилося, начебто він бачить нескінченні ряди, що змовницьки підморгують через стійку — пляшки, сифони й навіть пиво, що капає із усіх трьох надраєних до блиску кранів. Так, Джек зумів навіть відчути запах пива — вологий дріжджовий аромат закваски, котрий нічим не відрізняється від того найтоншого туману, який щовечора огортав обличчя його батька, коли той повертався з роботи додому.

Джек, очі якому розширилися, пошукав на стіні вимикач. Над стійкою загорілося неяскраве, інтимне світло від трьох кілець двадцятиватних лампочок, посаджених на люстри, що імітують колеса воза.

Усе полиці були порожні. Там ще навіть не скопився пил. Пивні крани, як і хромовані трубки, що виходили від них, були сухими. Праворуч і ліворуч його оточували оббиті оксамитом кабінки з високими спинками: кожну сконструювали так, щоб створити парочці всередині максимум самоти. Далі, по інший бік червоного килима, що закривав підлогу, стояли сорок високих табуреток. Усі вони були оббиті шкірою. На кожній уціліло опукле тавро, яке колись носила корова в череді: «Г-Кружок», «Д-Бар» (дуже пасує), «Трясун В», «Ледар Б».

Джек наблизився, легенько хитнувши в зніяковінні головою: йому згадався той день на дитячому майданчику... але який сенс думати про це? І все-таки він міг заприсягтися, що бачив ці пляшки, так, як бачиш темні силуети меблів у кімнаті із запнутими шторами. Єдине, що залишилося, — запах пива, але Джек знав: цей запах в'їдається в усе дерев'яне в будь-якому барі на світі, і жоден з винайдених очисників не в змозі його викорінити. Але тут запах здавався різким... мало не свіжим.

Сівши на табуретку, він обперся ліктями на оббитий м’якою шкірою край стійки. По ліву руку виявилася вазочка для арахісу — зараз, зрозуміло, порожня. Перший раз за дев'ятнадцять місяців Джек зайшов у бар, і — його звичайне везіння! — той виявився порожній, проклятий. Однаково на нього потужною болісною хвилею накотила туга за колишніми часами, а жагуче фізіологічне бажання випити поширилося від живота Джека до гортані, рота й носа. Йому здавалося, що по дорозі воно змушує живі тканини стискатися, зсихатися й вимагати чого-небудь вологого, холодного... і побільше.

Із дикою, божевільною надією Джек ще раз глянув на полиці, але ті були як й далі порожні. Він ображено й зніяковіло посміхнувся. Пальці, що повільно стиснулися в кулаки, залишили на оббитою шкірою стійці бару малюсінькі подряпини.

— Привіт, Ллойде, — сказав Джек. — Сьогодні ввечері справи кепські, еге ж?

Ллойд підтвердив. Ллойд поцікавився, що Джек буде пити.

— Слово честі, я радий, що ти запитав, — сказав Джек. — Правда, радий. Виявляється, у мене в гаманці — дві двадцятки й дві десятки, і я вже почав було боятися, що вони залишаться там до наступного квітня. Тут же поблизу жодного «Сім-Одинадцять», можеш собі уявити? А ж бо думав, ці генделики завелися вже й на місяці, хай їм грець.

Ллойд висловив співчуття.

— Ось що, — мовив Джек. — Налий-но мені двадцять мартіні. Саме двадцять. По одному за кожен місяць, який я був у зав'язці, і стаканчик для кайфу. Можеш це зробити, га? Ти не надто зайнятий?

Ллойд сказав, що зовсім не зайнятий.

— Молодчина. Вишикуєш цих марсіян уздовж стійки, а я всіх прикінчу по черзі. Так має бути, Ллойде, друже мій.

Ллойд повернувся до нього спиною, щоб зайнятися роботою. Джек поліз у кишеню по гаманець і замість грошей дістав флакон екседрину. Гаманець залишився на столі в спальні, а його дружина, що влізе й під шкіру, виперла Джека за двері. Непогано, Венді. Сука клята.

— Здається, я трохи злегковажив, — повідомив Джек. — До речі, як там мій кредит у вашій точці?

Ллойд відповів, що з кредитом усе гаразд.

— Чудово. Ти мені подобаєшся, Ллойде. Інші завжди тобі й у підметки не годилися. Щоб я скис, від Барра до Портлен-да, штат Мен, ти — найкращий власник генделика. Ба навіть до Портленда, штат Оре/он.

За такі слова Ллойд висловив подяку

Збивши кришечку із флакона з екседрином, Джек витрусив кілька таблеток і закинув у рот. Рот заповнився знайомим кислуватим смаком.

Раптом у Джека виникло відчуття, що за ним хтось спостерігає — із цікавістю й деяким презирством. У нього за спиною не залишилося жодної порожньої кабінки — у них сиділи сивуваті вишукані чоловіки з гарними молодими дівицями, всі — у маскарадних костюмах. Вони з холодними веселощами спостерігали за цим сумним вправлянням у мистецтві драми.

Джек крутнувся на табуретці.

Кабінки обабіч дверей бару були порожні. Ліворуч від Джека ряд кабінок, обгинаючи підкову стійки, під кутом повертав до ширшої стіни. М'які шкіряні спинки й сидіння. Виблискуючі темні столики «Форміка», на кожному — попільниця, у кожній попільниці — коробка сірників, на кожній коробці в золотому листочку видрукувано: «Бар “Колорадо”».

Він повернувся назад, із гримасою проковтнувши рештки розчиненого екседрину.

— Ллойде, ти просто диво, — сказав Джек. — Уже все готово! Твоя моторність поступається лише одухотвореній красі твоїх неаполітанських очей. Салют.

Джек задумливо розглядав двадцять уявних порцій. Келихи з мартіні, що поблискують вологими краплями. У кожному — соломинка, уткнута в пухку зелену оливку. У повітрі просто-таки висів запах джину.

— Зав’язка... — сказав Джек. — Чи був ти коли-небудь знайомий із джентльменом, що раптом раз — і зав’язав?

Ллойд дозволив собі завважити, що час від часу такі джентльмени зустрічаються.

— А випадало тобі відновлювати знайомство з такою людиною після того, як вона розв’яже?

Слово честі, Ллойд не зміг пригадати.

— Отже, з тобою такого не бувало, — мовив Джек. Обхопивши долонею перший келих, він підніс кулак до розкритого рота й підняв догори. Зробивши ковток, Джек викинув уявну склянку через плече. Знову з’явилися люди, щойно з маскараду; вони розглядали його, тайкома посміюючись. Він відчував їхню присутність. Якби за стійкою бару замість клятих порожніх полиць було дзеркало, Джек міг би їх побачити. Добре, витріщайтеся. Хай вам грець. Витріщайтеся всі, хто хоче.

— Ні, не бувало, — сказав він Ллойду. — Мало хто розв'язує цю легендарну Зав'язку, але розповіді тих, хто виявився здатний на це й повернувся, жахають. Коли зав'яжеш, здається, що чистіше й світліше бути не може — немов пливеш на візку за десять футів над землею, над стічними канавами, де валяються всі п'яниці зі своїми коричневими пакетами, у яких захований «Буревісник» або «Бурбон татуся Флеша “Трісни голова''». Ти покинув усіх, хто кидає на тебе мерзенні погляди й велить або виправлятися, або забиратися в інше місце. З канави здається, що краще від цього візка ти в житті не бачив, Ллойде, хлопчику мій. Усе обвішане прапорцями, а попереду — духовий оркестр і по три мажоретки з кожного боку — вони розмахують жезлами, аж трусики блищать. Чоловіче, справу зроблено — тобі приспічило потрапити туди, подалі від алкашні, яка шастає по смітниках за бичками — усього півдюйма від фільтра! — і смокче з бляшанок гидоту, щоб знову закайфувати.

Джек спорожнив ще два уявні келихи й перекинув їх через плече. Він просто-таки чув, як вони вщент розлетілися на підлозі. І чорт його забирай, якщо він не почав відчувати, що завівся. Це все екседрин.

— Ось ти й залізаєш до того візка, — сказав він Ллойду, — і який же ти радий! Господи, я клянуся в цьому. Візок — найбільший і найкрасивіший на параді, на вулицях повно народу, всі вишикувались уздовж бруківки, аплодують, підбадьорюють, махають, і все — на твою честь. Тільки алкашам, що лежать у канавах, начхати на це. Ти дружив з ними, але це залишилося позаду.

Піднісши до рота порожній кулак, Джек влив у себе ще порцію — чотири проскочило, шістнадцять залишилося. Добре пішло. Він ледь похитнувся на табуретці. Нехай витріщаються, якщо їм так подобається. Знімайте, хлопці, залишиться фотка на пам’ять.

— Потім, Ллойде, хлопчику мій, починаєш дещо розуміти. Чого не видно з канави. Наприклад, дно твого візка — просто прямі соснові дошки, такі свіжі, що ще тече смола, й варто зняти черевики, як наберешся скалок. А ще — сидіти нема де, крім довгих лавочок без подушок і з високими спинками, і лавочки ці насправді церковні, а через кожні п’ять футів або близько того розкладені збірники псалмів. І сидять у візку на цих лавах, виявляється, самі лише плоскогруді «ель бірдос» у довгих сукнях з маленькими мереживними комірцями, і волосся в них стягнуте на потилиці в пучок так туго, що просто чуєш, як вони пищать. Обличчя у всіх пласкі, бліді, осяянні, й усі вони співають: «Стрінемось біля ріки, біля прекрасноїрііііки», а перед ними грає на органі смердюча світловолоса сука й велить співати голосніше, голосніше. І тут хто-небудь тицьне тобі в руки молитовник і скаже: «Співай з нами, брате. Якщо хочеш залишитися на Візку, доведеться співати ранок, день і ніч безперервно. Особливо ніч». Тоді й розумієш, що таке цей візок насправді, Ллойде. Це храм із ґратами на вікнах — храм для жінок і в’язниця для тебе.

Він замовк. Ллойда не було. Гірше того, він тут із самого початку не з’являвся. Не з’являлася й випивка. Тільки люди в кабінках, люди з балу-маскараду — Джек чув, як вони придушено сміються, затискаючи роти долонями й показуючи на нього пальцем. В очах іскрилися крихітні жорстокі вогники.

Він знову крутнувся до них.

— Залиште мене...

(самого?)

Усі кабінки були порожні. Сміх завмер, як шерех осіннього листя. Джек досить довго не зводив широко розплющених потемнілих очей з порожнього бару. На чолі виразно пульсувала жила. Десь усередині його «я» росла холодна впевненість, упевненість у тому, що він втрачає розум. Він відчув нагальну потребу підняти сусідню табуретку, перевернути її й пройтися по кімнаті мстивим смерчем. Замість цього він знову повернувся до стійки й заходився голосно виспівувати:

Нумо, в гречку завернімо,

Нумо, заново почнімо!

Перед ним постало обличчя Денні — не звичне, жваве й насторожене, із сяючими широко розплющеними очима, а заціпеніле обличчя незнайомця, що нагадує зомбі: каламутні, байдужі очі, рот по-дитячому зімкнутий навколо великого пальця. Чого ж це він сидить тут, як похмурий підліток, і розмовляє сам із собою, якщо десь нагорі його син поводиться як деталь інтер’єру приміщення зі стінами, оббитими матрацами? Так, як за словами Воллі Голліса, поводився Вік Стенджер, поки людям у білих халатах не довелося приїхати й забрати його?

(Алея й пальцем його не торкнув! Чорт забирай, ні!)

— Джеку! — боязкий невпевнений голос.

Він так зачудувався й злякався, що, повертаючись, мало не впав зі стільця. У дверях стояла Венді. У неї на руках, нагадуючи блідого ідіота з фільмів жахів, лежав Денні. їхня трійця була вражаючим видовищем, Джек дуже гостро це відчув — ось-ось мусить піднятися завіса другого акту якоїсь старої п'єси, яка пропагує абстиненцію, — поставленої настільки погано, що робітник сцени забув заповнити полиці в Лігвищі Пороку.

— Я й пальцем його не торкав, — хрипло сказав Джек. — Відтоді, як зламав йому руку. Я навіть жодного разу його не шльопнув.

— Джеку, зараз це не має значення. Важливо ось що...

— Це має значення] — крикнув він. Кулак із тріском опустився на стійку, так сильно, що порожня вазочка для арахісу підскочила. — Має, чорт забирай, має\

— Джеку, треба відвезти його з гір. Він...

Денні в неї на руках заворушився. Млявий, байдужий вираз обличчя почав ламатися, як товста кірка льоду, що приховує якусь поверхню. Губи скривилися, начебто від якогось дивного смаку. Очі розширилися. Мовби бажаючи прикрити їх, Денні підняв руки — і знову опустив.

Він миттєво заціпнув в обіймах Венді. Спина вигнулася дугою, і Венді похитнулася. А Денні раптом заверещав. Із напруженого горла один за одним, як стріли, летіли божевільні звуки. Вони немов би заповнили пустельний перший поверх і, наче банші^20, верталися назад. Немов тут хором верещала сотня Денні.

— Джеку! — з жахом крикнула вона. — О Господи, Джеку, що з ним таке?

Джек, не почуваючи під собою ніг, зліз із табуретки — він у житті не був так наляканий. У який провал заглянув ненароком його син? У яке гніздо мороку? І що там виявилося, що вжалило його?

— Денні! — крикнув він. —Денні!

Денні побачив його. Він з несподіваною наполегливою силою вирвався в матері з рук, не дозволивши втримати себе. Вона позадкувала, налетіла на кабінку й мало не впала.

— Тату! — пронизливо кричав малий, підбігаючи до Джека, очі опухли й були перелякані. — Ой, тату, тату, це вона! Вона! Вона! Ох, тааааатуу...

Він стрілою влетів до Джека в обійми, так, що той похитнувся. Денні міцно обтопив батька, пригорнувся — спершу начебто зібравшись боротися з ним, а потім ухопився за ремінь і заридав Джекові в сорочку. Джек животом почував, як смикається розпаленіле личко сина.

— Тату, це вона.

Джек повільно перевів погляд на обличчя Венді. Його очі нагадували маленькі срібні монетки.

— Венді? — Голос тихий, майже мурчання. — Венді, що ти з ним зробила?

Приголомшена Венді, не вірячи власним вухам, витріщилася на чоловіка. Обличчя була блідим. Вона похитала головою.

— Джеку, ти ж повинен розуміти...

На вулиці знову пішов сніг.

29. Розмова на кухні

Джек відніс Денні в кухню. Хлопчик не переставав несамовито схлипувати, відмовляючись відірвати обличчя від грудей Джека. У кухні він повернув Денні дружині, що все ще здавалася приголомшеною й відмовлялася вірити.

— Джеку, я не знаю, про що він каже.

— Я вірю, — сказав він, хоча сам собі змушений був зізнатися, що настільки несподівана, запаморочливо швидка зміна ролей до певної міри тішить його. Але Джек гнівався на Венді всього мить: десь усередині все стиснулося — і минуло. У глибині душі він знав, що Венді радше обіллється бензином і чиркне сірником, ніж заподіє Денні шкоду.

На далекій конфорці пихкав на повільному вогні великий чайник. У свою велику керамічну чашку Джек кинув пакетик із заваркою й до половини налив окропу.

— Є шеррі для готування? — запитав він.

— Що?.. Так, звичайно. Дві чи три пляшки.

— У якій шафі?

Вона показала пальцем, і Джек дістав пляшку Від душі хлюпнувши з неї в чай, він поклав шеррі на місце й останню чверть чашки долив молоком. Потім додав три ложки цукру й розмішав. Цю суміш він відніс Денні, схлипи якого затихли, перетворившись на хлюпання носом і гикавку. Але він весь тремтів, а очі були широко розкриті й непорушні.

— Хочу, щоб ти це випив, доко, — сказав Джек. — На смак це хрінзна-яка гидота, але від неї тобі стане краще. Вип’єш за тата?

Денні ствердно кивнув і взяв чашку Він ледь надпив, скривився і питально глянув на Джека. Той нахилив голову, і Денні надпив ще. Десь глибоко всередині Венді відчула знайомий укол ревнощів — вона знала, за неї хлопчик не став би це пити.

Слідом за цією думкою прийшла інша, від якої зробилося незатишно, навіть страшно: чи ж не хочеться їй думати, начебто Джек винен? Може, вона так сильно ревнує? Так могла б думати її мати, і це було справді жахливо. Вона пам’ятала, як в одну з неділь батько повів її в парк, а вона впала на дитячому майданчику з другого кільця й обдерла обидва коліна. Батько привів її додому, і тут мати заверещала на нього: «А ти що робив? Чому ти не дивився за нею? Що ти за батько?»

(Вона загнала його в могилу; на той час, як вони розлучилися, було занадто пізно.)

Венді не виправдала Джека навіть за браком доказів. Ні на мить не засумнівалася. Вона почувала, як горить обличчя, але з якоюсь безпомічною приреченістю розуміла: якби довелося програти все це ще раз, вона б думала й чинила точнісінько так само. Добре це чи погано, але вона завжди несла в собі частку матері.

— Джеку... — почала вона, не впевнена, чого хоче — вибачитися чи виправдатися. І одне й інше, знала Венді, даремне.

— Не зараз.

Щоб випити половину вмісту великої чашки, Денні знадобилося п’ятнадцять хвилин, і за цей час він помітно заспокоївся. Тремтіння майже пройшло.

Джек поклав синові руки на плечі.

— Денні, як ти гадаєш, чи ти вже можеш точно розповісти нам, що з тобою сталося? Це дуже важливо.

Денні перевів погляд із Джека на Венді й назад. Ця безмовна пауза прояснила й ситуацію, і їхнє становище в ній: зовні, наносячи з північного заходу новий сніг, вив вітер; старий готель, потрапляючи в черговий бурхливий порив, потріскував і стогнав. Венді зненацька чітко усвідомила їхню роз’єднаність, немов її вдарили під ложечку, — таке з нею бувало й раніше.

х — Я хочу... все вам розповісти, — мовив Денні. — Шкода, раніше не можна було. — Він тримався за чашку, начебто заспокоюючись її теплом.

— А чому, синку? — Джек обережно відкинув із чола Денні пітне, злипле волосся.

— Тому що цю роботу тобі знайшов дядько Ел. А я не міг зрозуміти, як це тобі тут одразу і добре, і погано. Цю... — Хлопчик глянув на них, просячи допомоги. Він не знаходив потрібного слова.

— Дилему? — обережно запитала Венді. — Коли будь-який вибір поганий?

— Так, її. — Він з полегшенням кивнув.

Венді сказала:

— У той день, коли ти підстригав кущі, ми з Денні по дорозі в місто поговорили. У той день, коли вперше випав справжній сніг. Пам’ятаєш?

Джек кивнув. День, коли він підстригав живопліт, він пам’ятав дуже чітко.

Венді зітхнула.

— По-моєму, ми не договорили, га, доко?

Денні — втілене горе — потряс головою.

— А про що ви, властиво, говорили? — запитав Джек. — Не впевнений, що до душі мені, коли мої дружина й син...

— Обговорюють, як люблять тебе?

— Яка різниця, однаково нічого не зрозуміло. Я себе почуваю так, начебто прийшов у кіно на середину фільму.

— Ми говорили про тебе, — спокійно сказала Венді. — І може, не все говорилося словами, але ми обоє розуміли. Я — тому, що я твоя дружина, а Денні — тому, що він... просто багато чого розуміє.

Джек мовчав.

— Денні висловився дуже точно: здавалося, цей переїзд тобі на користь. У Стовінґтоні залишилося все, що тиснуло на тебе, роблячи нещасним. Ти став сам собі хазяїн, ти працював руками й міг поберегти голову — повністю звільнити її для вечірніх занять літературою. Потім, не знаю точно коли... стало здаватися, що життя тут для тебе нехороше. Стільки часу проводити в підвалі, так пильно переглядати ці старі папірці, всю цю давню історію... Ти розмовляєш у сні...

— У сні? — перепитав Джек. Обличчя виразило обережне здивування. — Я розмовляю уві сні?

— Майже завжди нерозбірливо. Один раз я прокинулася, щоб сходити в туалет, а ти казав: «До біса, хоч гральні автомати внесіть, ніхто не довідається, не довідається ніколи». Іншого разу ти мене розбудив — кричав: «Маски геть, маски геть, маски геть!»

— Господи, — сказав Джек, потираючи обличчя рукою. Він здавався хворим.

— А всі старі звички, звички п’яниці! Жуєш екседрин, увесь час обтираєш губи. Щоранку всім незадоволений. І крім того, ти ще не зумів закінчити п’єсу, правда?

— Ні. Ні ще, але це тільки справа часу. Я обмірковував інший... новий проект.

— Готель. Це проект, щодо якого тобі телефонував Ел Шоклі? Щоб ти дав йому спокій.

— Як ти довідалася? — гаркнув Джек. — Ти що, підслухувала? Ти...

— Ні, — сказала вона. — Я б не зуміла підслухати, навіть якби хотіла. Ти зрозумів би це, якби не обманював себе. У той вечір ми з Денні сиділи внизу. Комутатор замкнений. Працював єдиний телефон на весь готель — наш, нагорі, бо він підключений до зовнішньої лінії напряму. Ти ж сам мені пояснював.

— Тоді звідки ти довідалася, чого зажадав Ел?

— Денні сказав. Він знав це. Так само як іноді знає, куди поділася яка-небудь річ або що люди подумують про розлучення.

— Лікар говорив...

Вона нетерпляче потрясла головою.

— Лікар — шматок лайна, ми обоє це знали. Пам’ятаєш, як Денні сказав, що хоче подивитися на пожежні машини? Яке ж це передчуття — він же був зовсім малюсінький. Він знає. І тепер я боюся...

Вона подивилася на синці в Денні на шиї.

— Ти справді знав, що мені телефонував дядько Ел, Денні?

Денні кивнув.

— Тату, він по-справжньому сказився. Тому що ти дзвонив містерові Уллману, а містер Уллман подзвонив йому. Дядько Ел не хотів, щоб ти що-небудь написав про готель.

— Господи, — знову повторив Джек. — Синку, Денні. Хто намагався тебе задушити?

Обличчя Денні стемніло.

— Вонау — відповів він. — Жінка з тієї кімнати. Із двісті сімнадцятої. Мертва леді.

У нього знову затремтіли губи, він схопив чашку й сьорбнув.

Джек із Венді злякано переглянулися над схиленою головою хлопчика.

— Ти що-небудь знаєш про це? — запитав він.

Вона похитала головою.

— Про це — ні.

— Денні. — Він підняв перелякане личко хлопчика. — Кажи сміло, синку. Ми ж тут.

— Я знав, що тут погано, — тихим голосом вимовив Денні. — Відтоді, як ми переїхали в Боулдер. Тому що Тоні мені показував сни про це.

— Які сни?

— Усіх я не пам’ятаю. Він показував «Оверлук» уночі, із черепом і схрещеними кістками. І там стукало. Щось... Не пам’ятаю що... воно гналося за мною. Чудовисько. Тоні показав мені про тремс.

— А що це, доко? — запитала Венді.

Він похитав головою.

— Не знаю. Потім ми приїхали сюди й містер Геллоран поговорив зі мною в машині. Тому що він теж уміє сяяти.

— Сяяти?

— Ну... — Денні зробив руками плавний всеосяжний жест. — Це коли вмієш розуміти різні речі. Коли знаєш. Іноді бачиш різне. Ну. z.k я довідався, що дзвонив дядько Ел. А містер Геллоран — що ви звете мене докою. Містер Геллоран, він чистив картоплю в армії й зрозумів, що його брат загинув у катастрофі на залізниці. А потім він подзвонив додому й виявилося, це правда.

-т^Боже милостивий, — прошептав Джек. — Дене, ти, часом, не вигадуєш?

Денні щосили затряс головою.

— Ні, клянуся Богом. — Потім з відтінком гордості додав: — Містер Геллоран сказав, що у мене найдужче сяйво, яке він зустрічав. Ми змогли поговорити... він зі мною, а я з ним... навіть не розкриваючи рота.

Щиро здивовані батьки ще раз переглянулися.

— Містер Геллоран покликав мене тому, що турбувався, — продовжував Денні. — Він каже, що тут негарне місце. Для тих, хто сяє. Каже, він бачив усяке. Я теж дещо бачив. Коли містер Уллман водив нас по готелю.

— Що? — запитав Джек.

— У президентському люксі. На стіні, біля дверей у спальню. Багато крові й ще якусь штуку. Розбризкану. Я думаю... ця розбризкана штука, напевно, мізки.

— О Господи, — сказав Джек.

Тепер Венді стала дуже блідою, губи посіріли.

12 “Сяйво"

— Колись давно, — сказав Джек, — цим готелем володіли дуже погані типи. Мафія з Лас-Веґаса.

— Негідники? — запитав Денні.

— Саме так, негідники. — Він глянув на Венді. — У шістдесят шостому там убили велику шишку, такого собі Вітто Дженеллі разом із двома охоронцями. У газеті була фотографія. Її Денні й описав.

— Містер Геллоран сказав, що він бачив ще іншу гидоту, — повідомив Денні. — Один раз — на дитячому майданчику. І один раз щось погане було в тій кімнаті, у 217-й. Покоївка побачила і втратила роботу, тому що почала про це розповідати. А містер Геллоран пішов нагору і теж побачив. Але він не розповідав про це, тому що не хотів втратити роботу. Тільки велів мені нізащо не входити туди. А я ввійшов. Він же сказав: те, що тут бачиш, не може скривдити. Я й повірив. — Останні слова Денні вимовив тихим, сиплим голосом, майже пошепки, і торкнувся опухлого кільця синців на шиї.

— А що щодо дитячого майданчика? — запитав Джек дивним зневажливим тоном.

— Не знаю. Він сказав, дитячий майданчик. І жива огорожа, звірі.

Джек злегка здригнувся. Венді з цікавістю глянула на нього.

— Ти там що-небудь бачив, Джеку?

— Ні, — сказав він. — Нічого.

Денні дивився на нього.

— Нічого, — повторив він більш спокійно. Він не обманював. Він став жертвою галюцинації. От і все.

— Денні, ми повинні почути про цю жінку, — м’яко сказала Венді.

І Денні розповів, але він так квапився вилити, звільнитися, що раз у раз вибухав словами, які іноді граничили з маренням. Розповідаючи, він усе тісніше притискався до грудей Венді.

— Я пішов туди, — сказав він. — Я вкрав ключ... який до всіх дверей... і ввійшов. Начебто не міг із собою нічого вдіяти. Мені треба було довідатися. А вона... та леді... виявилася у ванні. Мертва. Уся роздута. Вона була г-гх... на ній нічого не було. — Він жалібно глянув на матір. — І вона стала підніматися, їй потрібен був я. Я зрозумів це, тому що відчув. Вона навіть не думала... не так, як ви з татом думаєте. Лише була чорна... кусюча думка... як... як оси тої ночі в моїй кімнаті! Вона просто хотіла зробити боляче. Як оси.

Він ковтнув слину. На хвилину запанувало мовчання — усі завмерли, поки в них входив спогад про ос.

— І я побіг, — сказав Денні. — Побіг, але двері виявилися зачинені. Я залишав їх відчиненими, але вони зачинилися. Я просто не подумав знову відчинити їх і вибігти звідти. Мені було страшно. Тому я просто... я притулився до дверей, заплющив очі й згадав, як містер Геллоран сказав: тутешні штучки — однаково що картинки в книжці, і якщо увесь час повторювати про себе: «тебе тут нема, йди собі, тебе тут нема...», вона піде. Тільки в мене не вийшло.

Голос малого почав істерично здригатися.

— Вона схопила мене... повернула... я бачив її очі... які вони... і вона почала душити мене... від неї пахло... від неї пахло мерцем...

— Цссс, досить, — стривожено сказала Венді. — Досить, Денні. Усе добре. Це...

Вона знову готова була запричитати. Венді Торренс — Голосіння На Всі Випадки Життя. Вчасно. До кінця.

— Нехай докаже, — коротко розпорядився Джек.

— Уже все, — сказав Денні. — Я відключився. Тому що вона мене душила... або просто злякався. Коли я отямився, мені приснилося, що ви з мамою б'єтеся через мене, а ти знову хочеш Погано Вчинити, тату Потім я зрозумів, що ніякий це не сон... що не сплю... і... намочив штанці. Намочив штанці, як малюк. — Голова Денні знову впала Венді на светр, і він з жахаючою слабкістю розридався; руки в'яло й безвольно лежали на колінах.

Джек підвівся.

— Займися ним.

— Що ти зібрався робити? — обличчя Венді переповняв страх.

— Я хочу сходити в цей номер. А що, по-твоєму? Випити кави?

— Ні! Джеку, не треба, будь ласка, не треба!

— Венді, якщо в готелі є хтось ще, нам треба знати.

— Не смій залишати нас самих! — пискнула вона йому в обличчя. Від голосного крику з губ полетіла слина.

Джек сказав:

— Венді, ти чудово наслідуєш свою матусю.

Тут вона розридалася, не в змозі прикрити обличчя, тому що на колінах у неї сидів Денні.

— Вибач, — сказав Джек. — Але інакше не можна, ти ж розумієш. Я ж хрінів сторож. Мені за це гроші платять.

Венді тільки дужче розплакалася. Джек не став заспокоювати її, він вийшов з кухні й, коли двері за його спиною зачинилися, обтер губи носовою хусточкою.

— Мамо, не хвилюйся, — сказав Денні. — 3 ним усе буде нормально. Він не сяє. Йому тут нічого не може нашкодити.

Венді крізь сльози сказала:

— Ні, не думаю.

ЗО. Повторний візит у двісті сімнадцятий

Нагору він поїхав на ліфті, що було дивно, оскільки відтоді, як вони переїхали сюди, ліфтом ніхто не користувався. Джек пересунув латунну рукоятку, і ліфт, тремтячи й задихаючись, поліз нагору по шахті. Латунні ґрати скажено деренчали. Він знав, що у Венді цей ліфт викликає справжній страх перед замкнутим простором, просто жах. їй завше уявлялося: ось вони втрьох застряють між поверхами, а зовні бушують зимові бурани; у неї на очах усі худнуть, слабнуть і вмирають від голоду. А може, обідають одне одним — як та команда реґбістів. Джек згадав, що бачив у Боулдері величезну афішу: «КОМАНДА РЕҐБІСТІВ З’ЇЛА ВЛАСНИХ МЕРЦІВ». Можна було придумати й інші варіанти: «ТИ — ТЕ, ЩО ТИ ЇСИ». Або меню: «Ласкаво просимо в їдальню “Оверлука”, гордості Скелястих гір. Обід на даху світу Фірмова страва — людський окіст, засмажений на сірниках». По обличчю Джека знову сковзнула презирлива посмішка. Коли на стіні шахти з'явилася цифра два, він повернув латунну рукоятку і ліфт зі скрипом зупинився. Джек вийняв з кишені екседрин, витрусив у долоню три таблетки й відчинив двері ліфта. Він нічого не боявся в «Оверлуку». Він почував, що між ними виникла симпатія.

Джек покрокував по коридору, одну за одною закинувши в рот і розжувавши таблетки. Звернувши за ріг, він опинився в короткому коридорчику, що відгалужувався від головного. Двері в номер 217 була відчинені. Ключ на білому шнурку стирчав із замка.

Він насупився, почуваючи, як хвилею піднімається роздратування, і не на жарт розсердився. Хлопчисько сунув носа не в свою справу, а що із цього вийшло — неважливо. Йому було сказано — і сказано недвозначно, — що певні зони «Оверлука» табу: сарай, підвал і всі номери. Як тільки Денні отямиться від переляку, Джек поговорить із ним. Поговорить розумно, але суворо. Багато батьків не обмежилися б простою бесідою. Вони б добряче надавали по попі... може це й потрібно Денні? Хлопчисько перелякався, але хіба прочухан — не найменше, чого він заслуговує?

Джек підійшов до дверей, дістав ключа, сунув його в кишеню й ступнув за поріг. Під стелею горіла люстра. Він глянув на ліжко, побачив, що воно не зім'яте, а потім пройшов просто до дверей у ванну. У ньому росла дивна переконаність. Хоч Ватсон не назвав ні номерів кімнат, ні прізвищ, Джек не сумнівався, що саме цю кімнату дружина юриста ділила зі своїм жеребцем, що саме в цій ванні її знайшли мертвою, повну барбітуратів і випитого в барі «Колорадо».

Він штовхнув дзеркальні двері ванної, і вони розчинилися навстіж. За ними було темно. Джек увімкнув світло й оглянув довгу, як пульманівський вагон, кімнату. Вона була обладнана в тому стилі, який ні з чим не сплутати, — інтер'єр початку дев'ятисотих років, оновлений у двадцяті, — він був єдиним для всіх ванних кімнат «Оверлука». Тільки на четвертому поверсі ванни були іншими, по-візантійськи пишними, що найкраще пасувало особам королівської крові, політикам, кінозіркам і капо^21, які рік за роком зупинялися в цих номерах.

Велику ванну на левиних лапах прикривала запнута блідо-рожева пластикова фіранка.

(і все-таки вона справді рухалася!)

Тут Джек уперше відчув, що його покидає та незвична впевненість у собі (мало не самовпевненість), що охопила його, коли Денні понісся до нього з криком: «Це вона! Це вона!» На куприк делікатно надавив крижаний палець, через що температура тіла Джека понизилася на добрих десять ступнів. До цього пальця приєдналися й інші, і раптом уздовж спини, аж до спинного мозку побігли мурашки, вони грали на хребті Джека, як на якомусь первісному інструменті.

Гнів на Денні вивітрився. Джек зробив крок уперед і осмикнув фіранку У роті пересохнуло. Він почував тільки співчуття до сина й жах за себе.

Ванна виявилася порожньою і сухою.

Зі стиснених губ малюсіньким вибухом злетіло несподіване «Па!»у що поєднало полегшення й роздратування. Наприкінці сезону ванну відчистили до блиску, лише під двома водопровідними кранами поблискувала цятка іржі. У повітрі стояв слабкий, але виразний запах засобу для чищення того сорту, який не один місяць після того, як ним користувалися, дратує ніздрі запахом власної доброчесності.

Джек нагнувся й пробіг кінчиками пальців по дну ванни. Геть суха. Ні натяку на вологу. Або в хлопчика була галюцинація, або ж він нагло брехав. Джек знову розсердився. І тут його увагу привернув килимок для ніг. Джек зрушив брови. Що тут робить цей килимок? Йому слід лежати внизу, на складі, на полиці разом з іншими простирадлами, рушниками й наволочками. Ось де має бути вся білизна. У цих номерах навіть постелі не застеляли по-справжньому: упакували матраци в чохли з прозорого пластику на блискавці, а потім укрили покривалами. Звичайно, Денні міг сходити й принести килимок — ключ відкривав і склади — але навіщо? Джек провів кінчиками пальців по килимку. Він був абсолютно сухий.

Повернувшись до дверей, він зупинився на порозі. Усе нормально. Хлопчикові привиділося. Речі, всі до єдиної, були на місцях. Слід визнати, килимок злегка спантеличував, але й цьому було логічне пояснення: якась покоївка в день закриття поспішала й просто забула забрати його звідси. Будь-яке інше пояснення...

Він ворухнув ніздрями. Дезінфікуючий засіб, сповнений власної правоти запах «я-чистіший-за-тебе». І...

Мило?

Ні, звичайно. Але якщо вже Джек розпізнав запах, той виявився занадто виразним, щоб поневажити ним. Мило. І не «Айворі», бруски якого завбільшки з поштову листівку дають у готелях і мотелях. Це був легкий і запашний аромат жіночого мила. Чудовий запах. «Камай» або «Ловайла» — сорт, яким у Стовінґтоні завжди користувалася Венді.

(Подумаєш. Усе це у твоїй уяві.)

{Так, як і кущі, і все-таки вони рухалися.)

{Ні, не рухалися!)

Він нервово пройшов до дверей, що вели в хол, відчуваючи тільки одне: у скронях пульсує біль. Сьогодні трапилося занадто багато — виразно забагато. Він не буде бити або тер-мосати хлопчика, просто поговорить із ним, але, Бог свідок, він не має наміру додавати до своїх проблем ще й номер 217. Для цього недостатньо сухого килимка для ніг і слабкого замаху мила «Ловайла». Він...

За спиною раптом почувся скреготливий металевий звук. Він пролунав саме в той момент, коли пальці Джека зімкнулися на ручці дверей, і спостерігач міг би подумати, що її витертий метал виявився під струмом. Джек судорожно сіпнувся, очі розширилися, обличчя спотворила гримаса.

Потім, упоравшись із собою (до речі кажучи, тільки почасти), він відпустив ручку й обережно обернувся. Суглоби хруснули. Налиті свинцем ноги крок за кроком повернули його до дверей ванної.

Фіранка душу, яку він відсував, щоб заглянути у ванну, тепер була запнута. Скрегіт металу, що пролунав для Джека скрипом мертвих костей у склепі, виявився скреготом колечок фіранки об ціпок під стелею. Джек витріщився на неї. Обличчя начебто залили товстим шаром воску — зовні мертва шкіра, а під нею живі гарячі струмки страху. Так він почував себе на дитячому майданчику.

За рожевою пластиковою фіранкою щось було. У ванні.

Воно виднілося крізь пластик — погано помітний, затемнений, майже безформний силует. Воно могло виявитися чим завгодно. Тінню від прикріпленого над ванною душу. Давно померлою жінкою, що лежить у ванні зі шматком мила «Ловайла» в руці, заклякла, і терпляче чекає — чи не прийде хоч який-небудь коханець.

Джек наказав собі хоробро ступнути вперед і відкинути фіранку. Щоб виявити те, що може там бути. Замість того він рваними, маріонетковими рухами розвернувся (у грудях гупало перелякане серце) і вийшов назад у спальню-віталь-ню.

Двері, що вели в хол, були зачинені.

Секунда, протягом якої Джек не зводив із дверей очей, розтяглася й застигла. Тепер він відчув смак свого жаху. Він стояв у горлі прокислими черешнями.

Колишніми засмиканими широкими кроками Джек наблизився до дверей і змусив пальці зімкнутися на ручці.

(Вони не відчиняться.)

Але вони відчинилися.

Мацнувши рукою по стіні, він погасив світло, ступнув у коридор і зачинив двері. Він не оглядався. Зсередини йому почулися дивні звуки — далеке мокре глухе ляпання. Начебто якась істота щойно вибралася з ванни, бажаючи привітати гостя, та запізнилася й, зміркувавши, що той пішов до завершення обміну люб'язностями, кинулася до дверей, лілова й усміхнена, запрошувати візитера назад у номер.

Кроки наближаються до дверей, чи це стукає серце?

Він схопився за ключ. Той немов покрився тванню й не бажав повертатися в замку. Джек атакував його. Раптом замок заклацнувся, і Джек із тихим стогоном полегшення відступив до протилежної стіни. Він заплющив очі, і в голові нескінченною низкою поплили старі терміни

(чокнувся, не всі вдома, шарики за ролики заїхали, хлопець просто йокнувся, дах поїхав, здурів, сам не свій, ненормальний, недоумок)

і всі вони означали одне: збожеволів.

— Ні, — проскиглив він, навряд чи усвідомлюючи, що опустився до такого, опустився до того, щоб скиглити, замружившись, як маленький. — О Господи, ні. Заради всього святого, тільки не це.

Але крізь хаос збентежених думок, крізь розпашіле бухання серця Джек зумів розчути тихий звук: це марно поверталася в усі боки дверна ручка. Це марно намагалося вибратися назовні щось, замкнене зсередини; щось, чому знайомство з його родиною не припало б до смаку, а навколо ревіла б буря й білий день ставав би чорною ніччю. Якби Джек розплющив очі й побачив, як ручка рухається, він збожеволів би. Тому очі не розплющувалися, і через невідь скільки часу настала тиша.

Джек змусив себе підняти повіки, наполовину переконаний, що вона одразу ж не опиниться просто перед ним. Але коридор був порожній.

Однаково йому здавалося, що за ним спостерігають.

Він подивився на вічко посеред дверей і задумався: що буде, якщо підійти й заглянути? Із чим він опиниться віч-на-віч?

Ноги Джека рушили з місця

{Теперу ніжки, не підведіть)

раніше, ніж він зрозумів це. Він пішов геть від дверей і, шарудячи по синьо-чорному килиму-джунглях, попрямував до головного коридору. На півдорозі до сходів Джек зупинився й глянув на вогнегасник. Йому подумалося, що складки полотна лежать трохи інакше. До того ж Джек був абсолютно впевнений, що коли йшов до двохсот сімнадцятого, латунний наконечник указував на ліфт. Зараз він дивився в інший бік.

— Цього я взагалі не бачив, — цілком чітко вимовив Джек. Обличчя його побіліло, а губам ніяк не вдавалося посміхнутися.

Але вниз він на ліфті не поїхав: той занадто нагадував роззявлену пащу. Занадто вже нагадував. Джек скористався сходами.

31. Вердикт

Він увійшов у кухню й подивився на них. Лівою рукою підкидав ключ-універсал, так що приторочений до язичка ланцюжок із білого металу бряжчав, — і ловив його знову. Денні був блідий і змучений. Венді плакала, почервонілі очі обвело темними колами. Побачивши це, Джек відчув раптовий спалах радості. Страждав не лише він. Це вже точно.

Вони мовчки дивилися на нього.

— Нічого, — сказав він, уражений щирістю свого тону. — Абсолютно нічого.

З підбадьорливою посмішкою спостерігаючи, як по їхніх обличчях розливається полегшення, Джек підкидав ключ (угору-вниз) і думав, що так, як зараз, йому не хотілося напитися ще жодного разу в житті.

32. Спальня

Ближче до вечора Джек забрав з комори на другому поверсі дитяче ліжечко й поставив у кутку їхньої спальні. Венді гадала, що хлопчик буде засинати півночі, але не встигли «Волтонси» дійти до середини, як Денні вже клював носом. За чверть години після того, як вони уклали хлопчика, той заснув глибоким сном, поклавши долоньку під щоку й не ворушачись. Венді сиділа й дивилася на сина, заклавши пальцем місце, до якого дочитала товсту «Кешельмар» у паперовій обкладинці. Джек за своїм столом продивлявся п’єсу.

— А, чорт, — сказав Джек.

Венді, відірвавшись від споглядання Денні, підняла голову.

-Що?

— Нічого.

Він уперся поглядом у п’єсу, й у ньому заграв кепський настрій. Чого це він вирішив, що п’єса гарна? Незріла, легковажна, порожня. Уже тисячу разів слід було її закінчити. Гірше того, Джек поняття не мав, як це зробити. Колись це здавалося досить нескладним. У приступі люті Денкер хапає коцюбу біля каміна й на смерть забиває безгрішного героя Гері. Після цього, не випускаючи з рук закривавленої коцюби, стає над тілом, широко розставивши ноги, і пронизливо кричить у зал: «Воно десь тут, і я знайду його!» Потім світло тьмяніє, завіса повільно закривається, а публіка бачить тіло Гері, що лежить на авансцені обличчям униз. Денкер тим часом широким кроком підходить до книжкової шафі в глибині сцени й заходиться гарячково витягати книги з полиць, розглядати й відкидати убік. На думку Джека, це настільки застаріло, що здасться новим; трагедія в п’яти актах! — самого лише новаторства п’єси вистачить, щоб вона успішно йшла на Бродвеї.

Однак мало того, що інтерес Джека перемкнувся на історію «Оверлука». Сталося ще дещо: він відчув ворожість до своїх героїв. Такого ще не бувало. Зазвичай Джеку, який лише радів із цього, подобалися всі герої — і погані, і хороші. Це давало можливість спробувати побачити їх з усіх боків і виразніше зрозуміти мотиви їхніх учинків. Улюблене оповідання Джека, яке він продав у маленький журнал під назвою «Контрабанда екземплярів», що видавався на півдні Мена, звалося «Ось і Мавпа, Поль Де Лонґ». Герой, поміша-ний на дітях, збирався вчинити самогубство у своєму номері мебльованих кімнат. Джекові дуже подобалася Мавпа. Він співчував ексцентричним потребам Мавпи, знаючи, що в трьох зґвалтуваннях з убивствами, які були на совісті Поля, слід було винити не лише його. Були ще кепські батьки: тато-забіяка, точнісінько як його власний, і мати — безвладна, безмовна ганчірка (викапана мати Джека). Гомосексуальний досвід у молодших класах. Публічне приниження. У середній школі й коледжі Мавпа довідався й про гірші речі. Коли він продемонстрував свої геніталії двом малим, що зійшли зі шкільного автобуса, його заарештували й відправили в лікарню. Найгірше було те, що з лікарні його виписали, випустили назад на вулицю, оскільки той, хто відповідав за це, вирішив, що з Полем усе гаразд. Прізвище тої людини було Ґріммер. Ґріммер знав, що Мавпа Де Лонґ виявляє ознаки відхилень, але однаково написав підбадьорюючий висновок і випустив його. Ґріммер теж подобався Джеку, він і йому співчував. Ґріммеру доводилося керувати лікарнею, у якій не вистачало ні персоналу, ні засобів. Він намагався втриматися на плаву за допомогою коцюби, чиєїсь матері й копійчаних пожертвувань від федеральної влади штату, яким не завадило б глянути в очі своїм виборцям. Ґріммер знав, що Мавпа може спілкуватися з іншими людьми, що він не бруднить штани ^ не пробує заколоти своїх товаришів по нещастю ножицями. Мавпа не вважав себе Наполеоном. Психіатр, який його обстежував, вважав, що на вулиці Мавпа набагато скоріше виявиться на це здатним, і обидва знали, що чим довше людина пробула в лікарні, тим дужчу має потребу в цьому маленькому світику — як наркоман у своїй гидоті. А тим часом у двері ломилися люди. Параноїки; шизофреніки; циклотиміки; семикататоніки; чоловіки, що заявляли, начебто злітали на небо в літаючому блюдці; жінки, що спалили своїм дітям статеві органи біковською запальничкою; алкоголіки; маніяки-палії; клептомани; хворі на маніякаль-но-депресивний психоз; суїцидні типи. Світ жорстокий, дитинко. Якщо тобі не підкрутити гайки, тобі ще й тридцяти не виповниться, а ти вже почнеш труситися, деренчати й ходити, як вайло. Джек умів поспівчувати проблемі Ґрім-мера. Він міг співчувати батькам жертв убивці. Зрозуміло, самим загиблим дітям. І Мавпі Де Лонґу. Нехай обвинувачем стане читач. У ті дні Джек не бажав судити. Каптур мораліста кепсько сидів на його плечах.

У тій же оптимістичній манері він узявся й за «Маленьку школу». Однак пізніше довелося вибирати, на чиєму він боці, й, що ще гірше, Джек дійшов до того, що герой, Гері Бенсон, став йому просто огидний. Спочатку Гері був задуманий незлецьким юнаком, для якого гроші радше прокльон, ніж благодать. Юнаком, що найдужче в світі хоче одержати пристойний атестат —- тоді можна буде вступити в гарний університет не тому, що батько на когось натиснув, а чесно здавши вступні іспити. Але для Джека він перетворився на якогось нерозумно осміхненого підлизу, радше на кандидата Ордена Знань, ніж на щирого його служителя. Зовні Гері звертався до Денкера «сер» і ні разу не забув про це — Джек і власного сина навчив так звертатися до тих, хто старший і має вагу. Він вважав, що Денні послуговується словом цілком щиро, як і Гері Бенсон, така була вихідна думка, але коли Джек узявся за пятий акт, він усе виразніше й чіткіше розумів: Гері послуговується словом із сатиричним відтінком, за серйозним виразом обличчя Гері Бенсон усередині глумився й насміхався з Денкера. Із Денкера, у якого зроду не було нічого з того, що мав Гері. З Денкера, якому все життя доводилося працювати тільки для того, щоб стати директором єдиної невеликої школи. З Денкера, який зараз опинився на грані краху через те, що цей гарний, з виду безневинний багатий хлопчисько нахімічив зі своїм підсумковим твором, а потім хитро замів сліди. В уявленні Джека Денкер-учитель не надто відрізнявся від самозакоханих південноамериканських

Цезарів, які у своїх бананових царствах ставлять інакомислячих до стінки на гандбольному майданчику або майданчику для сквошу. Він бачився Джекові фанатиком у занадто малій калюжі, людиною, кожна примха якої перетворюється на хрестовий похід. Спершу він збирався використовувати п’єсу як мікрокосм, щоб висловити свої погляди щодо зловживання владою. Тепер же Джек усе більше схилявся до того, щоб розглядати Денкера як містера Чіпса, та й трагедією вже здавалися зовсім не інтелектуальні муки Гері Бенсона, а скоріше знищення старого добряка-вчителя — директора школи, який не зумів розгадати цинічні виверти чудовиська, що прикинулась дитям.

Джек був не в змозі закінчити цю п’єсу.

Зараз він сидів і дивився на неї, сердито суплячись, прикидаючи, чи не можна як-небудь урятувати ситуацію. Правду кажучи, Джек вважав, що не можна. Починав він одну п’єсу, а та якимось чином — раз-два — перетворилася на іншу. Та що за чорт! Однаково слід закінчити її раніше. Однаково вона суцільне лайно. До речі, чому це він вирішив довести себе цією п’єсою до сказу саме нині ввечері? День видався такий, що нема чого дивуватись, якщо голова відмовляється працювати як слід.

— ...забрати його вниз?

Джек відірвав погляд від п’єси, намагаючись скліпнути павутинки.

— Що?

— Я кажу, як нам забрати його вниз? Нам треба відправити Денні звідси, Джеку

На мить у думках Джека запанувало таке сум’яття, що він ніяк не міг зрозуміти, про що мова. Потім зміркував і видав короткий, гавкаючий смішок.

— Тебе послухай, то це — раз плюнути.

— Я не це мала на увазі...

— Що за питання, Венді. Ось переодягнуся у вестибюлі в телефонній будці, посаджу його собі на спину й злітаю в Денвер. Супермен Джек Торренс — ось як мене звали в дні моєї юності.

Обличчя Венді повільно виразило образу.

— Я розумію, що це важко, Джеку. Передавач зламаний. Сніг... але зрозумій же й труднощі Денні. Господи, до тебе хіба не доходить? Він мало не запав у кататонію, Джеку! Що, якби він не вийшов з неї?

— Але ж вийшов, — сказав Джек трохи різкіше, ніж слід було. Його теж злякав стан Денні — порожні очі, розслаблене обличчя... звичайно, злякав. Спершу. Але що більше він міркував про це, то дужче дивувався — чи не було все це виставою, затіяною для того, щоб уникнути покарання. Зрештою, хлопчисько ж сунув носа, куди не слід.

— Яка різниця, — сказала Венді. Вона підійшла до чоловіка й сіла на край ліжка біля стола. На обличчі змішалися подив і тривога. — Джеку, а синці на шиї! Щось же дісталося до нього! І я хочу, щоб він опинився від цього подалі!

— Не кричи, — мовив він. — У мене болить голова, Венді. Я стурбований не менше, тож, будь ласка... не... кричи.

— Добре, — сказала вона, знижуючи голос. — Не буду кричати. Але я не розумію тебе, Джеку. Тут є хтось крім нас.

І цей хтось не надто приємний. Нам доведеться зійти в Сай-двіндер — не лише Денні, нам усім. Швидко. А ти... ти сидиш тут і читаєш свою песу\

— Чого ти заладила: доведеться зійти, доведеться зійти. Мабуть, по-твоєму, я й справді Супермен.

— По-моєму, ти мій чоловік, — тихо сказала вона й подивилася собі на руки.

Джек вибухнув. Він жбурнув п’єсу на стіл, знову розваливши рівну стопку, мнучи нижні аркуші.

— Саме час, щоб ти, Венді, відчула деякі гіркі істини. Схоже, як кажуть соціологи, «ти ними не перейнялася». Вони теліпаються у твоїй голові, як купка незакріплених більярдних куль. Треба загнати їх у лузи. Тобі варто зрозуміти, що сніг нас тут зачинив.

Денні раптом заворушився в ліжечку Не прокидаючись, він почав крутитися й ворочатися. «Як завжди, коли ми скандалимо, — сумно подумала Венді. — А ми знову за своє».

— Не буди його, Джеку. Будь ласка.

Той оглянувся на Денні. Барва одразу ж відринула від щік.

— О’кей. Вибач. Вибач, що я так нагрубив, Венді. Справа зовсім не в тобі. Але я ж розбив передавач. Якщо хто й винуватий, то це я. Приймач чудово зв’язував нас із великою землею. «Нуль-нуль-на-прийомі. Містере Рятувальнику, будь ласка, приїдьте за нами. Нам не можна так пізно валандатися на вулиці».

— Не треба, — сказала вона й поклала йому руку на плече. Джек притулився до неї щокою. Вільною рукою Венді торкнулася його волосся.

— По-моєму, я тебе в такому звинуватила, що ти маєш на це право. Іноді я — викапана мати. Умію бути стервом. Але зрозумій, існують речі, які... важко перебороти. Ти повинен це зрг°уміти.

— Це ти про руку? — Джек стиснув губи.

— Так, — відповіла Венді, а потім квапливо продовжила: — Але справа не тільки в тобі. Я тривожуся, коли він іде погратися на вулицю. Він хоче наступного року двоколісний велосипед, і мені не по собі — нехай навіть там будуть тренувальні коліщата, однаково. Мене турбують його зуби, й зір, і та штука, яку він називає сяйвом. Мені неспокійно. Він же маленький і здається дуже тендітним, а ще... ще, схоже, чомусь у цьому готелі він знадобився. І якщо буде така необхідність, воно дістанеться до Денні через нас. Ось чому ми повинні забрати його звідси, Джеку. Я це знаю! Почуваю! Ми повинні відвезти його звідси!

Вона була така збуджена, що боляче стиснула плече Джека, але той не відсторонився. Долоня Джека відшукала тверду вагу лівої груді Венді й заходилася пестити її крізь сорочку.

— Венді, — мовив він і зробив паузу. Вона чекала, щоб Джек ще раз упорядкував ті невідомі їй слова, які хотів сказати. Сильна рука на грудях давала приємне заспокоєння. — Може, я зумів би відвести його вниз на снігоступах. Частину шляху Денні зміг би пройти сам, але в основному довелося б його тягти. А значить — на одну-дві, а може, і три ночі розбивати табір під відкритим небом. Тобто потрібні сани, щоб тягти продукти й спальні мішки. У нас є маленький приймач, тому можна було б вибрати день, коли синоптики обіцяють триденний затишок з гарною погодою. Але якщо прогноз виявиться неправильним, — закінчив він розміряним тихим голосом, — я думаю, ми можемо загинути.

Венді сполотніла. Її обличчя здавалося світним, майже примарним. Джек продовжував пестити її груди, легенько потираючи сосок подушечкою великого пальця.

Венді тихенько застогнала, але чому, сказати було важко. Може, через почуте, а може, відгукуючись на те, як він ніжно стискав її груди. Він пересунув руку вище й розстебнув верхній ґудзичок її сорочки. Венді переступила з ноги на ногу. Джинси якось одразу здалися занадто тісними, це трохи дратувало, але було приємно.

— А виходить, довелося б залишити тебе саму — ти ж зовсім не вмієш ходити на снігоступах. Це могло б обернутися триденною невідомістю. Хочеться тобі цього?

Рука сковзнула до другого ґудзичка й розстебнула його, відкривши початок улоговинки між грудьми.

— Ні, — сказала Венді ледь захриплим голосом. Вона оглянулася на Денні. Той перестав крутитися. Великий палець заповз назад у рот. Отже, все було гарно. Але Джек щось недоговорював. Занадто вже сумовиту картину він намалював. Було щось іще... що?

— Якщо ми залишимося на місці, — проговорив Джек, з тією же навмисною повільністю розстібаючи третій і четвертий ґудзики, — сюди неодмінно суне носа рятувальник із парку або сторож із атракціонів — просто так, довідатися, як справи. Тоді ми просто заявимо, що хочемо вниз. І він про це подбає.

Джек тихенько визволив оголені груди дружини із широкого «V» розстебнутої сорочки, нагнувся й обхопив губами стовпчик соска. Той виявився твердим і стояв сторчма. Язик Джека повільно заковзав туди-сюди, зачіпаючи його — так, як подобалося Венді. Венді коротко застогнала і вигнула спину.

(?Я щось забула?)

— Любий? — покликала вона. Її руки самі собою знайшли потилицю чоловіка, і коли той відгукнувся, його голос заглушала плоть Венді. — Як рятувальник забере нас звідси?

Він підняв голову, щоб відповісти, а потім узявся до другого соска.

— Якщо вертоліт виявиться зайнятий, по-моєму, прийде снігоходом.

(!!!)

— Але в нас є снігохід! Уллман же говорив!

Рот Джека на мить завмер біля її грудей. Потім Джек випрямився. Венді трохи розчервонілася, очі блищали. Обличчя Джека, навпаки, було спокійним, начебто він щойно читав доволі нудну книгу, а не був поглинений любовною грою з дружиною.

— Якщо є снігохід, то немає проблеми, — збуджено проговорила вона. — Можна відправитися вниз утрьох.

— Венді, я в житті не водив снігохід...

— Навряд чи навчитися так уже важко... У Вермонті на них десятилітки ганяють по полях... хоча поняття не маю, про що думають їхні батьки. А крім того, коли ми познайомилися, у тебе був мотоцикл.

Був, «Хонда». 35 кубічних сантиметрів. Невдовзі після того, як вони з Венді стали жити разом, Джек продав його, щоб купити «сааб».

— Напевно, я зумів би, — повільно мовив він. — Тільки цікаво, чи добре за ним доглядали. Уллман із Ватсоном... вони господарюють в готелі із травня по жовтень. І думають про літні потреби. Упевнений, бензину в баках немає. Може не виявитися ні гальм, ні акумулятора. Або всього відразу. Венді, я не хочу, щоб ти будувала повітряні замки.

Тепер Венді була неабияк збуджена, вона нахилилася до нього, і груди вивалилися з-під сорочки. Джекові раптом схотілося схопити одну з них і вивертати, поки Венді не заверещить. Може, це навчило б її тримати язика за зубами.

— Бензин не проблема, — говорила вона. — І в «фолькс-ваґені», і тутешньому фургоні повні баки. А в сараї повинна бути каністра — ти міг би взяти бензину про запас.

— Так, — зізнався він. — Каністра є. — Насправді їх було три: дві по п’ять галонів і одна — на два галони.

— Б’юсь об заклад, свічі й акумулятор теж там. Ніхто не буде тримати снігохід в одному місці, а свічі й акумулятор — в іншому, правда?

— Малоймовірно, чи не так? — Він піднявся й пройшов туди, де спав Денні. На чоло малому впала прядка волосся, і Джек обережно відкинув його. Денні й не рухнувся.

— А якщо ти зможеш запустити його, то відвезеш нас? — запитала за спиною в Джека Венді. — У перший же день, як тільки по радіо оголосять гарну погоду?

Він відповів не одразу. Він стояв, дивлячись униз, на сина, і невиразні почуття розчинялися у хвилі любові. Хлопчик був точнісінько таким, як вона казала, — тендітним, ранимим. Мітки на шиї виднілися дуже виразно.

— Так, — підтвердив він. — Я запущу його, й ми виберемося звідси якнайшвидше..

— Дякувати Богу!

Він обернувся. Венді вже зняла сорочку й лягла на ліжко: плаский живіт, груди зухвало націлені в стелю. Вона ліниво грала ними, смикаючи соски.

— Покваптеся, джентльмени, — неголосно сказала вона, — час.

Потім вона лежала на згині його руки, відчуваючи чудовий спокій. У кімнаті горів лише нічник Денні, якого той приніс із собою зі своєї кімнати. Виявилося, повірити в те, що вони ділять «Оверлук» із кровожерливим незваним гостем, дуже нелегко.

— Джеку?

— Мммм?

— Що напало на Денні?

Він відповів ухильно.

— У хлопчика щось є. Талант, якого нам з тобою не вистачає. Даруй, не вистачає багатьом. Може, і в «Оверлуку» дещо є.

— Примари?

— Не знаю. Але що не в сенсі Елджернона Блеквуда — це точно. Радше, залишки настроїв і емоцій тих людей, які тут зупинялися. І добрих, і недобрих. У цьому сенсі свої примари є в кожному великому готелі. Особливо в старих.

— Але небіжчиця у ванні... Джеку, він же не божеволіє, ні?

Джек стиснув її й одразу випустив.

— Ми знаємо, що час від часу він упадає... ну... м’яко кажучи, у транси. Ми знаємо, що під час таких трансів він іноді... бачить?., речі, яких не розуміє. Якщо можливі преког-нітивні транси, вони, імовірно, продукт діяльності підсвідомості. За Фройдом, воно ніколи не розмовляє з нами мовою буквальних понять, тільки символами. Якщо бачиш у сні булочну, де ніхто не говорить англійською мовою, не виключено, що тебе тривожить спроможність утримувати свою родину. Або просто те, що тебе ніхто не розуміє. Я читав, що епілептичний сон — стандартний вихід відчуття небезпеки. Такі ось дріб’язкові ігри. По один бік сітки свідомість, по інший — підсвідомість, і вони ганяють туди-сюди який-небудь образ. Те ж і з психічними захворюваннями, передчуттями тощо. Чому ж із передбаченням все має бути інакше? Може, Денні справді побачив кров на стінах президентського люксу. У його віці діти часто підмінюють уявлення про смерть образом крові й навпаки. Образ для них завжди більш прийнятний, ніж концепція. Вільям Карлос Вільямс, педіатр, це розумів. Ми ростемо, й поступово сприймати ідеї стає легше, а образи залишаються поетам... Я вже хроплю.

— Мені подобається слухати, як ти хропеш.

— Друзі, ось вона й проговорилася. Ви всі свідки.

— А сліди на шиї, Джеку? Вони ж справжні.

— Так.

Мовчання затяглося. Венді вирішила, що чоловік, мабуть, заснув, і сама почала зсковзувати в дрімоту, як раптом він сказав:

— Тут можна придумати два пояснення. У жодному з них немає місця нашому четвертому мешканцеві.

— Які? — піднялася на лікті Венді.

— Стигмати.

— Стигмати? Це коли в кого-небудь тече кров у Страсну п’ятницю, так?

— Так. Буває, у тих, хто глибоко вірує в божественність Христа, весь Страсний тиждень із долонь і стоп не сходять виразки, що кровоточать. Таке частіше зустрічалося в середні віки. У ті дні вважалося, що на таких людях — благословення Господнє. Не думаю, що католицька церква вважала це повноцінним дивом — доволі спритно з їхнього боку Стигмати не надто відрізняються від мистецтва йогів. Просто зараз такі речі більше зрозумілі, от і все. Ті, хто розбирається у взаємодії тіла зі свідомістю — тобто вивчають його, розуміти ж бо ніхто не розуміє, — вважають, що міра нашої участі в керуванні тими функціями, які не залежать від волі людини, значно більша, ніж прийнято думати. Якщо гарненько зосередитися, можна сповільнити своє серцебиття. Прискорити метаболізм. Підсилити виділення поту Або викликати кровотечу.

— По-твоєму, Денні вигадав ці синці на шиї? Джеку, я просто не можу в це повірити.

— Повірити, що це можливо, я можу — хоча теж вважаю таке малоймовірним. Радше вже він їх сам собі зробив.

— Сам собі?

— Уже бувало, що хлопчик, упадаючи в ці свої транси, заподіював собі біль. Пам’ятаєш, тоді, за вечерею? По-моєму, позаторік. Ми були так злі одне на одного, що майже не розмовляли. І тут — раз! — Денні закотив очі й упав обличчям в тарілку А потім на підлогу. Пам’ятаєш?

— Так, — відгукнулася Венді. — Ще б пак. Я думала, у нього припадок.

— Іншим разом ми пішли в парк, — продовжував він. — Без тебе. Денні сів на гойдалку й погойдувався. Раптом він упав на землю, як підстрелений. Я підбіг, підняв його, і він так само раптово отямився. Побачив мене й сказав: «Я забив попу. Скажи мамі, щоб закрила вікна в спальні, якщо піде дощик». А лило того вечора, як із відра.

— Так, але...

— Із вулиці він завжди приходить роздряпаний, з розбитими ліктями. А запитаєш його, звідки та подряпина або ця, він просто заявляє: «Грався» — та й по всьому

— Джеку, всі діти падають і набивають шишки. А вже хлопчаки беруться за це одразу, як тільки навчаться ходити, і не зупиняються років до дванадцяти-тринадцяти.

— Що Денні своє отримує, я не сумніваюся, — відповів Джек. — Він дитина активна. Але я не забув ні той день у парку, ні той вечір, коли ми вечеряли. І не можу зрозуміти: чи всі синці й шишки нашого малого походять від того, що він ні-ні та й полетить догори дриґом. Цей лікар Едмондс сказав, що Денні вирубався просто у нього в кабінеті, Господи!

— Ну гаразд. Але ці синці — від пальців. Клянуся. їх, падаючи, не наб'єш.

— Він упадає в транси, — сказав Джек. — Може, бачить те, що колись сталося в цій кімнаті. Суперечка. А може, самогубство. Сильні емоції. Це не кіно дивитися — хлопчик у такому стані потрапляє в самісіньку гущавину цієї капості. Можливо, його підсвідомість матеріалізувала це символічним шляхом... у вигляді ожилої небіжчиці, зомбі, відьми, упиря — називай, як хочеш.

— У мене мурашки по шкірі, — сказала вона захриплим голосом.

— І в мене. Я не психіатр, але, здається, така ідея чудово підходить. Небіжчиця, що розгулює собі, символізує померлі почуття, пропащі життя, які просто не бажають здатися й зникнути... але оскільки вона — образ підсвідомий, вона одночасно й сам Денні. У стані трансу свідомість Денні притлумлена, за ниточки тягне фігура з підсвідомості. Денні обхоплює руками власну шию і...

— Перестань, — звеліла Венді. — Я зрозуміла. По-моєму, Джеку, це ще страшніше, ніж чужинець, що скрадається по коридорах. Від чужинця можна втекти. А від себе — ні. Ти ж говориш про шизофренію.

— Дуже обмеженого типу, — заявив він, але в тоні почулося легке занепокоєння. — І дуже специфічної природи. Тому що хлопчик, схоже, вміє читати думки й справді час від часу здатен на спалахи провидіння. Хай там як, а я не можу вважати це психічним захворюванням. Зрештою, всі ми маємо в собі шизоїдні задатки. Гадаю, коли Денні подорослішає, він упорається з цим.

— Якщо ти правий, то відвозити його звідси потрібно обов’язково. Яка різниця, що з ним, — у цьому готелі Денні стає гірше.

— Я б не сказав, — заперечив Джек. — Якби він робив, як йому велять, то, насамперед, не поліз би в той номер і нічого б не сталося.

— Господи, Джеку! По-твоєму, якщо людина не послухалася, то найкраще, що можна зробити, — це... це наполовину задушити її?

— Ні... ні. Звісно, ні. Але...

— Ніяких але, — оголосила Венді, люто мотаючи головою. — Істина полягає в тому, що ми тільки робимо припущення. І поняття не маємо, у який момент він може звернути за ріг і потрапити в одну із цих... повітряних ям, коротких фільмів жахів або що воно там таке. Ми повинні забрати його звідси. — Вона трішки посміялася в темряві. — Далі й у нас почнуться видіння.

— Не кажи дурниць, — мовив Джек і в пітьмі кімнати побачив, як насунулися на доріжку живоплотні леви — голодні листопадові леви, які вже не охороняли, а чикали на стежці. На чолі виступив холодний піт.

— Ти справді нічого не бачив, так? — запитала Венді. — Я хочу сказати, коли піднявся в той номер. Нічого не бачив?

Леви зникли. Тепер перед ним з’явилася пастельно-роже-ва фіранка й за нею темний силует. Зачинені двері. Він знову почув приглушене швидке «бух!» і звуки, що чулися позаду, звуки, які могли виявитися тупотом ніг. Як страшно, нерівно гупало серце, поки він боровся з ключем.

— Нічого, — відповів Джек і не погрішив проти істини. Він був напружений. Не впевнений у тому, що ж відбувається. У нього не було змоги проаналізувати свої думки й знайти розумне пояснення синцям на шиї сина. Чорт забирай, він і сам добряче піддається навіюванню. Іноді галюцинації виявляються заразними.

— А ти не передумав? У сенсі — щодо снігохода?

Руки Джека раптово стиснулися в тугі кулаки.

(Досить до мене приставати!)

— Я погодився, правда ж? Отже, так і буде. Тепер спи. День був довгий і важкий.

— Та ще й який, — погодилася вона. Коли вона повернулася поцілувати його в плече, простирадла зашелестіли. — Я кохаю тебе, Джеку.

— І я тебе, — відповів він, але слова були просто рухом губ. Кулаки так і не розтиснулися, начебто руки закінчувалися каменюками. На чолі помітно пульсувала жила. Венді ні слова не сказала про те, що ж їм робити після того, як вечірка закінчиться й вони опиняться внизу. Ні єдиного слова. Тільки «Денні те», та «Денні се», та «Джеку, як я боюся!» Так, так, вона боїться, що в шафі живе бабай, і не один, боїться хитких тіней — ще й як боїться. Але ж були і справжні причини для страху. Зійшовши вниз, вони з'являться в Сайдвіндері з шістдесятьма доларами й у тому одязі, що на собі. Навіть без машини. Якби й був у Сайдвіндері ломбард (а його там немає), їм не було б чого закласти, крім короткохвильового приймача «Соні» й персня Венді за дев’яносто доларів — обручки з діамантом. Приймальник у ломбарді дав би їм двадцять доларів. Хороший приймальник. Роботи він не знайде ні тимчасової, ні сезонної — хіба розчищати під’їзні дороги, по три долари за виклик. Джек Торренс, тридцять років, раз опублікувався в «Есквайрі», який мріяв (як йому здавалося, не так уже й необгрунтовано) стати за наступні десять років провідним американським письменником, із узятою в сайд-віндерському «Вестерн-Авто» лопатою на плечі дзвонить у двері... ця картина раптом постала у Джека перед очима значно виразніше, ніж леви живоплоту. Він ще міцніше стиснув кулаки, почуваючи, як нігті врізаються в долоні, залишаючи кровоточиві сліди-півмісяці. Джон Торренс стоїть у черзі, щоб обміняти свої шістдесят доларів на продуктові картки; а ось він стоїть в іншій черзі біля Сайдвіндерської методистської церкви, щоб одержати на благодійній роздачі що-небудь із речей під гидливими поглядами місцевих. Джек Торренс, який пояснює Елу, що їм просто довелося виїхати — довелося покинути «Оверлук» з усім умістом на розтерзання вандалам або злодіям на снігоходах і вимкнути котел, тому що «розумієш, Еле, attendez-vous, Еле, там живуть привиди й вони бажають зла моєму хлопчикові. Бувай, Еле». Роздуми про главу четверту — «Для Джека Торренса прийшла весна». Що тоді? Коли — тоді? Джек думав, що, може, їм вдалося б дістатися на «фольксваґені» до західного узбережжя. Досить поставити новий бензонасос. П’ятдесят миль на захід звідси дорога йде увесь час під гору — чорт забирай, можна пустити «жука» мало не нейтральним ходом і вздовж берега добратися до Юти. Уперед, у сонячну Каліфорнію, край апельсинів і випадків. Людина з репутацією справжнього алкоголіка, яка б’є учня й ганяється за примарами, безсумнівно, зуміє сама виписати собі путівку. Усе, що завгодно. Технік-догля-дач — обслуговування автобусів «Ґрейгаунд». Автомотобіз-нес — прогумована уніформа мийника машин. Не виключене кулінарне мистецтво — миття тарілок у їдальні. Або більш відповідальна посада — наприклад, заливати бензин. Така робота навіть стимулює інтелект: порахувати здачу, виписати кредитну квитанцію... «Можу дати вам двадцять п'ять годин на тиждень за мінімальну плату». У рік, коли хліб «Диво» коштує шістдесят центів за буханець, нелегко слухати такі пісні.

З долонь закапала кров. Точнісінько як стигмати. Так-так. Джек міцніше стиснув кулаки, озлобляючи себе болем. Дружина спала поруч — чому б їй не спати? Проблеми зникли. Він погодився відвезти їх із Денні від злого бабая, і проблем не стало. «Ось бачиш, Еле, я подумав, що найкраще буде...»

(убити її.)

Ця думка, відверта, нічим не прикрашена, взялася нізвідки. Жагуче бажання викинути її, голу, здивовану, що ще не прокинулася, з постелі й душити — великі пальці на дихальному горлі, інші давлять на хребці; вчепитися в шию, як у зелений пагін молодої осики; підняти голову Венді й із силою опустити на дощату підлогу, ще, ще раз, зі стуком і тріском, кришачи й трощачи. Танцюємо джаз, дитинко. Струснися-повернися. Джек змусить її отримати по заслугах, свої ліки Венді одержать. До крапельки. До останньої гіркої краплі.

Джек невиразно усвідомлював, що десь за межами його примарного внутрішнього світику чутно приглушений шум. Він кинув оком через кімнату — Денні знову воював у постелі, крутився, мнучи простирадла. Із глибини гортані чувся стогін — тихий, здавлений звук. Якийсь кошмар? Лілова, давно померла жінка шаркає навздогін по звивистих коридорах готелю? Джек чомусь думав, що це не так. За Денні уві сні гналося щось інше. Страшніше.

Гірку греблю емоцій прорвало. Він виліз із ліжка й підійшов до хлопчика, почуваючи нудоту й сором за себе. Треба було думати про Денні — не про Венді, не про себе. Тільки про Денні. Неважливо, у яку форму Джек загнав факти, — у глибині душі він знав, що Денні відвезти необхідно. Він розправив простирадла й закрив хлопчика пледом, що лежав у ногах. Денні знову заспокоївся. Джек торкнувся чола сплячого

(що за чудовиська біснуються просто під кістковою перегородкою?)

і виявив, що воно тепле, але в міру До того ж хлопчик знову мирно спав. Дивно.

Він знову заліз у ліжко і спробував заснути. Безуспішно.

Як несправедливо, що все склалося саме так, — схоже, до них підкралася невдача. Переїхавши сюди, вони в остаточному підсумку не зуміли від неї відскіпатися. На той час, як завтра вдень вони прибудуть у Сайдвіндер, золотий шанс уже зникне. Піде за синім замшевим черевиком, як мав звичку висловлюватися давній однокашник Джека, з яким він ділив кімнату. Подумати тільки, якщо вони не виїдуть, якщо як-небудь протримаються, все буде зовсім інакше. Він, як не одним, то іншим способом, закінчить п’єсу. Прилаштує яку-небудь кінцівку. Може, його непевність щодо героїв додасть первісному варіантові фіналу привабливий відтінок невизначеності. Цілком імовірно, що йому вдасться на цьому заробити. Але й без п’єси Ел чудово може переконати стовінґтонську раду знову взяти Джека на роботу. Зрозуміло, цілих три роки йому доведеться відпрацювати професіо-налом-викладачем, але якщо йому вдасться втримуватися від спиртного й не кидати творчості, то, ймовірно, весь цей термін залишатися в Стовінґтоні не доведеться. Звичайно, раніше він за Стовінґтон і гроша ламаного не дав би, він почував, що задихається, що похований заживо. Але то була незріла реакція. Більше того — як може людині подобатися викладати, якщо кожні два-три дні на перших трьох уроках череп розриває похмільний головний біль? Такого більше не буде. Джек був упевнений, що зуміє значно краще впоратися зі своїми обов’язками.

Десь на середині цієї думки все стало розсипатися на шматочки й Джек поплив у царство сну. Вслід йому дзвоном полетіла остання думка:

«Схоже, тут мені вдасться знайти спокій. Нарешті. Якщо тільки мені дозволять».

Коли Джек прокинувся, він стояв у ванній кімнаті номера 217.

(Знову бродив у сні? — чому? — тут немає радіопередавача, якого можна розбити.)

У ванній горіло світло, кімната за спиною тонула в мороку. Довга ванна на левиних лапах була затягнута фіранкою. Килимок для ніг біля її зім’явся й відволожився.

Йому стало страшно, але страх був примарним, як у сні, і Джек здогадався, що все це — не наяву. В «Оверлуку» примарним здавалося дуже багато.

Він підійшов до ванни, не бажаючи позбавити себе можливості ретируватися.

І відкинув фіранку.

У ванні лежав зовсім голий Джордж Гетфілд. Він погойдувався на воді, немов нічого не важив, і в грудях у нього стирчав ніж. Сама вода стала яскраво-рожевою. Очі Джор-джа були закриті. Зів’ялий плаваючий член нагадував водорость.

Джек почув власний голос:

— Джордже...

І тут Джордж повільно розплющив очі. Срібні. У них не було нічого людського. Білі, як риб'яче черевце, руки Джорджа намацали краї ванни, він підтягнувся й сів. Уткнутий точно між сосками ніж стирчав у грудях. Краї рани вже стяг-лися.

— Ти переставив таймер уперед, — сказав Джордж зі срібними очима.

— Ні, Джордже, ні. Я...

— Я не затинаюся.

Тепер Джордж піднявся на ноги, і далі не зводячи із Джека срібних нелюдських очей, а його рот розтягла мертва по-смішка-гримаса. Він перекинув через порцеляновий бортик ванни ногу. Біла, зморщена ступня опинилася на килимку.

— Спершу ти намагався переїхати мене, коли я катався на велосипеді, а потім перевів уперед таймер, а потім намагався на смерть заколоти мене, але я однаково не затинаюся. — Джордж ішов до нього, витягнувши руки зі злегка скорченими пальцями. Від нього пахло вогкістю й цвіллю, як від листя, що потрапило під дощ.

— Задля твого ж блага, — мовив Джек, задкуючи. — Я перевів його вперед задля твого ж блага. Більше того, я випадково знаю, що ти вдався до шахрайства з підсумковим твором.

— Я не шахрай... і не заїка.

Руки Джорджа торкнулися його шиї.

Джек обернувся й кинувся бігти, але замість цього, немов зробившись невагомим, повільно поплив, як частенько буває уві сні.

— Ні, ти шахрай! — у страху й люті вигукнув він, минаючи неосвітлену спальню-вітальню. — Я доведу!

Руки Джорджа знову опинилися на його шиї. Страх заповнював серце Джека, і він уже гадав, що зараз воно розірветься. А потім, нарешті, його рука схопила дверну ручку, повернула її і Джек розчинив двері навстіж. Він зринув з кімнати, але не в коридор третього поверху, а в підвал за аркою. Горіла затягнута павутиною лампочка. Під нею стояв його складаний стілець — застигла геометрична форма. Навколо, куди не глянь, нагромаджувалися мініатюрні гірські хребти з коробок і ящиків, перев’язаних пачок накладних і бозна-чого ще. Джека пронизало полегшення.

— Я знайду його! — почув він власний крик. Він схопив відвологлу, цвілу картонну коробку, та розвалилася у нього в руках, виплеснувши водоспад жовтих тоненьких листків. — Воно десь тут! Я знайду його\ — Зануривши руки вглиб паперів, він однією витяг висохле, немов паперове, осине гніздо, а іншою — таймер. Таймер цокав. Від його задньої стінки вів довгий дріт, до іншого кінця якого був прикріплений заряд динаміту — Ось\ — заволав Джек. — Ось, маєш!

Полегшення перетворилося на торжество. Він не просто втік від Джорджа — він переміг. Поки у нього в руках такі талісмани, Джордж ніколи не зачепить його знову! Джордж із жахом кинеться навтьоки.

Він почав обертатися, щоб можна було зустріти переслідувача віч-на-віч, — і тут на шиї Джека зімкнулися руки Джорджа. Пальці стиснули горло, перекрили кисень. Він востаннє судорожно втягнув повітря, широко роззявляючи рота, і перестав дихати.

— Я не заїка, — почувся з-за спини шепіт Джорджа.

Джек упустив осине гніздо, й звідти лютою жовто-коричневою хвилею заюшили оси. Легені горіли. Перед очима все колихалося, але погляд Джека впав на таймер і почуття торжества повернулося, а з ним — здиблений вал праведного гніву. Замість того щоб з’єднувати таймер з динамітом, дріт тягся до золотого набалдашника масивної чорної трості на кшталт тої, котру завів собі батько Джека, потрапивши в аварію з молоковозом.

Джек схопив її, й дріт відділився. Руки відчули вагу тростини — тут вона здавалася на своєму місці. Він широко розмахнувся. По дорозі назад тростина зачепила дріт, із якого звисала лампочка, і та захиталася, від чого тіні, що огортали кімнату, затанцювали на підлозі й стінах якийсь дивовижний танець. Опускаючись, ціпок ударив щось дуже тверде. Джордж заверещав. Пальці, що стискали горло Джека, ослабли.

Вирвавшись на волю з рук Джорджа, Джек швидко обернувся. Джордж стояв на колінах, пригнувши голову, обома руками закриваючи маківку. Під пальцями проступала кров.

— Будь ласка, — несміло прошептав Джордж, — відпустіть мене, містере Торренсе.

— Зараз ти своє отримаєш, — загарчав Джек. — Неодмінно. Щеня. Нікчемна шавка. Зараз, неодмінно. До краплі. До останньої поганої краплі!

Над головою погойдувалася лампочка, танцювали тіні. Джек замахувався знову й знову, завдаючи удару за ударом, піднімаючи й опускаючи руку, як робот. Закривавлені пальці Джорджа, що захищали голову, зісковзнули, але Джек усе опускав і опускав палицю — на шию, на плечі, на спину й руки. Ось лише палиця перестала бути палицею і перетворилася на молоток із яскравою смугастою ручкою. На молоток, у якого один бік м’якший, а інший — твердіший. Робочий кінець був забруднений кров’ю, на нього налипло волосся. Потім монотонні розміряні удари, з якими молоток урізався в тіло, змінилися гучним стукотом, який відлунював по підвалу. Та й голос самого Джека став таким же — гучним, безтілесним. Але одночасно, як це не парадоксально, він зазвучав слабше, невиразно, ображено... начебто Джек був п’яний.

Уклінна фігура повільно, благально підняла обличчя. Власне, обличчя вже не було — лише кривава маска, з якої визирали очі. Розмахнувшись для останнього свистячого удару, Джек повністю розігнав молоток і лише потім помітив, що сповнене благання обличчя біля його ніг належить не Джорджеві, а Денні. Це було обличчя його сина.

— Татусю...

І тут молоток урізався в мішень, він ударив Денні просто між очей, закриваючи їх назавжди. Джекові здалося, начебто десь хтось розреготався...

(Ні!)

Коли прийшов до тями, він голяка стояв над ліжечком Денні, обливаючись потом. Останній крик Джека пролунав лише в його уяві. Він знову повторив, цього разу пошепки:

— Ні. Ні, Денні. Ніколи.

Ноги підгиналися, мов гумові. Джек повернувся в ліжко. Венді спала глибоким сном. Годинник на нічному столику показував за чверть п’яту. Він лежав без сну до сьомої, а коли заворушився, прокидаючись, Денні, — перекинув ноги через край ліжка й почав одягатися. Час було йти вниз перевіряти котел.

33. Снігохід

Невдовзі після опівночі, поки всі спали неспокійним сном, сніг припинився, насипавши на старий наст ще вісім дюймів. Хмари розійшлися, свіжий вітер відніс їх геть, і тепер Джек стояв у запиленому кружку сонячного світла, що пробивалося крізь брудне віконце в східній стіні сараю.

Приміщення було завдовжки як товарний вагон і не поступалося йому висотою. Пахло мастилом, бензином і змазкою, а ще (слабкий запах, що викликав ностальгію) — прілою травою. Уздовж південної стіни, мов солдати на огляді, вишикувалися в ряд чотири потужні газонокосарки. Ті дві, на яких можна їздити, нагадували маленькі трактори. Ліворуч розташувалися: бур-машина; закруглені лопати, якими підрівнюють поле для гольфу; ланцюгова пилка; електрична машинка для стрижки живоплоту й довга тонка сталева жердка із червоним прапорцем на верхівці. «Хлопчику, щоб за десять секунд мій м’яч був тут. Одержиш четвертак». — «Так, сер».

Біля східної стіни, особливо яскраво освітленої ранковим сонцем, нагромаджувалися один на одного три столи для пінґ-понґу. У кутку — купою звалені грузила для шаффл-борду^22 і комплект для гри в роке — скручені дротом ворітця, яскраві кулі в чомусь на кшталт картонки для яєць (але ж і дивні ж у вас тут кури, Ватсоне... еге ж, а бачили б ви тих звірят на газоні перед фасадом, хе-хе) і два набори молотків у стійках.

Джек підійшов до них, для чого довелося переступити через старий восьмигніздовий акумулятор (безсумнівно, колись він сидів під капотом тутешньої вантажівки), пристрій для підзарядки й кілька мотків кабелю з роз’ємами Дж. К. Пенні. Діставши з найближчої стійки молоток з короткою ручкою, Джек відсалютував ним, як лицар, що вітає перед битвою свого короля.

Пригадалися фрагменти сну (який уже поплутався й збляк) — щось про Джорджа Гетфілда й батькову палицю. Цього вистачило, щоб Джекові стало не по собі від того, що його рука стискає молоток — звичайний старий молоток для гри в роке на свіжому повітрі. Доволі абсурдно, але Джек відчув себе трохи винним. Не те щоб роке було такою вже розповсюдженою грою для вулиці, зараз значно популярніший крокет — його сучасний родич... і, якщо вже на те пішло, дитячий варіант цієї гри. Унизу, в підвалі, Джек виявив вицвілий збірник правил роке, надрукований на початку двадцятих років, коли в «Оверлуку» пройшов Північноамериканський турнір із цієї гри. Так, незлецька гра.

(до ошизіння)

Джек злегка насупився, потім посміхнувся. Так, чесно кажучи, гра божевільна. Про це виразно свідчив молоток. М'який бік і твердий бік. Тонка гра, що потребує пильності... але одночасно вимагає грубих, потужних ударів.

Джек змахнув молотком... хуууууууууп!.. і ледь посміхнувся, почувши, з яким потужним свистом той розсікає повітря. Потім повернув його в стійку й повернувся ліворуч. Те, що Джек там побачив, змусило його зрушити брови.

Майже посеред сараю стояв снігохід, досить новий, але Джекові було абсолютно начхати, яка ця штука з вигляду. Збоку на обтічнику було написано «Бомбардир Скіду», на Джека глянули чорні літери, нахилені назад — імовірно, щоб підкреслити швидкість. Чорними були й полози, що видавалися наперед. Праворуч і ліворуч від обтічника були чорні трубки — у спортивних машинах вони називаються напрямними. Але все інше було пофарбоване в яскравий глузливий жовтий колір — якраз він і не сподобався Джекові. У квадраті ранкового сонця снігохід із жовтим тілом і чорними напрямними, полозами й оббивкою відкритої кабіни нагадував дивовижну механічну осу Мабуть, при русі він і звук видавав такий же — зудів і дзижчав, готовий ужалити. Але тоді на що ж ще йому бути схожим? Принаймні, він не прикидався. Адже коли він зробить свою справу, їм стане дуже боляче. Усім. До весни сімейство Торренсів спізнає такого болю, що те, що оси зробили з рукою Денні, здасться материнськими поцілунками.

Він дістав із задньої кишені носову хусточку, обтер губи й підійшов до «Скіда». Зупинився, дивлячись на снігохід згори вниз і засовуючи хусточку назад у кишеню. Зморшка на чолі поглибилася. Зовні в стіну раптово вдарив порив вітру, і сарай захитався й заскрипів. Джек виглянув у віконце й побачив, як вітер несе завісу блискучих сніжних кристаликів у бік готелю, високо крутячи їх у пронизливо синьому небі.

Вітер так само раптово стих, і Джек повернувся до споглядання машини. Слово честі, вона вселяла відразу. Так і чекай, що ззаду висунеться довге моторне жало. Кляті сні-гоходи ніколи не подобалися Джекові. Вони розривали соборну тишу зими на мільйон деренчливих шкалок, лякали дику природу. Забруднюючи повітря, випускали густі колих-кі хмари блакитнуватого бензинового перегару — кха, кха, е-е, дайте подихати. Не виключено, що снігоходи — остання безглузда іграшка допотопного бензинового віку, яку одержують на Різдво десятилітки.

Він згадав, як у стовінґтонській газеті прочитав статтю. Це сталося десь у штаті Мен. Дитина, не звертаючи уваги ні на що довкола, мчала по зовсім незнайомій дорозі зі швидкістю більше тридцяти миль на годину. Уночі. Фари не горіли. Між двома стовпчиками був натягнутий важкий ланцюг, посередині висіла табличка: «СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНИЙ». Мабуть, місяць зайшов за хмару. Хлопчик за всього бажання не зміг би побачити огорожу. Ланцюгом йому знесло голову. Тоді, читаючи цю історію, Джек відчував мало не радість, і тепер, побачивши снігохід, це відчуття повернулося.

(Якби не Денні, я б із великим задоволенням схопив молоток, відкрив капот і лупив би доти, доки)

Джек повільно, довго видихнув застояне в легенях повітря. Венді права. Нехай потоп, благодійна черга, нехай усе хоч провалиться — Венді права. Забити машину до смерті було б верхом божевілля; неважливо, наскільки таке божевілля приємне. Це було б рівносильне тому, що забити до смерті власного сина.

— Луддит, мать твою, — сказав він уголос.

Він обійшов машину ззаду й відгвинтив кришку бензобака. Уздовж стін на рівні грудей були полиці, на одній Джек відшукав вимірник глибини й сунув у бак. Назад мокрою вилізла остання восьмушка дюйма. Не дуже багато, але досить, щоб перевірити, чи заведеться клята штуковина. Потім можна відкачати пальне з «фольксваґена» й тутешньої вантажівки.

Він знову загвинтив ковпачок і відкрив капот. Ні свіч, ні акумулятора. Повернувшись до полиці, Джек пошукав на ній, розштовхуючи вбік гайкові й розвідні ключі, однокамерний карбюратор, вийнятий зі старої газонокосарки, і пластикові коробочки із шурупами, цвяхами й болтами різних розмірів. Полиця потемніла від товстого шару застарілого бруду, до якої, немов хутро, прилип пил, що збирався довгі роки. Доторкатися до цього було огидно.

Він знайшов маленьку, всю в мастилі коробочку з лаконічною олівцевою позначкою «Скід». Джек струснув її, усередині щось загриміло. Свічі. Одну з них він підніс до світла, намагаючись без штангенциркуля визначити зазор. Хай їй грець, ображено подумав він, кидаючи свічу назад у коробочку. Якщо зазор невідповідний, гірше й бути не може, чорт забирай. Круто, дідько їм у пельку

За дверима стояла табуретка. Джек підніс її до снігоходу, сів, вставив чотири свічі запалювання, потім нагвинтив на кожну малюсінький гумовий ковпачок. Зробивши це, він дозволив пальцям швидко пробігти по магнето. Коли я сідав до піаніно, всі сміялися.

Назад до полиць. Цього разу він не міг знайти те, чого хотів — маленький акумулятор. Три- або чотиригніздний. Там були торцеві ключі, ящик із дрилями й свердлами, мішечки добрив для газону й «віґоро» для клумб, але ніякого акумулятора для снігохода. Однак Джека це анітрохи не тривожило. У нього гора з плечей звалилася. «Капітане, я зробив усе, що міг, але закінчити не вдалося». — «Чудово, синку. Я збираюся представити тебе до Срібної зірки й Пурпурного снігохода. Ти робиш честь своєму полку». — «Спасибі, сер. Бачить Бог, я старався».

Обстежуючи останні два або три фути полиці, Джек у прискореному темпі засвистів «Долину Червоної ріки». Ноти виривалися маленькими білими хмаринами пари. Він зробив уздовж полиці повне коло, але акумулятора не виявилося. Може, хто-небудь його вкрав. Може, Ватсон. Джек голосно розсміявся. Старий контрабандний трюк. Кілька паперових обрізків, кілька пачок паперу... хто кинеться скатертини або столового набору «Ґолден Ріґал»... а як щодо акумулятора до снігохода? Штука ж корисна. Сунути в мішок. Злочин білих комірців, дитинко. В усіх липне до пальців. Коли ми були дітлахами, то називали це «прилаштувати ноги».

Джек повернувся до снігохода й, проходячи мимо, від душі штовхнув його в бік. Ну, ось і все. Треба тільки сказати Венді: вибач, дитинко, але...

У кутку біля дверей причаїлася коробка. Просто під табуреткою. На кришці — напис олівцем: «Скід».

Зобачивши її, посмішка на губах Джека всохла. «Погляньте, сер, ось і кавалерія». — «Схоже, ваші димові сигнали зрештою спрацювали».

Так нечесно.

Чорт забирай, просто нечесно.

Щось — везіння, доля, провидіння — намагалося врятувати його. Якесь інше, біле везіння. Але в останній момент повернулося колишнє щастя Джека Торренса. Карта все ще йшла хрінова.

До горла похмурою сірою хвилею підкотила образа. Руки знову стиснулися в кулаки.

(Нечесно, будьте ви прокляті, нечесно!)

Чому б йому було не подивитися куди-небудь в інше місце? У будь-яке інше. Чому не кольнуло в шию, не засвербіло в носі й не приспічило моргнути? Будь-який такий учинок — і він ніколи не помітив би цієї коробки.

Ах, так? Ну, виходить, він її й не бачив. Ото і все. Це галюцинація, така ж, як те, що вчора трапилося біля того номера на третьому поверсі або із клятим живоплотом. Хвилинна напруга — ото і все. Уяви, мені здалося, що в кутку я бачу акумулятор від снігохода. А зараз там нічого немає. «Мабуть, бойова утомам сер. Вибачте». — «Тримай хвіст морквиною, синку. Рано чи пізно таке трапляється з усіма нами».

Він так смикнув двері, що мало не зірвав їх із петель, витяг свої снігоступи в сарай і так садонув ними об підлогу, що налиплий на них сніг здійнявся хмарою. Джек сунув ліву ногу в снігоступ... і зупинився.

Зовні, біля майданчика для підвозу молока, був Денні. Видно, він намагався зліпити сніговика. Не надто вдало — сніг був недостатньо липким, щоб триматися. І все-таки Денні давав йому можливість показати себе, хлопчик укутаний з голови до п’ят, цятка на блискучому снігу під блискучим небом. І шапочка козирком назад, як у Карлтона Фіске.

(Господи, про що ти думав?)

Відповідь прийшла негайно.

(Про себе. Я думав про себе.)

Він раптом згадав, як лежав минулої ночі в ліжку — лежав і раптом зрозумів, що обмірковує вбивство власної дружини.

У ту мить, що Джек стояв там на одному коліні, йому все стало зрозуміло. «Оверлук» попрацював не лише з Денні. Із ним теж. Слабка ланка не Денні — він сам. Це він уразливий, його можна зігнути й скручувати, поки не хрусне.

(Поки я не здамся й не засну... а коли я зроблю це... якщо зроблю...)

Він глянув угору на занесені снігом вікна. їхні багатогранні поверхні відбивали сліпучий блиск сонця, але він однаково дивився. І вперше помітив, як ці вікна схожі на очі. Відбиваючи сонце, усередині вони зберігали свій власний морок. І спостерігали вони не за Денні. А за ним.

У ці кілька секунд Джек зрозумів усе. Йому згадалася одна чорно-біла картинка, яку він ще хлопчиськом бачив на уроці закону Божого. Черниця поставила її на мольберт і назвала чудом Господнім. Клас тупо дивився на малюнок і бачив тільки безглузду, безладну плутанину чорного й білого. Потім хтось із дітей у третьому ряді зойкнув: «Там Ісус!» — і пішов додому з новеньким Новим Завітом і церковним календарем на додачу. Адже він був першим. Інші дивилися ще пильніше, Джекі Торренс серед них. Один за одним діти однаково ойкали, а одна дівчинка впала мало не в екстаз, верескливо викрикуючи: «Я бачу Його! Бачу\» Її теж нагородили Новим Завітом. Під кінець обличчя Ісуса в обрисах чорного й білого розгледіли всі — всі, крім Джекі. Перелякавшись, він дужче напружив очі, але якась частина його «я» цинічно думала, що інші просто викаблучуються, піддобрюючи сестру Беатрису, а частина була таємно переконана, що він нічого не бачить, тому що Господь має його за найбільшого грішника в класі. «Хіба ти не бачиш, Джекі?» — запитала своїм сумним приємним голосом сестра Беатриса. Він затряс головою, потім прикинувся схвильованим і сказав: «Так, бачу! Ого! Це справді Ісус!» І всі в класі засміялися й зааплодували йому, і Джекі відчув торжество, сором і переляк. Пізніше, коли всі інші, штовхаючись, піднімалися із церковного підвалу на вулицю, він відстав, розглядаючи нічого не значуще чорно-біле сум’ятя, яке сестра Беатриса залишила на мольберті. Джекі ненавидів малюнок. Інші прикинулися — так само як він сам і сестра. Усе це був великий обман. «Лайно, лайно чортове», — прошептав він собі під ніс, а коли повернувся, щоб піти, то краєчком ока помітив лик Ісуса, сумний і мудрий. Він обернувся, серце вистрибувало з грудей. Раптом клацнувши, все стало на місце, і Джек зі здивуванням і переляком уп'явся на картину, не в змозі повірити, що не завважував її. Очі. На пооране турботами чоло зиґзаґом лягла тінь. Тонкий ніс. Повні співчуття губи. Він дивився на Джека Торренса. Хаотично розкидані плями раптом перетворилися на безсумнівний чорно-білий начерк лику Нашого-Господа-Ісуса. Повне страху здивування переросло в жах. Він богохульствував перед образом Ісуса. Він буде проклятий. Він опиниться з грішниками в пеклі. Лик Ісуса був на картинці увесь час. Увесь час.

Зараз, ставши на одне коліно в сонячній плямі й спостерігаючи за тим, як грається в тіні готелю син, Джек зрозумів, що все це правда. Готелю знадобився Денні — може, вони всі, але Денні — точно. Кущі справді рухалися. У 217-му живе небіжчиця. У більшості випадків ця жінка, можливо, всього лише нешкідливий дух, але зараз вона активна й небезпечна. Її, як злу іграшку, запустила дивна свідомість самого Денні... і його, Джека. Це Ватсон казав, що на майданчику для роке із кимось стався приступ, і той помер? Чи це розповів Уллман? Однаково. Потім на третьому поверсі відбулося вбивство. Скільки ж давніх сварок, самогубств, бійок? Скільки вбивств? Може, по західному крилу нишпорить Ґрейді з сокирою, чекаючи лише одного: щоб Денні завів його й можна було б вийти за двері?

Опухле кільце синців на шиї Денні.

Ледь зримі блискучі пляшки в порожньому барі.

Рація.

Сни.

Альбом для вирізок, що опинився в підвалі.

(Мідоку, ти тут чи ні? Знову нипала я в сні...)

Джек раптом підвівся й жбурнув снігоступи за двері. Його бив дріж. Він зачинив двері й підняв коробку з акумулятором. Вона вислизнула з тремтячих пальців

(О Господи, що якщо я його розбив)

і боком ударилася об підлогу. Джек розкрив картонні клапани й дістав акумулятор, не страшачись того, що коли корпус тріснув, з нього може підтікати кислота. Але той був цілий. З губ Джека зірвалося тихе зітхання.

Обережно, як дитину, Джек відніс акумулятор до «Скіда» і встановив на місце перед мотором. На одній із полиць він відшукав невеликий розвідний ключ і швидко, без проблем, приєднав до акумулятора дроти. Той ожив, підзаряджати не було потреби. Коли Джек тицьнув плюсовим кабелем у клему акумулятора, пролунав тріск електричного розряду й запахло озоном. Закінчивши роботу, Джек став одалік, нервово витираючи долоні об вигорілу джинсову куртку. Ось. Запрацював. Чого б це йому не працювати? Ніяких причин, ось лише снігохід — це частина «Оверлука», а «Оверлук» справді не хоче випустити їх звідси. Аж ніяк. «Оверлук» до чортиків приємно проводить час. Тут тобі й маленький хлопчик, щоб стращати, і чоловік із дружиною, щоб цькувати їх одне на одного, і якщо правильно розіграти свою партію, всі вони можуть скінчити тим, що стануть витати в холах «Оверлука» на кшталт нематеріальних тіней з роману Ширлі Джексон^23. Що б не снувало в домі на пагорбі, воно снувало на самоті. Але в «Оверлуку» самотність нікому не загрожує, о ні, товариство тут знайдеться. Однак у снігохода справді не було причин не заводитися. Звичайно, якщо не зважати на те, що

{якщо не зважати на те, що насправді йому все ще не хочеться їхати)

так, якщо не зважати на це.

Джек стояв і дивився на «Скіда», подих морозяними струмками виривався назовні. Йому хотілося, щоб усе залишалося так, як є. Заходячи сюди, він не мав сумнівів. Тоді він знав, що спуститися на рівнину — неправильне рішення. Просто Венді налякалася бабая, придуманого істеричним хлопчиськом. Тепер раптом він зумів поставити себе на її місце. Як у п’єсі, у його клятій п’єсі. Джек перестав розуміти, на чиєму він боці і як варто чинити. Досить було розглянути серед чорних і білих плям лик Господа — і все, гаси ліхтарі — неможливо було й далі не помічати Його. Інші могли сміятися, заявляючи: «що це за безглузді плями, ви мені дайте старого доброго Маестро, картину, написану титаном», але ти завжди будеш бачити там лик Нашого-Господа-Ісуса. У тебе на очах він одним махом набув форми, і в цю приголомшливу мить прозріння свідомість і підсвідомість змішалися в одне. Ти завжди будеш бачити Його. Твоє прокляття — завжди бачити Його.

(Знову в сні блукала я...)

Усе було гаразд, поки Джек не побачив, як Денні грається в снігу Ось хто винен. У всьому винен Денні. У нього — «сяйво», чи як це там зветься. Ні, не сяйво. Прокляття. Якби вони з Венді були тут самі, зима пройшла б дуже приємно. Нічого було б ламати голову.

(Не хочеш поїхати? Не можеш?)

«Оверлук» хотів, щоб вони залишилися, і Джек теж хотів цього. Усі, навіть Денні. Може, «Оверлук», наче величезний Семюель Джонсон^24, вибрав Джека на роль свого Босвелла^25. Кажете, новий сторож пише? Чудово, найміть його. Настав час визначитися, однак спершу позбудьмося цієї жінки й синка, який пхає свого носа куди не слід. Ми не хочемо, щоб його відволікали. Ми не...

Джек стояв біля кабіни снігохода, і головний біль повертався. До чого все звелося? Поїхати чи залишитися. Дуже просто. І нема чого ускладнювати. Ми їдемо або залишаємося?

«Якщо їдемо, скільки мине часу, перш ніж ти знайдеш у Сайдвіндері яку-небудь тамтешню діру, — запитав його внутрішній голос, — темну комірку з паршивим кольоровим теликом, де неголені безробітні цілісінькі дні дивляться розважальні програми, вбиваючи час. Де в чоловічій вбиральні смердить сечею, якій не менше двох тисяч років, а в очку унітаза завжди плаває бичок «Кемела»? Де склянка пива — тридцять центів, закушуєш сіллю, а в музичний автомат завантажено сімдесят старих “кантрі”?»

Скільки часу? О Господи, як же він боїться, що часу знадобиться зовсім небагато.

— Я не можу виграти, — дуже тихо мовив він. Ось воно. Немов Джек намагається грати в «солітер», але з-під руки пропав туз.

Він різко нахилився до мотора «Скіда» і висмикнув магнето. Легкість, з якою воно відірвалося, викликала нудоту. Джек глянув на нього, потім пройшов до задніх дверей сараю й відчинив їх.

Звідти відкривався нічим не загороджений вид на гори — у мерехтливому блиску ранку вони були красиві, як на поштовій листівці. Угору по схилу, майже на милю, до перших сосон простиралася сніжна цілина. Джек кинув магнето в сніг так далеко, як тільки зумів. Воно полетіло значно далі, ніж мусило, і впавши, зметнуло легку сніжну хмарину. Вітерець відніс сніжну крупу до нових місць відпочинку. Розсіяти її, он воно як. Нема чого тут дивитися. Усе пройшло. Розсіялося.

Джека обійняло почуття спокою.

Він довго простояв у дверях, дихаючи чудовим гірським повітрям, потім рішуче зачинив їх і пішов через інші двері сказати Венді, що вони залишаються. По дорозі він затримався й погрався в сніжки з Денні.

34. Кущі

Настало 29 листопада. Три дні тому був День подяки. Останній тиждень видався на славу. Такого обіду, як на День подяки, вдома їм ще не доводилося їсти. Для розмаїтості Венді приготувала індичку Діка Геллорана, але всі наїлися від пуза, навіть не приступивши до розчленовування веселої пташки. Джек простогнав, що їстимуть вони тепер індичку до кінця зими — у сандвічах, з локшиною, у сметані, із сюрпризом...

Венді ледь посміхнулася.

— Ні, — сказала вона, — тільки до Різдва. А потім буде каплун.

Джек і Денні хором застогнали.

Синці із шиї Денні зникли, а з ними — майже вс!і страхи. У День подяки Венді катала сина на санках, а Джек працював над п’єсою, яка вже наближалася до завершення.

— Усе ще боїшся, доко? — поцікавилася Венді, не знаючи, як запитати не настільки прямо.

— Так, — просто відповів той, — але тепер я тримаюся в безпечних місцях.

— Тато каже, що рано або пізно лісники зацікавляться тим, чому ми не виходимо на зв’язок по рації. І приїдуть подивитися, чи все гаразд. Тоді можна буде поїхати. Нам з тобою. А тато залишиться до весни. У нього є на це вагомі причини. У певному сенсі, доко... знаю, тобі важко це зрозуміти... ми загнані в кут.

— Ага, — ухильно відповів хлопчик.

Цього сяючого полудня батьки залишилися вдвох нагорі, і Денні знав, що вони кохаються. Зараз вони задрімали. Денні знав, вони щасливі. Мама ще побоювалася, а ось татова позиція була дивною. Начебто він зробив щось дуже важке, і зробив правильно. Але, схоже, Денні не цілком розумів, що саме. Батько навіть у думках ретельно охороняв це. Денні міркував: чи можна радіти вчинку й одночасно соромитися його настільки, щоб намагатися про нього не думати? Питання не давало спокою. Денні вважав, що коли все гаразд, такого бути не може. Як не намагався хлопчик проникнути в батькові думки, проступала лише невиразна картинка: високо в пронизливо-синьому небі кружляло щось на кшталт восьминога. Два рази Денні зосереджувався доволі сильно, щоб уловити, що це, і обидва рази тато раптом упирався в нього таким пронизливим і страхаючим поглядом, начебто знав, чим Денні зайнятий.

Зараз Денні у вестибюлі готувався вийти на вулицю. Він гуляв часто, прихоплюючи то санки, то снігоступи. Йому подобалося бувати поза готелем. Коли він опинявся за'двери-ма, на сонячному світлі, у нього немов гора падала з пліч.

Хлопчик приніс стілець, став на нього, із шафки біля танцювального залу дістав куртку й стьобані штани, а потім сів, щоб їх надягти. Чоботи лежали в коробці для взуття. Він натягнув їх, а коли заходився шнурувати й зав’язувати акуратним «бабусиним» вузлом сирицеві шнурки, то язик від старанності виповз з куточка рота назовні. Рукавиці, лижна маска — і готово.

Пройшовши через кухню до чорного ходу, хлопчик спинився. Йому набридло гратися на задньому дворі, до того ж у ці години місце, де він грався, закривала тінь готелю. Денні не подобалося бути в тіні «Оверлука». Він вирішив, що замість цього надягне снігоступи й сходить на дитячий майданчик. Дік Геллоран велів триматися подалі від кущів живоплоту, але думка про звірів-дерев не надто переймала хлопчика. Зараз їх поховали під собою замети, виднілися лише підвищення невизначеної форми — колись вони були головою кролика й хвостами левів. Отак визираючи з-під снігу, вони здавалися радше безглуздими, ніж страхаючими.

Денні відчинив чорний хід і взяв із майданчика для підвозу молока свої снігоступи. П’ять хвилин по тому на парадному ґанку він прикріпив їх до ніг. Тато казав, що в нього (Денні) талант ходити на снігоступах — ледачий шаркаючий крок, поворот щиколотки, від якого пухнастий сніг злітає із кріплень саме перед тим, як нога знову опускається на землю, — йому залишається тільки наростити на стегна, гомілки й щиколотки необхідну мускулатуру. Денні виявив, що щиколотки втомлюються раніше. Ходіння на снігоступах точно так само стомлювало їх, як катання на ковзанах, — адже доводилося увесь час обтрушувати кріплення. Приблизно кожні п’ять хвилин Денні доводилося зупинятися, щоб відпочити, розставивши ноги й вирівнявши снігоступи.

Але по дорозі до дитячого майданчика відпочивати не треба було, він увесь час ішов під гору. Денні заледве перебрався через дивовижний замет, радше схожий на дюну, яку намело на парадний ґанок, і менше ніж за десять хвилин уже тримався рукою в рукавиці за гірку на дитячому майданчику. Він майже не задйхався.

Дитячий майданчик під глибоким снігом був значно симпатичніший, ніж восени. Він нагадував парк атракціонів. Ланцюги гойдалки примерзли, химерно перекручені, сидіння лежали просто на снігу. Смуга перешкод перетворилася на крижану печеру, яку стерегли крижані зуби бурульок. З-під снігу визирали тільки димарі іграшкового «Оверлука»,

(Добре було б, щоб і справжній так само завалило... тільки щоб нас не було всередині.)

так у двох місцях, як ескімоські голки, визирали верхівки цементних кілець. Денні підійшов до них, присів навпочіпки й почав копати. Дуже скоро темна паща одного з кілець відчинилася, і хлопчик протиснувся в холодний тунель. Він уявляв себе Патріком Макґугеном, секретним агентом (цю програму на беррінґтонському телеканалі показували двічі, і тато жодного разу її не пропустив — він готовий був не ходити в гості, щоб залишитися вдома й подивитися «Секретного агента» або «Месників», а Денні завжди дивився разом з ним), що тікає по швейцарських горах від агентів КДБ. Отут були лавини, а його подружку вбив отруєною стрілою сумнозвісний агент КДБ Слоббо, але десь неподалік була антигравітаційна машина росіян. Можливо, в кінці цього тунелю. Він дістав свій автомат і покрокував по цементному тунелю, широко розкривши насторожені очі, видихаючи повітря.

Дальній кінець кільця виявився щільно перекритий снігом. Денні спробував прокопатися наскрізь і здивувався (а трохи й стривожився), наскільки міцним — майже як лід — виявився сніг через холодний вантаж, що постійно тиснув згори.

Вигадана гра розпалася. Денні раптом зміркував, що замкнений у тісному цементному тунелі, а тому добряче нервує. Він почув власний подих, який здався вологим, гучним і швидким. Він був під снігом, а через отвір, який Денні викопав, щоб потрапити сюди, світло майже не проникало. Хлопчикові раптом найдужче в світі захотілося опинитись нагорі, він раптом згадав, що тато з мамою сплять і не знають, де він, і що якщо цю діру засипле, він опиниться в пастці — а «Оверлук» його недолюблює.

Денні із зусиллям розвернувся й поповз по цементній трубі назад, за спиною дерев’яно потріскували снігоступи, під долоньками хрумтіло мертве осикове листя останнього листопаду. Щойно він дістався до кінця, до холодного світла, що лилося згори, як сніг справді обвалився — зовсім трохи, але досить, щоб припудрити малого, перекрити викопаний ним у снігу отвір і залишити Денні в темряві.

На мить розум хлопчика заціпенів у цілковитій паніці, не здатний міркувати. Потім, немов зоддалік, почувся наказ батька: ніколи не гратися на стовінґтонському смітнику, адже дурні, бува, викидають старі холодильники, не знявши дверцят. Якщо заберешся всередину й вони випадково зачиняться, вибратися неможливо. Умреш у темряві.

(Ти ж не хочеш, щоб таке сталося з тобою, га, доко?)

(Ні, тату)

Але таке сталося, підказав, шаленіючи, розум, сталося, ти в темряві, ти замкнений, і отут холодно, як у холодильнику І...

(тут зі мною є щось іще)

Судорожно зойкнувши, Денні перестав дихати. По жилах розтікся жах, що наганяє сон. Так. Так. Тут разом із ним було щось іще, щось жахливе, що «Оверлук» приберіг саме для такого випадку. Може, величезний павук, що ховається в норі під опалим листами або пацюк... а може, труп якого-небудь малюка, що вмер тут, на дитячому майданчику. Чи траплялося тут таке? Так, подумав Денні, можливо. Пригадалася та жінка у ванні. Кров із мозком на стіні президентського люкса. І малюк із розбитою при падінні чи то з брусів, чи з гойдалки головою, що повзе за ним у темряві, посміхаючись, і шукає одного останнього товариша для ігор на нескінченному дитячому майданчику. Назавжди. Ось-ось стане чутно, як він наближається.

У дальньому кінці цементного тунелю почувся неголосний шерех опалого листя, начебто щось рачки повзло до Денні... У будь-який момент на щиколотку опуститься холодне рученя...

Ця думка вивела Денні із заціпеніння. Він кинувся розривати пухкий сніг, що обвалився, закупоривши цей кінець цементного кільця, викидаючи його назад між ногами, як собака, що викопує кістку. Зверху сочилося блакитнувате світло, й Денні рвався до нього, як пірнальник із глибини. Він дряпав спину об край кільця. Один снігоступ зачепився за інший. Під лижну маску й за комір куртки набилося снігу. Він копав його, вгризаючись у холодну пухку масу. Здавалося, сніг хоче втримати хлопчика, всмоктати назад, униз, у цементне кільце, де чекала невидима істота, що хрумтить листям, і залишити там. Назавжди.

Потім Денні опинився на волі, обличчя виявилося поверненим угору, до сонця, він повз по снігу, відповзав від напівпохованого цементного кільця, хрипло хапаючи ротом повітря; від пухнастого снігу обличчя стало комічно білим — жива маска жаху. Накульгуючи, хлопчик дістався до смуги перешкод і сів, щоб відсапатися й наново закріпити снігоступи. Поправляючи й перев’язуючи кріплення, він не зводив очей з отвору, яким закінчувалася цементна труба. Він вичікував — чи не зрине звідти що-небудь. Нічого не з’явилося, і Денні задихав рівніше. Що б не жило там, ця істота боялася сонячного світла. Її тримали там замкненою й виходити назовні вона, можливо, могла тільки в темряві... або коли обидва кінці її круглої в’язниці забивало снігом.

(Але зараз я в безпеці, у безпеці й просто повернуся додому, тому що тепер я)

Позаду щось м’яко ухнуло.

Денні обернувся й подивився на готель. Але навіть раніше, ніж він подивився,

(бачиш індіанця на цій картинці?)

він уже знав, що побачить, — адже хлопчик зрозумів, що це за глухий удар. Із таким звуком обвалюється великий сніжний шар — зісковзує з даху готелю й падає на землю. (бачиш^7.)

Так. Він бачив. Сніг обвалився з куща, підстриженого у формі собаки. Коли Денні прийшов сюди, це був усього лише банальний замет за межами майданчика. Тепер з-під снігу з’явився собака — недоречний сплеск зелені посеред білизни, від якої на очі навертаються сльози. Собака стояв на задніх лапах, немов випрошував цукерку або шматочок чого-небудь їстівного.

Але цього разу він не збожеволіє, не втратить холоднокровності. Тому що, принаймні, не пійманий у темній дірі. Тут світить сонце. А це всього лише собака. Сьогодні доволі тепло, з надією подумав хлопчик. Може, сонце просто настільки підтопило сніг на собаці, що його рештки обвалилися, ото і все. Може, справа в цьому.

(не підходь до цього місця... тримайся осторонь) Зав’язки снігоступів тримали намертво. Денні підвівся, оглянувся й упився поглядом у цементне кільце, майже повністю засипане снігом. Від того, що він побачив біля отвору, з якого вибрався, серце Денні зупинилося. Тунель закінчувався круглою плямою мороку, складкою тіні, що позначила діру, яку хлопчик викопав, щоб потрапити усередину. Зараз, незважаючи на сліпучий сніг, йому здалося, начебто там щось видніється. Ворушиться. Рука. Долонька якоїсь страшенно нещасної дитини, благальна рука потопаючого.

(урятуй мене, будь паска, урятуй, якщо не можеш урятувати мене, принаймні, ходи пограйся зі мною... назавжди, назавжди, назавжди)

— Ні, — хрипло прошептав Денні. Слово у всій наготі вивалилося з пересохлого рота. Тепер свідомість відчутно вагалася, готова покинути його, як покинула, коли та жінка з ванни... ні, краще про це не думати.

Денні вхопився за нитки реальності й міцно вчепився в них. Тобі треба вибратися звідси. Зосередься на цьому. Спокійно. Будь як секретний агент. Хіба Патрік Макґуген плакав би й замочив штани, як дитина?

Або тато?

Це трохи заспокоїло Денні.

Позаду знову почулося тихе «фламп» упалого снігу. Він обернувся. Тепер зі снігу визирала й гарчала на нього голова одного з левів. Лев опинився ближче, ніж мав бути, — майже біля воріт дитячого майданчика.

Жах, що наростав у ньому, Денні придушив. Він — секретний агент, і зуміє втекти.

Він рушив до виходу із майданчика тим же кружним шляхом, що і його батько в день, коли пішов сніг. Усю увагу Денні поглинули снігоступи. Повільні, широкі ковзні кроки. Не піднімай ногу занадто високо, бо впадеш. Поверни щиколотку, струси сніг з перехрестя кріплень. Йому здавалося, що він іде так повільної Ось і ріг дитячого майданчика. Там високі замети, і Денні вдалося перебратися через паркан. Переступивши однією ногою через огорожу, він мало не зарив носом, коли другий снігоступ зачепився за стовпчик огорожі. Денні переніс вагу на зовнішню опору, розмахуючи руками, як млин, пам’ятаючи, як важко підніматися, якщо впадеш.

Праворуч знову повторився той же неголосний звук. Упав шар снігу. Денні оглянувся й побачив двох інших левів. Звільнившись від снігу до передніх лап, вони пліч-о-пліч сиділи приблизно за шістдесят кроків від хлопчика. Зелені заглибини — їхні очі — не відривалися від нього. Собака повернув голову.

(Це трапляється, тільки коли не дивишся)

— О! Гей...

Снігоступи схрестилися й він шубовснув у сніг, безладно розмахуючи руками. Холодні грудки набилися в каптур, за комір, у халяви чобіт. Заледве вибравшись зі снігу, Денні спробував підіпхнути снігоступи під себе (серце колотилося, як божевільне)

(секретний агент, пам’ятай, ти секретний агент) і впав на спину. Якусь мить він лежав, дивлячись у небо, думаючи, що простіше було б здатися.

Потім він згадав про істоту в цементному тунелі й зрозумів, що здатися не може. Підібравши ноги, Денні пильно дивився на кущі живоплоту. Три леви зібралися тепер разом, до них було близько сорока футів. Собака зайшов ліворуч від них, начебто відрізав Денні шлях до відступу. Якщо не завважувати пухнастих жабо навколо ший і морд, снігу на скульптурах не було. Всі вони не зводили з хлопчика очей.

Він загнано дихав, під черепом, немов пацюк, вертілася, гризла паніка. Та хлопець боровся з панікою і снігоступами.

(татів голос: ні, не воюй з ними, доко. Іди так, немов вони — твої ноги. Іди разом з ними)

(Так, тату.)

Він знову пішов, намагаючись відновити легкий ритм, якому вчився в тата. Помалу той почав вертатися, але з ним прийшло й усвідомлення того, що Денні втомився — так зморив його страх. Сухожилля на стегнах та ікрах горіли й тремтіли. Попереду виднівся знущально далекий «Оверлук» — він немов витріщав на хлопчика безліч вікон, начебто там проходили якісь змагання, що трішки його цікавили.

Денні оглянувся через плече, і його квапливе дихання на мить завмерло, а потім іще почастішало. Від нього до найближчого лева тепер залишилося не більше двадцяти футів. Звір грудьми розсікав сніг, немов собака, що купається в ставку. Два інших голова до голови йшли праворуч і ліворуч від нього, — справжнісінький тобі армійський патруль, — а собака, як розвідник, і далі рухався ліворуч. У того лева, що був ближче до Денні, голова пригнулася до землі, плечі могутньо здибилися над шиєю, хвіст задерся, начебто перед тим, як Денні оглянувся, той зі свистом розтинав повітря. Йому спало на гадку, що лев схожий на величезну домашню кішку, яка хвацько забавляється з мишею перед тим, як убити.

(...упасти)

Ні, якщо він упаде, йому кінець. Піднятися йому не дозволять. Вони кинуться на нього. Денні скажено замахав руками й, набравши повні легені повітря, рвонув уперед, його центр ваги танцював просто перед носом хлопчика. Піймавши рівновагу, він заспішив далі, кидаючи назад короткі погляди через плече. Повітря зі свистом входило й виходило з пересохлого горла, обпалюючи, як гаряче скло.

Світ звузився до сліпучого снігу, зелених фігур живоплоту й шереху снігоступів. І чогось іще. М’який, приглушений тупіт. Денні спробував додати ходу й не зумів. Зараз він ішов над похованою під снігом під’їзною дорогою — маленький хлопчик, обличчя якого майже повністю приховував каптур куртки. Тихий, ясний полудень. Застигле повітря.

Коли він оглянувся ще раз, лев, що йшов попереду, виявився всього за п’ять футів позаду. Він посміхався. Паща була розкрита, зуби стиснуті, мов зубці коліщат годинника. За левами Денні побачив кролика — з-під снігу висунулася яскраво-зелена голова, начебто кролик повернув свою жахливу морду, яка нічого не виражала, щоб побачити, як інші закінчать підкрадатися.

На газоні перед «Оверлуком», між кільцем під’їзної дороги й ґанком, Денні дозволив паніці вирватися на волю й незграбно побіг на снігоступах, тепер уже не сміючи оглянутися, нахиляючись уперед все дужче; руки випереджали хлопчика, роблячи схожим на сліпого, що відшукує перешкоду. Каптур звалився на спину, відкривши обличчя, крейдяна блідість якого змінилася пропасними плямами рум’янцю на щоках, очі від жаху вискакували з орбіт. Ґанок був уже зовсім близько. Позаду раптом голосно хруснув сніг — немов щось стрибнуло.

З беззвучним криком Денні повалився на сходи ґанку й рачки поліз угору. Позаду зі стукотом чіплялися один за одного снігоступи.

Повітря немов розірвалося, і ногу простромив біль. Почувся тріск тканини, що рвалася. І ще щось, що напевно — без сумніву — було плодом його уяви.

Сердите гарчання.

Запах хвої й крові.

Денні, хрипло схлипуючи, на весь зріст розтягнувся на ґанку. У роті був відчутний мідний присмак. Серце важко тіпалося в грудях. З носа тонким струмком текла кров.

Він поняття не мав, скільки пролежав там, перш ніж розчинилися парадні двері й до нього в самих джинсах і тапочках вибіг Джек. Слідом бігла Венді.

— Денні! — крикнула вона.

— Доко! Денні, заради Бога! Що сталося? У чому справа?

Тато допомагав йому піднятися. Стьобані штани виявилися прорвані наскрізь. Під дірою була розірвана лижна вовняна шкарпетка, ікру суцільно покривали подряпини... начебто Денні пробував протиснутися крізь тісно зарослу вічнозелену огорожу, а* гілки чіплялися за нього.

Він оглянувся. Удалині, за газоном, за полем для гольфу, виднілися ледь окреслені сніжні горбики. Звірі. Жива огорожа. Між ними й дитячим майданчиком. Між ними й дорогою. Ноги Денні підкосилися. Джек підхопив його. Хлопчик розплакався.

35. Вестибюль

Денні розповів батькам усе, крім того, що трапилося, коли сніг закупорив отвір цементного кільця. Він не зміг змусити себе повторити це й не знаходив правильних слів, щоб виразити почуття апатії й жаху, яке повільно охопило його, коли там, у холодній пітьмі, він почув потріскування мертвого осикового листя. Але Денні розповів про м’яке ухання сніжних брил, що обвалювалися. Про лева, який, втягнувши голову в плечі, що вибирався з-під снігу, розсікаючи його, як воду, щоб погнатися за хлопчиком. Навіть розповів, як кролик, коли все добігало кінця, повернув голову,

щоб подивитися на це.

14 “Сяйво”

Усі троє влаштувалися у вестибюлі. Джек розпалив камін так, що той аж гудів. Денні загорнули в ковдри на тому маленькому диванчику, де колись — мільйон років тому — сиділи, пересміюючись, як дівчиська, три черниці, очікуючи, щоб черга біля стійки адміністратора розсмокталася. Хлопчик попивав із кухля гарячий суп з локшиною. Венді сиділа поруч і гладила його по голові. Джек влаштувався на підлозі, й, у міру того як Денні розповідав, його обличчя ставало усе більше застиглим і нерухомим. Він двічі діставав із задньої кишені хусточку, щоб обтерти спраглі губи.

— Тоді вони погналися за мною, — закінчив хлопчик. Джек піднявся й став біля вікна, спиною до них. Денні глянув на маму.

— І гналися аж до ґанку. — Він щосили намагався говорити спокійно — адже, якщо він збереже спокій, йому повірять. Містерові Стенджеру залишитися спокійним не вдалося. Він розплакався й не зумів зупинитися, і ЛЮДИ В БІЛИХ ХАЛАТАХ приїхали забрати його — якщо ти плачеш і не можеш зупинитися, отже, у тебе НЕ ВСІ ДОМА, а коли ж ти повернешся? ХТОЗНА. Куртка, штани й обліплені снігом снігоступи Денні валялися біля дверей на килимку

(Не заплачу,, не дозволю собі плакати)

Він подумав, що це йому під силу, але дріж угамувати не міг. Дивлячись на вогонь, хлопчик чекав, що тато що-небудь скаже. У темній кам'яній печерці танцювали високі жовті язики полум’я. Із тріском вибухнула соснова шишка, у димохід стовпом полетіли іскри.

— Денні, ходи-но сюди.

Джек обернувся. Обличчя й далі було мертвотним, стисненим. Денні не хотілося дивитися в це обличчя.

— Джеку...

— Я просто хочу, щоб хлопчик на хвилинку підійшов до мене.

Денні сповз із дивана й підійшов до тата.

— Молодець. Ану, що ти бачиш?

Денні ще не дійшов до вікна, але вже знав, що побачить. Звичайна зона їхніх прогулянок, позначена плутапиною слідів чобіт, санок, снігоступів. А за нею вниз по схилу, до кущів живоплоту й дитячого майданчика, спускалося сніжне поле, що вкривало всю територію «Оверлука». Рівну білизну порушували всього два ланцюжки слідів: один вів просто від ґанку до дитячого майданчика, інший — назад, довгий і звивистий.

— Лише мої сліди, тату. Але...

— Як щодо живоплоту, Денні?

Губи хлопчика затремтіли. Він готовий був розплакатися. А, якщо він не зуміє перестати?

(Не заплачу, не заплачу, ні. НІ)

— Усе засипало снігом, — прошептав він. — Але, тату...

— Що? Не чую!

— Джеку, це ж допит із пристрастю! Хіба ти не бачиш, що він наляканий, він...

— Замовкни! Нумо, Денні?

— Вони подряпали мене, тату. Ногу...

— Мабуть, ти роздряпав ногу об наст.

Між ними опинилася бліда, розсерджена Венді.

— До чого ти намагаєшся його схилити? — запитала вона. — До зізнання в убивстві? Що з тобою таке?

І тут відчуженість в очах Джека зламалася.

— Я намагаюся допомогти йому усвідомити різницю між реальністю й звичайною галюцинацією, ото й усе.

Він присів навпочіпки поруч Денні так, що їхні очі опинилися на одному рівні, а потім міцно обхопив сина.

— Денні, насправді нічого не було. Гаразд? Було щось на кшталт одного з тих трансів, у які ти іноді впадаєш. Ото і все.

— Тату?

— Що, Дене?

— Ногу я подряпав не об наст. Там немає ніякого насту. Сніг пухнастий-пухнастий. Зовсім не злипається. Навіть сніжки не зробиш. Пам'ятаєш, ми хотіли пограти в сніжки й не змогли?

Він відчув, як батько весь напружився.

— Ну, тоді об сходинку ґанку

Денні відхитнувся. Він раптом зрозумів. Його осінило, хлопчик за мить здогадався про все одразу, як це іноді буває, як було з тією жінкою, якій хотілося залізти в штани до сірого чоловіка. Він великими очима дивився на батька.

— Ти знаєш, що я кажу правду, — вражений, прошептав

він.

— Денні, — обличчя Джека напружилося.

— Ти знаєш, тому що бачив...

Розкрита долоня Джека банально, зовсім не драматично плеснула по обличчю Денні, голова хлопчика гойднулася назад, на щоці клеймом виступив червоний відбиток.

Венді протяжно скрикнула.

Усі на мить заціпеніли, потім Джек схопив сина й сказав:

— Денні, вибач. Добре, доко?

— Ти вдарив його, виродку! — заволала Венді. — Брудний виродку!

Вона вчепилася в іншу руку Денні. На мить кожен із дорослих тягнув хлопчика до себе.

— Будь ласка, перестаньте мене тягти! — закричав він, і в голосі звучало таке страждання, що його відпустили. Потім прийшли сльози; схлипуючи, малий упав між вікном і диваном, а батьки безпомічно дивилися на нього — так діти дивляться на іграшку, яку розламали в бійці, з'ясовуючи, чия вона. У каміні, як ручна граната, вибухнула ще одна соснова шишка, і всі здригнулися.

Венді дала Денні дитячого аспірину, а Джек уклав його ь ліжечко, під ковдру. Хлопчик не протестував. Він миттю заснув, сунувши великий палець у рот.

— Не подобається мені це, — сказала вона. — Йому гірше.

Джек не відповів.

Венді лагідно, без гніву, без посмішки глянула на нього.

— Хочеш, щоб я вибачилася за те, що назвала тебе виродком? Добре, вибач. Та однаково, бити його не треба було.

— Знаю, — пробурмотів він. — Це я знаю. Що, чорт забирай, на мене найшло?

— Ти обіцяв, що ніколи більше його пальцем не торкнеш.

Він із люттю глянув на дружину, але лють одразу вляглася. Раптом, із жалем і жахом, Венді зрозуміла, яким Джек буде в старості. Раніше вона жодного разу не бачила його таким.

(?яким?)

«Переможеним, — відповіла вона сама собі. — Він як побитий».

Він сказав:

— Я завжди думав, що вмію тримати своє слово.

Венді підійшла й поклала долоню Джекові на руку.

— Добре, проїхали. А коли рятувальник приїде перевірити, як ми тут, скажемо йому, що всі хочемо спуститися вниз. Гаразд?

— Гаразд, — сказав Джек і в цей момент (принаймні) мав на увазі саме це. Так само щиро він думав, дивлячись зранку після пиятики в дзеркало на своє бліде змучене обличчя: «Покину. Зав’яжу раз і назавжди». Але ранок змінювався нч день, а вдень Джек почував себе трохи краще. А тоді приходив вечір. Як сказав хтось із великих мислителів двадцятого століття, вечір — час гріхопадінь.

Він виявив, що хоче, щоб Венді запитала його щодо живоплоту, щоб запитала, що мав на увазі Денні, коли казав: «Ти знаєш, тому що бачив...» Якби вона спитала, Джек усе б їй розповів. Усе. Про кущі, про жінку в тому номері. Навіть про пожежний шланг, що начебто дивився не в той бік. Але де варто було зупинитися в зізнанні? Чи можна сказати їй, що викинув магнето? І що якби він не зробив цього, всі вони могли б уже зараз бути в Сайдвіндері?

А вона сказала ось що:

— Хочеш чаю?

— Так. Чашка чаю була б дуже доречною.

Венді рушила до дверей, трохи загаявшись на порозі, щоб розтерти під светром передпліччя.

— Я винна не менше, ніж ти, — сказала вона. — Бо що ж ми робили, поки хлопчик переживав цей... сон, чи що це було?

— Перестань, — відповів Джек. — Усе минулося.

— Ні, — відповіла Венді і якось дивно, неспокійно посміхнулася. — Не минулось.

І вийшла заварювати чай, залишивши Джека сторожити сина.

36. Ліфт

Отямившись від неглибокого, неспокійного сну, у якому за ним по безконечному засніженому полю гналися величезні силуети незрозумілих обрисів, Джек спершу вирішив, що сон триває: у пітьмі чулися невиразні механічні шуми — брязкіт, клацання, гудіння, деренчання, тріск і шерех.

Потім поруч із ним у ліжку піднялася Венді, і він зрозумів, що це не сон.

— Що це? — Холодні, як з мармуру, пальці дружини охопили його зап’ястя. Джек притамував жагуче бажання струсити їх — звідки, чорт забирай, йому знати, що це таке? Годинник зі світним циферблатом повідомив з нічного столика: без п’яти дванадцята.

Знову щось загуділо. Голосний, рівномірний гул, що зовсім непомітно змінював тон. Він припинився, почулося клацання. Деренчливе «бум!». Глухий удар. Гудіння відновилося.

Ліфт.

Денні сів у ліжку.

— Тату? Тату? — голос був сонним і переляканим.

— Доко, я тут, — сказав Джек. — Залазь-но до нас. Мама теж прокинулася.

Зашелестіли простирадла — це Денні влігся між ними.

— Це ліфт, — прошептав він.

— Правильно, — підтвердив Джек. — Усього лише ліфт.

— Тобто як це всього лише? — зажадала відповіді Венді. У голосі почулася льодова нотка істерії. — Середина ночі. Хто ж у ньому катається?

Гууууууу. Клінк-кланк. Тепер — над головою. Деренчать, зачиняючись, дверцята, відчиняються й зачиняються двері на поверхи. Потім знову гул мотора й тросів.

Денні тихенько заскиглив.

Джек спустив ноги з ліжка на підлогу.

— Може, коротке замикання? Я перевірю.

— Не смій виходити з кімнати!

— Не дурій, — сказав він, натягаючи халат. — Це моя робота.

Венді одразу вискочила з ліжка слідом за ним. За собою вона поволокла Денні.

— Ми теж підемо.

— Венді...

— Що таке? — тужно запитав Денні. — Що сталося, тату?

Той замість відповіді пішов геть із сердитим, застиглим обличчям. Біля дверей він підв’язав халат поясом, відчинив їх й вийшов у неосвітлений коридор.

Венді на мить завагалася, так що першим з місця рушив Денні. Вона швидко наздогнала його, і в коридор вони вийшли разом.

Джек не ввімкнув світло. Вона пошукала вимикач, що запалював чотири лампи під стелею коридорчика, що вів до основного коридору. Джек, що обігнав їх, уже звертав за ріг. Вимикач цього разу знайшов Денні. Він підняв нагору всі три важільці. Коридор, що вів до сходів і шахти ліфта, освітився.

Джек стояв на майданчику з лавочками й плювальницями — нерухомо стояв перед закритими дверима ліфта. Він здався Венді якоюсь абсурдною версією сучасного Гамле-та — вицвілий картатий халат, коричневі стоптані тапочки зі шкіри. Нерішуча фігура, яку так загіпнотизувала трагедія, що насувається, що відвести її або як-небудь змінити стан справ цій людині не під силу.

(перестань, що це, Господи, за божевільні думки)

Її долоню боляче стиснула рука Денні. Хлопчик наполегливо дивився на неї знизу вгору, обличчя напружилося, на ньому відбилася тривога. Вона зрозуміла: Денні вловив плин її думок. Неможливо було сказати, як багато — або мало — з них йому зрозуміло, але Венді почервоніла, почуваючи себе майже так, ніби син застав її за мастурбацією.

— Ходімо, — сказала Венді, і вони рушили по коридору до Джека.

Гудіння й клацання тут було чутно голосніше, вони вселяли жах, паралізуючи енергію. Джек з гарячковою наполегливістю дивився на закриті двері ліфта. Крізь ромбовидне віконце на дверях Венді вдалося розрізнити троси, вони теж тихенько гуділи. Ліфт, клацнувши, зупинився під ними, у вестибюлі. Почувся стукіт дверцят, що відчинялися. І...

(вечірка)

Чому вона подумала «вечірка»? Слово влетіло їй у голову без жодних причин, просто так. В «Оверлуку» стояла напружена тиша — лише з шахти ліфта чулися дивні звуки (оце, мабуть, вечірка!)

(:???ЯКА ВЕЧІРКА???)

На якусь долю секунди у Венді в голові зринула така реальна картина, що їй здалося, начебто вона згадала це... це був не рядовий спогад, яких повно, але скарб із тих, які зберігаєш для зовсім особливих випадків і якими рідко ділишся вголос. Вогні... сотні, може, тисячі вогнів. Вогні й фарби. Ляскають пробки шампанського. Оркестр — сорок музик — грає «Під настрій» Ґлена Міллера. Але Ґлен Міллер дав дуба від своєї сигарети з марихуаною ще до того, як Венді народилася, звідки вона може пам’ятати Ґлена Міллера?

Вона опустила погляд на Денні й побачила, що той схилив голову набік, начебто чув щось, чого не чула вона. Він дуже сполотнів.

Бух.

Унизу ляснули двері. Ліфт, гудучи й завиваючи, почав підйом. Крізь ромбовидне віконце Венді побачила спершу корпус мотора над кабіною, потім у ромбиках латунних дверей зринув інтер’єр кабіни. Вона була порожня. Кабіна була порожня, порожня, але

(у ніч вечірки тут, мабуть, юрбилися люди, переповняючи кабіну понад усяку міру... але, звичайно, тоді вона була новенькою, а вони всі були в масках)

(???У ЯКИХ МАСКАХ???)

Кабіна зупинилася на четвертому поверсі. Венді подивилася на Денні. Обличчя перетворилося на суцільні очі. Рот стиснувся в перелякану безкровну щілинку. Над ними знову задеренчали латунні двері. Стукнувши, відчинилися дверцята ліфта, відчинилися зі стукотом — адже прийшов час сказати

(доброго вечора... доброго вечора... так, чудово... ні, слово честі, я не можу залишитися до зняття масок... рано в ліжко, рано вставати... о, чи це не Шейла? Он той чернець? Шейла вирядилася ченцем — як дотепно, правда?., так, на добраніч... на добра...)

Бух.

Брязнули важелі. Запрацював мотор. Кабіна, завиваючи, знову поїхала вниз.

— Джеку, — прошептала Венді, — Що це? Що з ним таке?

— Коротке замикання, — сказав він. Його обличчя начебто одерев’яніло. — Я ж сказав, це коротке замикання.

— У мене в голові увесь час чутні голоси! — закричала вона. — Що це? Що сталося? Я почуваю себе так, начебто божеволію!

— Які голоси? — Він дивився на неї убивче чемно.

Вона повернулася до Денні.

— Ти?..

Хлопчик повільно кивнув.

— Так. І музика. Начебто з давніх часів. У голові.

Кабіна знову зупинилася. Порожнісінький готель, потріскуючи, мовчав. Зовні в темряві завивав під карнизами вітер.

— Може, ви обоє здуріли? — тоном світської бесіди запитав Джек. — Я нічого не чую, крім того, що в ліфта щось на кшталт електричної гикавки. Якщо ви вирішили влаштувати хорову істерику, чудово. Але я пас.

Ліфт знову їхав униз.

Джек ступнув праѣоруч, де до стіни на рівні грудей був прикріплений ящик із заскленою передньою стінкою. Він ударив по ній голою рукою, стиснутою в кулак. Стекло, дзявкнувши, провалилося всередину. Із двох кісточок потекла кров. Джек дістав із ящика довгий гладкий ключ.

— Джеку, ні. Не треба.

— Я маю намір зайнятися своєю роботою. Дай-но мені тепер спокій, Венді.

Вона спробувала схопити його за руку. Він відіпхнув її назад. Венді заплуталася в полах халата й незграбно шльопнулася на килим. Денні пронизливо закричав і впав на коліна поруч неї. Джек знову відвернувся до ліфта й вставив ключ у гніздо.

Троси зникли, а в маленькому віконці з’явилося дно кабіни. За секунду Джек із силою повернув ключ. Почувся скрип, скрегіт, і ліфт миттєво завмер. Відчеплений мотор у підвалі завив ще голосніше, після чого ввімкнувся розмикач контуру й «Оверлук» поринув у неземну тишу. У порівнянні з нею нічний вітер за вікном здався дуже голосним. Джек тупо дивився на сірі металеві дверцята ліфта. Під замковою щілиною залишилися три цятки крові з розсічених кісточок пальців.

Джек знову обернувся до дружини й сина. Венді сиділа, а Денні однією рукою обіймав її. Обоє пильно дивилися на Джека, немов він був чужинцем, якого вони бачать уперше — може, й небезпечним чужинцем. Він відкрив рота, не цілком упевнений, що зараз скаже.

— Це... Венді, це моя робота.

Вона чітко виговорила:

— Трахана твоя робота.

Джек знову повернувся до ліфта, просунув пальці в тріщину праворуч від дверей, і вони знехотя привідчинилися. Потім йому вдалося всім тілом налягти на них і відчинити навстіж.

На рівні грудей Джека виявилася підлога кабіни — вона застопорилася на півдорозі до майданчика. З кабіни лилося тепле світло — повна протилежність нафтовій чорноті шахти внизу.

Йому здалося, що він дивиться туди нескінченно довго.

— Нікого, — мовив він відтак. — Коротке замикання, як я й казав.

Зігнувши пальці, Джек сунув їх у щілину за дверцятами й заходився тягти, щоб ті зачинилися... потім йому на плече лягла долоня дружини — напрочуд сильна. Вона відтягала Джека геть.

— Венді! — крикнув він. Але вона вже вхопилася за нижній край кабіни й підтяглася настільки, що змогла заглянути всередину. Потім спробувала підтягтися повністю, м’язи на плечах і животі судорожно здувалися. За мить ноги Венді гойдалися над чорнотою шахти, а рожевий тапочок зісковзнув з ноги й, падаючи, зник із виду.

— Мамої — закричав Денні.

І тут вона виявилася нагорі — щоки горіли, бліде чоло світилося, як спиртовий ліхтар.

— А це що, Джеку? Коротке замикання? — Вона щось кинула, і коридор раптом заповнився конфеті — білим, червоним, синім і жовтим.

— Оце?

Стрічка зеленого серпантину, що вицвіла від часу, набувши блідого, пастельного тону.

— Чи оце?

На килим із диким візерунком упала чорна шовкова маска, присипана на скронях блискітками — «котячі вічка»; її Венді теж дістала з кабіни.

— Схоже це на коротке замикання, як ти гадаєш, Джеку? — крикнула йому Венді.

Джек повільно відступив від маски, машинально мотаючи головою. З посиланого конфеті килима «котячі вічка» байдуже дивилися в стелю коридору.

37. Бальна зала

Настало перше грудня.

У східному крилі, у бальній залі, на туго набитому кріслі з високою спинкою стояв Денні. Він розглядав годинник під скляним ковпаком. Годинник займав середину високої декоративної камінної полиці, по боках якої стояли два великих слоники зі слонової кістки. У глибині душі хлопчик очікував, що слоники заворушаться й спробують підняти його на бивні, але ті не виказували жодних ознак руху. «Безпечні».

Від тої ночі, коли ожив ліфт, Денні все в «Оверлуку» почав ділити на дві категорії. Ліфт, підвал, дитячий майданчик, номер 217 і президентський люкс (виявляється, не «лук», а «люкс»; учора за вечерею тато читав якийсь Гросбух, і він подивився в ньому, як правильно, ретельно запам'ятавши) Денні відніс до категорії «небезпечних». «Безпечними» були їхня кімната, вестибюль, Ганок. Зважаючи на все, бальна зала — теж.

(Принаймні слоники.)

Щодо інших приміщень певності не було, так що хлопчик взяв собі за правило уникати їх.

Він розглядав годинник під скляним ковпаком. Його закривало скло, тому що всі коліщата, зубчики й пружинки механізму визирали назовні. Зовні їх облямовувала чи то хромована, чи сталева рейка, а просто під циферблатом була паличка-вісь із зубом на кожному кінці. Стрілки годинника показували чверть на дванадцяту, і хоча Денні не знав римських цифр, за розташуванням стрілок можна було здогадатися, о котрій годині вони зупинилися. Годинник стояв на оксамитовій основі. Перед ним, злегка викривлений за склом, лежав мистецьки зроблений срібний ключ.

Денні мав годинники за ті предмети, чіпати які заборонялося: як декоративний пожежний щит в оббитій латунню шафці біля каміна у вестибюлі або високий китайський комод біля далекої стіни їдальні.

У ньому раптом прокинулося відчуття несправедливості, сердите обурення, і

(мало ного мені не можна чіпати, начхати, воно ж мене зачепило? воно ж гралося зі мною, чи не так?)

Так. До того ж не надто переймаючись тим, щоб не зламати.

Денні вийняв руки з кишень, ухопився за скляний ковпак, підняв і відставив убік. Він дозволив собі одним пальцем швиденько провести по механізму. Вказівний палець легко сковзнув по коліщатах, а зубчики залишили на його подушечці вм'ятини. Денні взяв срібний ключ. Він був незручно маленький для дорослого, але дуже зручний для пальців малого. Хлопчик сунув ключ у замкову щілину посередині циферблата. Той легко ввійшов на місце з ледь чутним клацанням, яке Денні радше відчув, ніж почув. Звичайно, обертався ключ праворуч, за годинниковою стрілкою.

Денні повертав його, поки той не застопорився, і тоді вийняв. Годинник зацокав. Зубчики закрутилися; описуючи півкола, туди-сюди зарухалося велике спускове колесо. Стрілки ожили. Тримаючи голову абсолютно нерухомо, широко розкривши очі, можна було помітити, як хвилинна стрілка поповзла до годинної. До місця їхньої зустрічі залишалося близько сорока п'яти хвилин. До опівночі.

(І над усім запанувала Червона Смерть.)

Хлопчик насупився, а потім відігнав цю думку Вона не викликала в нього ніяких асоціацій і нічого для нього не означала.

Він знову витягнув вказівний палець і підштовхнув хвилинну стрілку до годинної, йому було цікаво — що ж станеться. Зозулі в годиннику не було, але в ньому навіщось помістили сталеву рейку.

Пролунала коротка серія клацань, а потім годинник зайшовся вальсом Штрауса «Голубий Дунай». Почав розмотуватися рулон пробитої дірочками тканини завширшки не більше двох дюймів. Піднімалися й опускалися маленькі групки латунних молоточків. По сталевій рейці через циферблат виплили на загальний огляд дві фігурки — балетні танцівники. Праворуч — юнак у чорному трико й пуантах, ліворуч — дівчина в пишній спідничці й білих панчохах. Вишукано вигнуті руки утворювали над їхніми головами арки. Ляльки зійшлися посередині, перед римською шісткою.

Збоку Денні набачив малюсінькі жолобки — просто під пахвами в танцюристів. Туди сковзнула вісь, пролунало ще одне тихе клацання. Зубці на обох кінцях стержня почали повертатися. Дзвенів «Голубий Дунай». Опустивши руки, танцюристи обнялися. Юнак підняв дівчину над головою, а потім перевернув через стержень. Тепер обоє лежали, голова юнака заховалася під коротку балетну пачку дівчини, а дівчина вткнулась обличчям у середину трико партнера. їх трясла механічна пристрасть. Денні зморщив носа. Лялечки цілували піськи. Йому стало гидко.

За хвилину все закінчилося. Юнак зробив зворотне сальто через стержень осі й підняв дівчину на ноги. Денні здалося, що ляльки розуміюче кивнули одне одному, потім руки знову зігнулися арками над головами. Танцюристи посунули туди ж, звідки й з’явилися, і зникли саме в той момент, коли закінчився «Голубий Дунай». Годинник заходився відраховувати сріблисті удари.

(Північ! Б'є північ!)

(Маскам урааааа!!!)

Денні різко повернувся на кріслі, мало не впавши. Бальна зала була порожньою. За подвійним вікном з неба знову посипав сніг. На підлозі лежав незім’ятий величезний килим — багате плетиво червоно-золотої вишивки (на час танців його, звичайно, прибирали). Навколо були маленькі столики на двох, що налаштовують на інтим; у стелю зиркали ніжки перевернених, схожих на павуків стільців.

Порожнісінька зала.

Але порожнеча була вдаваною. Тому що тут, в «Оверлуку», постійно щось відбувалося. Тут, в «Оверлуку», переплуталися всі часи. Тут панувала нескінченна серпнева ніч сорок п’ятого з її сміхом, випивкою, з поважними й шляхетними гостями, які піднімалися й опускалися в ліфті, пили шампанське й обмінювалися банальними люб’язностями. Тут тяглася червнева досвітня година двадцятилітньої давнини, і мафіозі без кінця шпигували кулями розірвані, закривавлені тіла трьох чоловіків, яких трусила безконечна агонія. А в номері на третьому поверсі, очікуючи гостей, у ванні погойдувалася на воді жінка.

Усе це в «Оверлуку» жило якоюсь подобою життя. Немов срібним ключем завели весь готель. Годинник ішов. Годинники відраховували час.

«Цей ключ — я», — сумно подумав Денні. Тоні попереджав його, а він усе пустив на самоплив.

{Мені тільки пять!)

вигукнув він комусь, хто був напівприсутній у залі.

(Невже те, що мені тільки пять, нічого не міняє?)

Відповіді не було.

Денні знехотя повернувся назад до годинника. Цей момент він відстрочував у надії, що станеться щось таке, що дасть можливість обійтися без Тоні, не намагатися викликати його, що з'явиться лісник, вертоліт або рятувальна команда. У телесеріалах вони завжди з'являлися вчасно й усіх рятували. У телевізорі рятувальники, підрозділи СВАТ^26 і парамедики були доброзичливою силою, яка врівноважує те похмуре зло, яке Денні осягав у цьому світі. Коли люди втрапляли в біду, їм допомагали вибратися, та й по всьому, їм не треба було самим вибиратися з неприємностей.

(будь ласка...)

Відповіді не було.

Не було відповіді, а якщо Тоні прийде, чи не обернеться його прихід давнім кошмаром? Стукіт, хрипкий, роздратований голос, синьо-чорний килим? «Редрум?»

Але що ще?

(будь ласка ну будь ласка)

Ніякої відповіді.

Із тремтячим подихом хлопчик глянув на циферблат. Зубчасті коліщата оберталися, чіпляючись одне за одне. Балансир, заворожуючи, гойдався. А якщо тримати голову зовсім нерухомо, можна було помітити, як хвилинна стрілка невблаганно повзе вниз, із XII до V.

Якщо зовсім не рухати головою, видно було, що...

Циферблат зник. На його місці виявилася кругла чорна діра. Вона вела вниз, у нікуди. Діра почала рости, розбухати. Годинник зник. За ним — кімната. Денні зробив кілька непевних кроків і полетів у темряву, яка весь цей час ховалася за циферблатом.

Маленький хлопчик, що сидів у кріслі, раптово обм’як, неприродно згорнувшись, голова відкинулася назад, невидющі очі впилися у високу стелю бальної зали.

Униз і вниз, і вниз, і вниз у...

...широкий коридор. Денні припав до підлоги в широкому коридорі, він неправильно звернув — намагаючись повернутися до сходів, він звернув не туди, а тепер, а тепер, А ТЕПЕР...

...він побачив, що опинився в короткому коридорчику. Закінчуючись тупиком, той вів тільки до президентського люкса, а звук гучних ударів наближався, молоток для гри в роке люто свистів, розсікаючи повітря, голівка врізалася в стіну, зриваючи шовковисті шпалери, вибиваючи маленькі хмарини вапняного пилу.

(Виходь, чорт забери! Отримай)

Але в коридорі був іще хтось. Він байдуже зсутулився, прихилившись до стіни просто поза Денні. Як примара. Ні, не примара, просто він був у всьому білому. У білій куртці й штанях...

(Я знайду тебе, клятий виродку, недомірку!)

Денні у страху скулився від цього крику. Тепер той, хто все це вигукував, ішов по коридору четвертого поверху. Незабаром він зверне за ріг.

(Іди-но сюди! Іди-но сюди, маленький виродку!)

Одягнена в біле фігура трохи випрямилася, дістала з куточка рота сигарету і змахнула з повної нижньої губи тютюнову крихту. Денні побачив, що це Геллоран. У білій кухарській уніформі замість того синього костюма, що був на ньому в день закриття.

— Коли й справді будуть неприємності, — сказав Геллоран, — поклич мене. Та голосніше, як ото щойно мені вмазав. Тоді я зможу почути тебе навіть у Флориді. А вже коли почую, то прибіжу. Миттю примчу. Прибі...

(Тоді приходь зараз, приходь зараз, приходь ЗАРАЗ! Діку, ти мені потрібний, ти нам усім потрібний!)

...жу. Вибач, мушу бігти, доко. Вибач, Денні, хлопче. Буде кумедно, це точно, але я кваплюся, втікаю терміново.

(Ні!)

Але Дік Геллоран на очах у Денні розвернувся, застромив сигарету в кутик рота й спокійнісінько пішов собі крізь стіну.

Залишивши його самого.

Отут і зринув з-за рогу примарний силует. У мороці коридору він здавався величезним, виразно виднілися лише червоні від відбитого світла очі.

(Ось ти де! Ось я тебе й упіймав, сучий сину! Ось я тобі покажу!)

Похитуючись, волочачи ноги, істота кинулася до хлопчика. Молоток для гри в роке злітав і злітав догори, безжалісно свистячи в повітрі. Скавучачи, Денні поповз назад і раптом опинився за стіною. Перевертаючись, він падав униз по дірі, униз по кролячій норі в країну, повну гидотних чудес.

Під ним, далеко внизу, виявився Тоні. Він теж падав.

(Я більше не зможу приходити, Денні... Він не підпустить мене до тебе... Ніхто з них не підпустить... Клич Діка... клич Діка...)

— Тоні\ — закричав він.

Але Тоні зник, а Денні раптом опинився в неосвітленій кімнаті. Однак темрява не була суцільною. Звідкись лилося приглушене світло. Спальня мами й тата. Хлопчик бачив татів стіл. Але в кімнаті був жахливий погром. На підлозі валявся перевернений мамин програвач. Платівки розсипалися по килиму. Матрац наполовину з’їхав з ліжка. Картини зірвані зі стін. Його ліжечко, як здохлий пес, лежало на боці. Від Файного Фіолетового «Фольксваґена» залишилися лише фіолетові уламки пластику.

Світло падало з дверей ванної. За дверима — в’яла звисаюча рука, з кінчиків пальців капала кров. А в дзеркалі аптечки загорялося й зникало слово ТРЕМС.

Раптом перед дзеркалом матеріалізувався величезний годинник під скляним ковпаком. На циферблаті не було ні стрілок, ні цифр, тільки написана червоним дата: 2 ГРУДНЯ. А потім розширеними від жаху очима хлопчик прочитав слово ТРЕМС, що неясно відбилося в скляному ковпаку. І прочитавши його подвійне відображення, прочитавши цей відбиток відбитку, Денні зрозумів, як це слово пишеться: СМЕРТЬ.

Нестямлячись від жаху Денні Торренс закричав. Із циферблата зникло число. Зник і сам циферблат. Його місце зайняла кругла чорна діра, що росла, ширилася, як зіниця.

Вона все загородила, і хлопчик полетів уперед і падав, падав, він... падав із крісла.

Він лежав на підлозі бальної зали й важко дихав.

ТРЕМС

СМЕРТЬ

ТРЕМС

СМЕРТЬ

(і над усім запанувала Червона Смерть!)

(Маски геть! Маски геть!)

Але під кожною блискучою, чарівною маскою, поки що не показуючись, таїлося обличчя істоти, яка гнала Денні темними коридорами готелю: безглуздо витріщені очі, повні спраги убивства.

О, як же хлопчикові було страшно — яке обличчя з’являться на світ, коли нарешті прийде час зняти маски.

(ДІКУ!)

закричав він щосили. Здавалося, від голосного крику голова розколеться.

(!!!ДІКУ БУДЬ ЛАСКА БУДЬ ЛАСКА БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ!!!)

Над головою Денні годинник, який він завів срібним ключем, продовжував відміряти секунди, хвилини, години.

ЧАСТИНА П’ЯТА ПИТАННЯ ЖИТТЯ Й СМЕРТІ

38. Флорида

Третій син місіс Геллоран, Дік, у білому кухарському халаті, курячи «Лакі Страйк», заднім ходом виводив зі стоянки за Центром оптової торгівлі овочами свій відремонтований «кадиллак». До високої темної будівлі заштовхував контейнер із салатом Мастертон — нині він став одним із власників Центру, але зберіг ту неповторну ходу танцюриста степу, яку засвоїв ще до Другої світової.

Натиснувши кнопку, Геллоран опустив віконце з боку пасажирського сидіння й гаркнув:

— Агов, покидьку, авокадо подорожчало, дідько знає

як!

Мастертон озирнувся, розплився в широкій усмішці, зблиснувши трьома золотими зубами, й закричав у відповідь:

— А я, приятелю, чудово знаю, куди ти можеш собі його засунути!

— Друже, я стежу за подібними зауваженнями!

Мастертон підніс палець. Геллоран повернув комплімент.

— Що, отримав їдло? — запитав Мастертон.

— Отримав.

— Приїзди завтра раніше, дам молодої картоплі — такої гарної, якої ти в житті не бачив.

— Я пришлю хлопця, — сказав Геллоран. — Зайдеш сьогодні під вечір?

— Робитимеш ставку, друже?

— Аж чотири долари до десяти.

— Будеш їхати додому, не жени, чуєш? Усі копи звідси до Сен-Піта знають, як тебе звати.

— І все ти знаєш, га? — усміхаючись, запитав Геллоран.

— У твоїй макітрі ніколи стільки не вміститься, хлопче.

— Послухай-но нахабного ніґера. То як?

— Ану, забирайся звідси, доки я тебе салатом не закидав.

— Тільки спробуй. На халяву візьму все.

Мастертон удав, ніби кидає качан. Геллоран швидко нахилився, підняв віконце й рушив. Почувався він чудово. Останні півгодини його переслідував запах апельсинів, але нічого страшного Геллоран у цьому не бачив. Останні півгодини він провів на фруктово-овочевому ринку.

Був перший день грудня, пів на п’яту по обіді. Бабця зима накрила промерзлим задом майже усю країну, але тут, на півдні, чоловіки ходили в сорочках з відкритим коміром і короткими рукавами, а жінки — у легких літніх сукнях і шортах. На вершечку будівлі Першого Банку Флориди був облямований величезними грейпфрутами цифровий термометр. Цього разу спалахувало число: 79 за Фаренґейтом.

«Господи, спасибі тобі за Флориду, — подумав Геллоран, — за москітів і тому подібне».

На задньому сидінні лімузина лежали дві дюжини авокадо, по ящику огірків, апельсинів та грейпфрутів. Три великі пластикові сумки заповнювала бермудська цибуля (найсо-лодший овоч, з усього створеного милосердним Господом), чудовий солодкий горошок (його подадуть на гарнір між рибою й печенею, але в дев’яти випадках з десяти його не з’їдять) і один-єдиний блакитний пакет фруктової маси Хаб-барда (суто для особистого споживання).

Пригальмувавши біля світлофора на Вермонт-стріт, де можна було завернути з вулички з одностороннім рухом, Геллоран вибрався на автостраду № 219, дочекався зеленої стрілки, і підняв швидкість до сорока миль на годину. Її він зберігав, допоки місто не змаліло, поступившись місцем вервечці приміських бензоколонок, «Бурґер Кінґів» і «Макдональдзів». Сьогодні замовлення було невелике, можна було би послати по продукти Бедекера, але той нервував, як би не проґавити свій шанс купити м’ясо, і крім того, Геллоран ніколи не втрачав нагоди поточити ляси із Френ-ком Мастертоном. Сьогодні ввечері Мастертон, можливо, припхається подивитися телевізор і випити геллоранового «бушміллу», але може й не прийти. Теж не страшно. Але побачитися було важливо. Тепер вони зважали на кожну зустріч — адже вже були в літах. Здається, останні кілька днів Геллоран дуже багато міркував саме про це. Тепер вони були не такі молоді. Коли тобі от-от має стукнути (та чого гріха таїти, уже стукнуло) шістдесят, хочеш не хочеш, а починаєш думати про кінець. А піти можеш у будь-який момент. Весь тиждень це крутилося в Геллорановій голові — не обтяжуючи, просто, як факт. Смерть — частина життя. Якщо вже бути цільною особистістю, варто зрозуміти це раз і назавжди. І якщо зрозуміти факт власної смерті важко, то прийняти його, принаймні, можливо.

Чому в його голові вертілася ця думка, Геллоран не міг пояснити, але іншою причиною, з якої він особисто відправився за таким маленьким замовленням, була можливість піднятися в маленьку контору над гриль-баром Френка. Зараз там, нагорі, улаштувався юрист (дантист, що займав приміщення торік, мабуть, збанкрутів) — молодий негр на прізвище Мак-Айвер. Геллоран зайшов і повідомив цьому Мак-Айверу, що бажає скласти заповіт. Не міг би Мак-Айвер допомогти? Ну, запитав Мак-Айвер, як зашвидко вам потрібний цей документ? На вчора, відповів Геллоран, закинув голову й розреготався. Наступним питанням Мак-Айвера було: маєте на думці щось непросте? Нічого такого в Геллорана не було. У нього був «кадиллак», рахунок у банку, щось близько дев’яти тисяч доларів (невеликий рахунок) та шафа з одежиною. Він хоче, щоб все це відійшло його сестрі. «А якщо ваша сестра помре раніше за вас?» — запитав Мак-Айвер. «Нічого, — відповів Геллоран, — якщо таке трапиться, напишу новий заповіт». Не минуло й трьох годин, як документ було повністю укладено, й тепер він лежав у нагрудній кишені Геллорана, вкладений у твердий синій конверт, на якому староанглійськими буквами було виведено: ЗАПОВІТ.

Чому Геллоран вибрав такий теплий сонячний день, коли почувався так добре, щоб зробити те, що відкладав роками, він не зумів би пояснити. Але на нього раптом найшло, і він не сказав «ні». Він звик потурати своїм забаганкам.

Зараз він був досить далеко від міста. Він додав швидкості до незаконних шістдесятьох і пустив лімузин по лівій смузі, яка всмоктувала основний потік транспорту, що йшов із Пітерсбурґа. Геллоран із власного досвіду знав, що й на швидкості дев’яносто миль на годину лімузин буде важким, як залізо, і навіть при ста двадцяти не набагато полегшає. Але забійні дні Геллорана давним-давно минули. Думка про те, щоб полетіти з такою швидкістю прямою смугою відлякувала. Він старів.

(Господи, як смердять ці апельсини. Цікаво, вони не перевернулися?)

Об скло розбивалися жуки. Він покрутив приймач, знайшов станцію з Маямі, що передавала «соул», і почув м’який що голос Ела Ґріна.

Ми гарно час проводимо з тобою,

але вечоріє і треба додому...

Геллоран опустив віконце, викинув недопалок, потім опустив скло ще нижче, щоб запах апельсинів вивітрився. Він тарабанив пальцями по керму й при цьому муркотав собі під ніс. Образок із зображенням Святого Христофора, підвішений до дзеркальця, гойдався туди-сюди. Запах апельсинів раптом посилився, і Геллоран зрозумів: зараз щось станеться. Із дзеркальця на нього глянули власні оЧі — здивовані, широко розкриті. А потім його немов ударило, і вибух цей вибив і все інше: музику, дорогу, що тікає під колесами, розпливчате усвідомлення Геллораном самого себе, як унікального створення роду людського. Начебто хтось наставив на Геллорана психічну рушницю й випалив у нього криком сорок п’ятого калібру:

(!!!ДІКУ ОХ БУДЬ ЛАСКА БУДЬ ЛАСКА БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ!!!)

Лімузин саме порівняв з вантажівкою із причепом «Пінто». За кермом сидів чоловік у робочому одязі. Побачивши, що лімузин заносить на його смугу, він натиснув на клаксон. Оскільки «кадиллак» не вирівнявся, робітник глянув на водія й побачив: за кермом, дивлячись кудись нагору мутними очима, випрямившись, начебто аршин проковтнув, сидить великий негр. Пізніше хлопець розповідав дружині: ясна річ, ніґер просто був так зачесаний, нині всі так ходять, — але тоді йому видалося, ніби в цього чорномазого кожна волосина на голові стоїть сторчма. Він подумав, що в негра серцевий напад.

Робітник сильно натиснув на гальмо, подавшись на порожнє місце, що якраз нагодилося, позаду. Поперек дороги перед ним протягнуло багажник «кадиллаку»; робітник із жахом й подивом спостерігав, як довгасті задні фари перерізували його смугу шосе заледве не в чверті дюйма від бампера вантажівки.

Не відпускаючи гудок, водій вантажівки різко подався вліво й ревучи об’їхав лімузин, що вихилявся немов п’яний. Він запросив водія лімузина зробити заборонений законом статевий акт із самим собою. Вступити в оральний статевий контакт із різними птахами й ссавцями. Він запропонував від власного імені всім, у кому тече негритянська кров, забратися на свій рідний континент. Висловив щиру впевненість у тому, яке положення душа водія лімузина займе на тому світі. І насамкінець, припустив, що зустрічав матір водія лімузина в новоорлеанському борделі.

Він проїхав уперед, опинився в безпеці й раптом зрозумів, що напудив у штани.

У Геллорановій голові нав’язливе (ПРИЇДЬ, ДІКУ, БУДЬ ЛАСКА. ПРИЇДЬ, ДІКУ, БУДЬ ЛАСКА)

стало віддалятися й затихати, як передача на межі діапазону мовлення. Він смутно зрозумів, що його автомобіль суне по м’якому узбіччю й робить при цьому зовсім не п’ятдесят миль на годину. Геллоран знову вивів його на дорогу, відчувши, як за мить до повернення на покриття хитнув багажником.

Прямо перед ним виявився генделик «Рутбір». Геллоран посигналив і завернув до неї. Серце боляче калатало в грудях, обличчя набуло нездорового сірого відтінку. Заїхавши на стоянку, він дістав з кишені носову хустинку й обтер чоло.

(Господи)

— Чим можу прислужитися?

Зачувши голос, він знову здригнувся, хоч це був не глас Божий, а голосок гарненької офіціантки, що стояла у віконця його машини, приготувавши блокнот для запису замовлень.

— Так-так, мала, «рутбір» зі льодом. Дві ложечки ванілі, о’кей?

— Так, сер. — Вона пішла, приємно погойдуючи стегнами, обтягнутими червоною уніформою.

Геллоран відкинувся на спинку шкіряного сидіння й заплющив очі. Передача закінчилася. Останні слова затихли тоді, коли він припхався сюди й зробив замовлення. Залишився тільки нудотний пульсуючий головний біль, начебто мозок Геллорана перекрутили, відтиснули й повісили сушитися.

Але цього разу вийшло значно голосніше. Тоді хлопчик просто грав із ним. Тепер була паніка чистої води, кожне слово волало в голові в Геллорана.

Він поглянув на свої руки. На них падало гаряче сонячне світло, але гусяча шкіра ще не зійшла. Він звелів хлоп’яті покликати його, якщо буде потрібно допомога, — це він пам’ятав. І тепер хлопчик кликав.

Геллоран раптом замислився: як узагалі він міг залишити там хлопчика, що так сяє? Неодмінно мало статися лихо. Може, навіть велике лихо.

Він раптом завів машину, дав задній хід і, зриваючи гуму, вибрався на шосе. У в’їзній арці ресторану зупинилася офіціантка з пишними стегнами. У руках вона тримала тацю, на якій було пиво з льодом.

— Так що там у вас, пожежа? — крикнула вона, але Геллоран уже виїхав.

Прізвище управителя було Квімс, і, коли Геллоран увійшов, Квімс розмовляв зі своїм букмекером. Квімсу була потрібна четвірка коней. У Рокавеї. Ні, не «парлей», не «кі-нелья», не «екзакта», не «футура», хай йому грець. Просто стара добра четвірка, по шістсот доларів на кожного. А в неділю «Джетс». Тобто як це «Джетс» грають із «Біллз»? Він що, не знає, з ким грають «Джетс»? П’ятсот, розрив сім пунктів. Коли Квімс зі знесиленим виглядом поклав слухавку, до Геллорана дійшло, як можна одержувати п’ятдесят тисяч на рік, керуючи цим маленьким курортом, і при цьому носити штани, протерті на сраці до блиску. Квімс уп'явся в Геллорана очима, усе ще налитими кров'ю після того, як напередодні ввечері раз у раз заглядав у пляшку віскі.

— Які-небудь проблеми, Діку?

— Так, містере Квімс, сер. По-моєму, так. Мені потрібна відпустка на три дні.

У нагрудній кишені ядуче-жовтої сорочки Квімса лежала пачка «Кенту». Він, не виймаючи її з кишені, витяг сигарету, розім’яв і тужно прикусив патентований мікронітовий фільтр. І прикурив від настільної запальнички «Крікет».

— Мені теж, — сказав він. — Що це ви задумали?

— Мені потрібно три дні, — повторив Геллоран. — Це мій хлопчик.

Погляд Квімса впав на ліву руку Геллорана — обручки там не було.

— Розлучився в шістдесят четвертому, — терпляче сказав Геллоран.

— Діку, ви ж знаєте, що таке вікенд. Усе забито. До план-ширів. Навіть дешеві місця. У неділю ввечері в нас не проштовхнешся навіть у «Флорида-Рум». Тому забирайте мій годинник, гаманець, пенсію. До дідька, забирайте хоч мою дружину... якщо вмієте терпіти гострі краї. Але, заради Бога, не просіть про відпустку. Що із хлопчиком, занедужав?

— Так, сер, — відповів Геллоран, усе ще намагаючись уявити, ніби перебирає в руках полотняну шапочку й закочує очі. — Підстрелили.

— Підстрелили! — повторив Квімс. Він тицьнув свій «Кент» у попільницю з емблемою «Бабусі Місс», де він вивчився на керуючого справами.

— Так, сер, — похмуро підтвердив Геллоран.

— Нещасний випадок на полюванні?

— Ні, сер, — сказав Геллоран, дозволяючи голосу впасти до більше низької хрипкої ноти. — Джена... вона жила із шофером вантажівки. З білим. Той і підстрелив мого хлопчика. Він у лікарні в Денвері. У Колорадо. Критичний стан.

— Як, чорт забирай, ви довідалися? Я думав, ви купуєте овочі...

— Так, сер, саме це я й робив.

До того як приїхати сюди, Геллоран зупинився біля офісу «Вестерн Юніон», щоб замовити машину «Авіс» у Степл-тонському аеропорту. І послав телеграму «Вестерн Юніон». Зараз він витяг із кишені складений, зім’ятий бланк і махнув ним перед налитими кров’ю очима Квімса. Сунувши бланк назад у кишеню, знизивши голос ще трохи, Геллоран додав:

— Джена прислала. Приїжджаю оце я щойно, а звісточка в поштовій скриньці чекає.

— Господи. Господи Ісусе, — сказав Квімс. На його обличчі з’явився особливий застиглий вираз співчуття, знайомий Геллорану. Приблизно так висловлюють співчуття білі, що вважають себе гарними стосовно кольорових, якщо мова йде про чорного — або про його міфічного чорного синка.

— Угу, гаразд, їдьте, — дозволив Квімс. — Думаю, на три дні Бедекер зуміє вас замінити. Може допомогти посудо-мийник.

Геллоран кивнув, змусивши обличчя витягнутися ще трохи, але подумавши про те, що посудомийник допомагає Бедекеру, про себе не міг не посміхнутися. Навіть у кращі дні Геллоран сумнівався, чи вдасться посудомийнику з першого разу потрапити струменем у пісуар.

— Хочу повернути платню за цей тиждень, — сказав Геллоран. — Усю. Знаю, у яке становище ви через мене потрапите, містер Квімсе, сер.

Обличчя Квімса стало ще більш напруженим — це мало такий вигляд, ніби він подавився кісткою.

— Про це поговоримо пізніше. Ідіть, збирайтеся. Я поговорю з Бедекером. Хочете, забронюю вам місце в літаку?

— Ні, сер. Я сам.

— Добре. — Квімс піднявся, нахилився вперед, але вдихнувши шар диму, що піднімався від його «Кенту», сильно закашлявся, його худе бліде обличчя почервоніло. Геллоран щосили намагався зберігати похмурий вигляд. — Сподіваюся, все влаштується, Діку. Як буде щось відомо, зателефонуйте.

— Добре.

Вони обмінялися рукостисканням через стіл.

Геллоран змусив себе спуститися на перший поверх, пройти в приміщення для прислуги і тільки там вибухнув басовитим реготом, трясучи головою. Він ще посміхався, промокаючи хусткою сльози, що виступили на очах, і отут запахло апельсинами. Густий аромат прогнав бажання сміятися, а слідом у голову Геллорана вдарив грім, та так, що Дік невірними п’яними кроками відступив до рожевої оштукатуреної стіни.

(ШБУДЬ ЛАСКА, ДІКУ, ПРИЇДЬ БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ ПРИЇДЬ СКОРІШЕ!!!)

Через якийсь час, трохи отямившись, Геллоран відчув, що нарешті в силах піднятися по зовнішнім сходам до себе в кімнату. Ключ зберігався під плетеним очеретяним килимком для ніг. Коли він нагнувся за ним, із внутрішньої кишені щось вивалилося й упало на майданчик третього поверху із сумним «стук». У думках Дік настільки переймався голосом, що ущент байдуже поглянув на синій конверт, не розуміючи, у чому річ.

Потім Геллоран перевернув конверт. Просто в нього вп’ялися чорні, схожі на павуків, літери: ЗАПОВІТ.

(Господи, невже так воно й буває?)

Він не знав. Можливо. Весь тиждень думка про власний кінець крутилась у голові, як... ну, як (нумо, скажи) як попередження.

«Смерть?» За якусь мить перед ним у єдиному спалаху промайнуло все його життя. Не в історичному сенсі, не топографія зльотів і падінь, пережитих Діком, третім сином місіс Геллоран, а життя, яким воно було зараз. Перед тим як куля звела його до мученицької могили, Мартін Лютер Кінґ сказав їм, що досягнув вершини. Дік не міг претендувати на це. До вершини він не добрався, зате після багатьох років боротьби досягнув сонячного плато. У нього були гарні друзі. У нього був повний набір рекомендацій, які можуть знадобитися, щоб одержати роботу де завгодно. Якщо йому хотілося трахатися — що ж, знаходилася дружньо налаштована дівка, що не ламалася й не страждала дурнею з приводу «що все це значить». З тим, що він чорний, Дік змирився... зовсім змирився. Йому вже стукнуло шістдесят, і, слава Богу, він побачив світу.

І він зібрався покінчити з усім цим, покінчити З СОБОЮ через трьох білих, яких навіть не знає?

Але ж це неправда, чи не так?

Він знав хлопчика. Вони розуміли один одного так, як не здатні навіть близькі друзі після сорока років знайомства. Він знав хлопчика, а хлопчик його: адже в голові в обох був свого роду прожектор, щось, чого вони не просили, що просто було їм дано.

(ні-іу у тебе ліхтарик, а прожектор у хлопчика)

Іноді це світло — це сяйво — здавалося дуже приємною штукою. Можна вгадувати коней або ось, як сказав малий, знайти татові валізу, коли спохопляться, що її немає. Але це всього лише приправа до салату, оболонка, а в салаті гіркої вікі не менше, ніж прохолодного огірка. Пізнаєш смак болю, смерті й сліз. Тепер хлоп’я застрягло в цьому готелі, і Геллоран поїде. Заради хлопчика. Адже, коли мова зайшла про хлопчика, вони різного кольору, тільки коли відкривають рота. Тому він поїде. І зробить що зможе, тому що інакше хлопчина загине просто в його голові.

Але оскільки Геллоран був людиною, він нічого не міг вдіяти з гірким бажанням, щоб його обминула ця чаша.

(Воно почало вибиратися назовні й шукати його!)

Ця думка прийшла Геллорану, коли він закидав до сумки змінний одяг. Спогад виявився таким яскравим, що Геллоран заціпнув — таке з ним траплялося щораз, як він думав про це. А думати про це він намагався якмога рідше.

Покоївка — звали її Делорес Вікері — була в істериці. Наговорила всякого іншим покоївкам і, гірше того, деяким постояльцям. Балаканина дійшла до Уллмана (цій дурепі варто було б знати, що інакше й бути не може), і він викинув дівчисько з роботи. Вона прийшла до Геллорана в сльозах — не тому, що її викинули, а через те, що побачила в номері на третьому поверсі. Вона зайшла в 217-й поміняти рушника, сказала Делорес, а там виявилася ця місіс Мессі, вона лежала у ванні, мертва. Звичайно, це неможливо. Місіс Мессі потихеньку відвезли за день до того, і в той момент вона вже летіла назад до Нью-Йорка в багажному відділенні замість першого класу, до якого звикла.

Делорес не дуже й подобалася Геллорану, але в той вечір він сходив нагору подивитися. Покоївка була дівкою двадцяти трьох років з маслиновою шкірою. До кінця сезону, коли ставало спокійніше, вона обслуговувала столики. Геллоран дійшов висновку, що вона сяє, але дуже слабко — так, що миготить вогник: зайде пообідати схожий на мишу пан із провідником у полотняному плащі, і Делорес прилаштує їх за один зі своїх столиків. Схожий на мишу чоловік залишав під тарілкою портрет Александра Гамільтона — досить кепсько для дівчини, що облаштувала справу, але вона ще й раділа з цього приводу. Ця ледарка вихитрялася сачкувати там, де справами керувала людина, яка не терпить ніяких сачків. Вона всідалася в білизняній читати журнал і курила, але, коли б Уллман не пішов у понаднормовий обхід (і горе тій дівчині, котра дала відпочити ногам, коли він піймає!), він виявляв, що Делорес старанно працює: журнал ховався під простирадлами на верхній полиці, а попільниця благополучно засовувалася в кишеню уніформи. Та-ак, подумав Геллоран, ледарка й нечупара, якої цуралися інші дівчата... але слабенький вогник у Делорес жеврів. І завжди дозволяв їй вийти сухою з води. Але те, що вона побачила в 217-му, злякало її добряче, тому вона з радістю забрала видані їй Уллманом папери й виїхала. Чому Делорес прийшла до нього? Сяйво знає сяйво, подумав Геллоран, посміхнувшись грі слів.

Загалом, у той вечір він пішов нагору, до кімнати, яку наступного дня мали зайняти знову. Щоб увійти, Геллоран скористався ключем-універсалом з офісу. Якби його із цим ключем упіймав Уллман, Дік приєднався б до Делорес Вікері в черзі на біржі праці.

Ванну затуляла фіранка. Він відхилив її, але ще раніше передчуття підказало йому, що він там побачить. У наполовину наповненій ванні лежала посиніла, роздута місіс Мессі. Геллоран завмер, дивлячись на неї згори вниз, а серце, що калатало, підкотило до самого горла. В «Оверлуку» траплялося й інше: час від часу повторювався поганий сон — начебто Дік на балі-маскараді обслуговує гостей у бальній залі й після вигуку «Маски геть!» з'являються їхні справжні обличчя, прогнилі голови примар. А ще кущі живоплоту, ці звірі; два, може бути три, рази Геллоран бачив (або думав, що бачить), як вони переміщалися, хоча й зовсім небагато, собака, що сидів на задніх лапах, начебто б ледве припадав до землі, а леви висувалися вперед, немов загрожували маленьким хамам з дитячого майданчика. Торік, у травні, Уллман послав Геллорана на горище пошукати декоративний набір інструментів для гасіння пожежі, той, що нині стоїть у вестибюлі біля каміна. Поки Дік порпався там, три лампочки під стелею згасли й він втратив вихід. Невідомо, скільки часу він вештавсяв там, спотикаючись, налітаючи на різні предмети, обдираючи щиколотки об коробки, усе ближче до паніки, і усе сильніше ставало відчуття, начебто в темряві щось до нього підкрадається. Величезна страшна істота, що повільно просочилася під двері. І коли він буквально спіткнувся об кришку люка, то спустився так швидко, як тільки міг, покинувши пастку відкритою. Забруднений, перемазаний сажею, скуйовджений, як і раніше змучений поганим передчуттям. Потім Уллман особисто спустився в кухню повідомити, що Дік залишив горищний люк навстіж і не вимкнув світло. Можливо, Геллоран думає, що постояльцям захочеться піднятися туди погратися в шукачів скарбів? Він вважає, що електрика безкоштовна?

І Дік запідозрив — ні, майже переконався — що дехто з постояльців теж бачив або чув різні речі. За три роки, що він провів у готелі, президентський люкс винаймали дев’ятнадцять разів. Шестеро з поселенців залишили готель рано, дехто мав виразно нездоровий вигляд. Інші гості з тією ж раптовістю залишали інші номери. У сімдесят четвертому, якось увечері, коли почало сутеніти, на полі для гольфу невідомо чому забився в істериці, пронизливо вигукуючи, чоловік, який заробив у Кореї Бронзову й Срібну Зірки (тепер він засідав у правліннях трьох великих корпорацій і, як подейкували, особисто викинув з роботи відомого ведучого телевізійних новин). На пам’яті Геллорана й чимало дітей, які дружно відмовлялися ходити на дитячий майданчик. В одної малої трапилися судоми, коли вона гралася в цементних кільцях. Однак можна чи не можна пояснити це нещадною піснею злісних сирен «Оверлука», Геллоран не знав: серед персоналу ходили чутки, що дитина, єдина дочка красеня-кіноактора, хвора на епілепсію, сидить на ліках і в той день просто забула їх випити.

Тому, упершись поглядом у труп місіс Мессі, він злякався, але не до кінця. Це виявилося повною несподіванкою. Жах охопив його, коли вона розплющила очі, виявивши порожні срібні зіниці, і посміхнулася. Жах охопив його, коли (вона почала вилазити й илукатц його!)

Серце шалено калатало, Дік кулею вилетів звідти, але навіть за закритими й замкненими дверима не відчув себе в безпеці. Чесно кажучи, застібаючи зараз блискавку на дорожній сумці, він зізнався собі, що відтоді ніде в «Оверлуку» більше не почував себе в безпеці.

А тепер хлопчина — кличе, кричить: допоможи!

Він глянув на годинник. Пів на шосту вечора. Геллоран пішов до дверей, згадав, що в Колорадо (особливо в горах) зараз сувора зима, і повернувся до шафи. З поліуретанового чохла Дік витяг довге оторочене овчиною пальто й перекинув через руку. Іншого зимового одягу в нього не було. Вимкнувши світло, він озирнувся. Нічого не забув? Так. Ще одне. Витягнувши із нагрудної кишені заповіт, він засунув його за край дзеркала на туалетному столику. Якщо пощастить, він повернеться й сам вийме його звідти. Так, якщо пощастить.

Геллоран вийшов із квартири, замкнув двері, тицьнув ключ під очеретяний килимок і сходами ґанку побіг до «ка-диллака» з відкинутим верхом.

На півдорозі до «Маямі Інтернешнл», на пристойній відстані від комутатора, котрий, як відомо, прослуховував Квімс зі своїми підбріхувачами, Геллоран зупинився біля торгового центру «Лондромет» і зателефонував до «Об’єднаних авіаліній». Літаки на Денвер?

Був один літак, що мав вилетіти о 6:36. Джентльмен встигне?

Геллоран подивився на годинника. Було 6:02.1 сказав, що встигне. Як щодо вільних місць на цей рейс?

Хвилиночку, я перевірю.

Він почув клацання, а потім — цукрово-солодкий голос Монтавані, що робив очікування більш приємним. Ото ще. Геллоран переминався з ноги на ногу, поглядаючи то на годинник, то на молоденьку дівчину з підвісною колискою за спиною. У колисці спало маля. Вона розмінювала дрібні гроші й хвилювалася, що потрапить додому пізніше, ніж збиралася, і біфштекс підгорить, а чоловік — Марк? Майк? Метт? — буде злитися.

Минула хвилина. Дві. Він уже було зібрався поїхати далі й ризикнути, як знову зазвучав немов записаний на плівку голос клерка, що займається бронюванням місць. Є вільне місце, відмовне. У першому класі. Це має яке-небудь значення?

Ні. Згоден.

Плата готівкою чи кредитною карткою?

Готівкою, дитинко, готівкою. Мені треба полетіти.

А прізвище?..

Геллоран, два «л», одне «н». Бувайте.

Він поклав слухавку й заспішив до дверей. У голові безперервно звучали прості думки дівчини, що турбувалася за біфштекс, і Геллоран відчув, що ось-ось схибнеться. Іноді бувало, що без усяких причин він ловив зовсім ізольовану, абсолютно чисту, виразну думку — і, як правило, зовсім нікчемну.

Він майже встиг. Він гнав зі швидкістю вісімдесят миль на годину і вже бачив аеропорт, коли його відкликав убік один із копів.

Геллоран опустив наелектризоване віконце й відкрив було рота, але поліцейський уже перегортав книжку штрафів.

— Знаю, знаю, — мирно сказав поліцейський. — Похорони в Клівленді. Ваш батько. Весілля в Сієтлі. Ваша сестра. Пожежа в Сан-Хосе, що знищила кондитерську вашого дідуся. Справді класний «Кабоджа-Ред», що чекає в тимчасовому сховищі в Нью-Йорку. Цей шматок дороги перед самим аеропортом я просто обожнюю. Навіть дитиною я найбільше любив позакласне читання.

— Послухайте, начальнику, мій син...

— Єдине, що я не можу вирахувати, поки казка не скінчиться, — повідомив офіцер, відшукуючи потрібну сторінку у квитанційній книжці, — це номер прав водія й реєстраційна інформація на нього. Нумо, будьте розумником. Дайте поглянути.

Геллоран подивився в спокійні блакитні очі поліцейського, обміркував, чи не розповісти все-таки свою казочку «мій син у критичному стані», й вирішив, що так вийде тільки гірше. Цей Смокі — не Квімс. Він витяг гаманець.

— Чудово, — сказав поліцейський. — Будьте люб'язні, вийміть їх звідти. Мені просто треба подивитися, як усе обернеться під кінець.

Геллоран мовчки вийняв права водія, флоридську реєстраційну картку й віддав поліцейському зі служби руху.

— Дуже добре. Так добре, що ви заслужили подарунок.

— Який? — з надією запитав Геллоран.

— Коли я скінчу переписувати ці цифри, я дам вам підкачати мені маленький балон.

— О БОЖЕЕЕЕ... — простогнав Геллоран. — Начальнику, у мене рейс...

— Тсссс, — сказав поліцейський. — Не вередуйте.

Геллоран заплющив очі.

Він дістався до стійки «Об'єднаних авіаліній» о 6:49, безпричинно сподіваючись, що рейс затримали. Запитувати навіть не знадобилося. Табло вильотів над стійкою, де реєструвалися перед посадкою пасажири, все йому сказало. Рейс № 901 на Денвер, що повинен був відправитися о 6:36, вилетів о 6:40. Дев'ять хвилин тому.

— До дідька, — сказав Дік Геллоран.

І раптом запахло апельсинами. Важкий, насичений запах. Дік тільки встиг дійти до чоловічого туалету і тут, оглушаючи, пролунало повне жаху:

(ИПРИЇДЬ БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ ДІКУ БУДЬ ЛАСКА БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ!!)

39. На сходах

Із-поміж того, що вони продали перед переїздом з Колорадо у Вермонт, щоб збільшити поточні активи, виявилася й колекція Джека: дві сотні старих альбомів з рок-н-ролом і рокабілі. Вони розійшлися на блошиному по долару за диск. Серед них — один, який особливо любив Денні, подвійний альбом Едді Кокрена із вклейкою на чотири сторінки з текстами Ленні Кая. Венді частенько дивувалася, як зачаровує Денні саме цей альбом, записаний чоловіком-хлопчиком, який швидко прожив життя й рано помер... помер, правду кажучи, коли їй було всього десять.

Зараз, о чверть на восьму за гірським часом (Дік Геллоран саме розповідав Квімсу про білого коханця своєї колишньої дружини), Венді наткнулася на сина. Він сидів на середині сходів, що вели з вестибюля на другий поверх, перекидав у руках червоний гумовий м’ячик і наспівував одну з пісеньок із тієї платівки. Голос хлопчика був тихим і монотонним.

— Ось лізу на перший-другий поверх, на третій і на четвертий, — співав Денні, — на п’ятий, шостий, сьомий поверх — такий вже я хлопець упертий... і ось я вже нагорі — та чи ж міг я знати, що нема вже сил танцювати...

Венді обійшла його, присіла на одну зі сходинок і побачила, що нижня губа хлопчика розпухнула й стала удвічі більшою, а на підборідді засохла кров. Серце злякано підстрибнуло в грудях, але їй вдалося заговорити спокійним тоном.

— Що сталося, доко? — запитала вона, хоча не сумнівалася, що знає. Його вдарив Джек. Так, звичайно. Цього слід було очікувати, правда? Колесо прогресу; рано чи пізно воно повертає тебе до того місця, звідки ти вийшов.

— Я покликав Тоні, — відповів Денні. — У бальній залі. По-моєму, я впав зі стільця. Тепер уже не болить. Просто здається... що губа занадто велика.

— Усе справді так і було? — запитала Венді, стривожено дивлячись на сина.

— Це не тато, — відповів він. — Сьогодні — ні.

Вона здивовано подивилася на нього, охоплена поганим передчуттям. М’ячик перестрибнув з руки в руку. Денні прочитав її думки. Її син прочитав, що вона думає.

— Що... що тобі сказав Тоні, Денні?

— Несуттєво.

Обличчя хлопчика було спокійним, а голос невиразний настільки, що пробирав дріж.

— Денні... — Венді схопила його за плече — дужче, ніж хотіла, але він не поморщився й навіть не спробував скинути її руку.

(Господи, ми втрачаємо хлопчика. Не лише Джеку я теж. А може, не тільки ми... Батько Джека, моя мати — чи немає тут і їх? Звичайно, чому б і ні? Однаково цей будинок повен примар... подумаєш, іще двійко. Господи, таж хлопчик — як одна з тих валіз, які показують по телевізору, їх перевозять, скидають з літака, тримають під пресом. Або як годинники «Таймекс». Стукнеш, а вони собі цокають. Ох, Денні, мені так жаль.)

— Несуттєво, — знову повторив Денні. М’ячик опинився в іншій руці. — Тоні більше не зможе приходити. Йому не дозволять. Його перемогли.

-Хто?

— Люди з готелю, — відповів. Глянув на неї, й очі виявилися зовсім не байдужими. Вони були глибокими й переляканими. — І... і речі. Вони тут страшенно різні. Готель просто кишить ними.

— Ти можеш бачити...

— Я не хочу бачити, — тихо вимовив хлопчик і знову зиркнув на гумовий м’ячик, що перелітав з руки в руку. — Але іноді, пізно ввечері, я їх чую. Вони як вітер — зітхають усі разом. На горищі. У підвалі. У номерах. Скрізь. Я думав, це я винен, тому що я такий. Ключик. Срібний ключик.

— Денні, не треба... не треба через це засмучуватися.

— Але ж він теж, — сказав Денні. — Тато. І ти. Готелеві потрібні ми всі. Готель обманює тата, дурить його, намагається змусити повірити, що найдужче йому потрібний саме він. А найдужче потрібний я, але він забере і тебе, й тата.

— Якби тільки цей снігохід...

— Йому не дозволять, — так само тихо повідомив Денні. — Його змусили закинути в сніг якусь деталь від снігохода. Далеко. Мені приснилося. І він знає, що в 217-му справді є жінка. — Хлопчик глянув на матір темними переляканими очима. — Несуттєво, віриш ти мені чи ні.

Венді обняла його.

— Денні, я тобі вірю. Скажи правду. Джек... він спробує нас скривдити?

— Його хочуть змусити, — сказав Денні. — Я звав містера Геллорана, він велів покликати його, якщо він буде мені потрібний. Я й покликав. Але це страшенно важко. Я втомлююся. А найгірше, що невідомо, чує він мене чи ні. Не думаю, що він може відгукнутися, для нього це занадто далеко. А я не знаю, чи для мене теж задалеко, чи ні. Завтра...

— Що завтра?

Він похитав головою.

— Нічого.

— Де він зараз? — запитала Венді. — Тато.

— У підвалі. Не думаю, що сьогодні ввечері він підніметься нагору.

Вона раптом підвелася.

— Чекай на мене тут. Я повернуся за п’ять хвилин.

У світлі флуоресцентних ламп під стелею кухня здавалася холодною й покинутою. Венді підійшла туди, де з магнітних планок звисали ножі для різання м’яса. Взявши найдовший і найгостріший, вона загорнула його в рушник і пішла з кухні, вимкнувши світло.

Денні сидів на сходах, стежачи очима за м’ячиком, що перелітав з руки в руку. Він співав: «Вона на двадцятому поверсі — чуєш? — а ліфт, як звичайно, уже не працює! Лізу на перший-другий поверх, на третій і на четвертий...»

(Лу, біжи до мене швидше...)

Спів припинився. Він прислухався.

(Я чекаю за дверима)

Голос звучав у нього в голові й був настільки частиною Денні, таким загрозливо близьким, що міг виявитися однією з його власних думок. Тихий, трохи невиразний, він дражнив хлопчика, немов кажучи:

(Так, так, тобі тут сподобається. Спробуй, тобі сподобається. Спробуй, тобі сподооооооооообається...)

Слух Денні раптом загострився, і хлопчик знову почув — чи було це збіговиськом привидів і духів, чи це був сам готель, страшна кімната сміху, де всі намальовані страховиська виявлялися живими, де кожен атракціон закінчувався смертю, де живоплоти рухались, а срібний ключик міг запустити непристойне видовисько? Тихі подихи й шелест, що нагадує нескінченну нічну гру зимового вітру під карнизами, вітру, що заколисує до смерті, якого жодного разу не чули туристи, що приїжджають улітку. Він нагадує гудіння літніх ос у земляному гнізді — сонних, смертоносних, які починають пробуджуватися. Торренси були на висоті десяти тисяч футів.

(Чим ворон схожий на письмовий стіл? Звичайно, що вище, то рідше! Випий ще чаю!)

Живий звук, створюваний, однак, не голосами й не подихом. Бабуся Діка Геллорана, що виросла на півдні, назвала б його «морок». Учений-психолог придумав би довгу назву — психічна луна, психокінез, телесмічне відхилення. Для Денні ж це просто невпинно потріскував готель, старе чудовисько, яке назавжди зачинило їх у собі: коридори тепер існували не лише в просторі, але й у часі, голодні тіні, неспокійні гості, яких нелегко вгамувати.

У сутінку бальної зали годинник під скляним ковпаком однією-єдиною музичною нотою пробив сьому тридцять.

Хрипкий гидотно п’яний голос прокричав:

— Скидайте маски й починайте трахатися!

На півдорозі до дальнього кінця вестибюлю Венді здригнулася й завмерла на місці.

Вона глянула на Денні, який і далі сидів на сходах, перекидаючи м’ячик з руки в руку.

— Ти що-небудь чув?

Денні лише глянув на неї, продовжуючи гратися м’ячиком.

І хоча спали вони за замкненими дверима, удвох, цієї ночі сон до них не йшов.

Денні, не заплющуючи очей, думав у темряві:

(Він хоче стати одним із них і жити вічно. Ось чого він хоче.)

Венді думала:

(Якщо вдастся, я заберу його в гори. Якщо вже вмирати, то краще в горах.)

Масарський ніж, загорнений у рушник, вона поклала під ліжко, щоб був під рукою; вони з Денні то забувалися в сні, то прокидалися. Навколо потріскував готель. Надворі з небес свинцем посипав сніг.

40. У підвалі

(ШКотея, клятий котел!!!)

Думка барвисто розцвіла в мозку Джека Торренса, у неї була яскрава, застережливо червона облямівка. Одразу ж почувся голос Ватсона:

(Забудеш — а воно поповзе, поповзе, й цілком можливо, що прокинетеся ви всією сімейкою на сраному місяці... а трішечки скинеш — і все, ніяких турбот... робили його на двісті п'ятдесят, але тепер котел рвоне значно раніше... коли ця стрілка добереться до ста вісімдесяти, мене ніякими пряниками не заманиш спуститися й стати поруч...)

Тут, унизу, Джек провів усю ніч, заглибившись у коробки зі старими записами, одержимий божевільним відчуттям того, що час збігає й треба квапитися. Найважливіші відгадки, зв'язки, які б усе прояснили, й далі вислизали. Пальці Джека від хрустких старих паперів пожовкли й забруднилися. Він так захопився, що навіть забув перевірити котел. Тиск він скинув напередодні ввечері, близько шостої, одразу, як спустився сюди. Зараз було...

Він глянув на годинник і підхопився, зачепивши ногою стос старих накладних. Той перевернувся.

Господи, чверть на п'яту ранку.

Топка шаліла. Котел ревів і свистів.

Джек підбіг до нього. Схудле за останній місяць обличчя зараз густо покривала щетина, надаючи йому виснаженого вигляду в'язня концтабору. Манометр показував двісті десять фунтів на квадратний дюйм. Джек уявив, що бачить, як боки старого, залатаного й завареного котла спучуються від смертельної напруги.

(вона повзе... коли ця стрілка дістанеться до ста вісімдесятьох, мене ніякими пряниками не заманиш спуститися й стати поруч...)

Раптом спокусливо заговорив холодний внутрішній голос.

(А хай йому. Іди, забери Венді та Денні й забирайся звідси на хрін. Нехай торохне!)

Джек буквально бачив цей вибух. Подвійний гуркіт грому, що вирве в цього місця спершу серце, а потім душу. Котел розлетиться з жовтогарячо-фіолетовим спалахом, від якого весь підвал заллє град розпеченої шрапнелі. Подумки Джек бачив, як, немов страшні більярдні кулі, від стін до стелі відскакують розпечені шматки металу — свистить у повітрі зубчаста смерть. Частина їх, звичайно, пронесеться просто під цією кам’яною аркою, підпалять старі папери потойбіч,

і, чорт забирай, як же весело ті запалають! Знищ секрети, спали розгадки, цю таємницю ніколи не розгадати жодній живій душі! Потім вибухне газ, оглушливо зареве й затріщить полум’я, і цей величезний пальник перетворить готель на справжнє пекло. Сходи й коридори, стелі й кімнати — все потоне в полум’ї, як замок з останньої серії «Франкен-штейна». Полум’я перекинеться на крила будинку, охопить синьо-чорне плетиво килимів, як нетерплячий гість. Шовковисті шпалери обвугляться й згорнуться. Тут немає жодного розпилювача, лише застарілі шланги, скористатися якими нікому — жодна пожежна команда на світі не дістанеться сюди раніше березня. Гори, дитинко, гори. За дванадцять годин залишаться лише голі кості, і все.

Стрілка манометра піднялася до двохсот дванадцяти. Котел кректав і стогнав, як бабця, що намагається підвестися з ліжка. По краях старих латок заграли свистячі струмки пари. Сичали крихітні кульки припою.

(Це мій останній шанс.)

Єдиним, що ще не принесло їм доходу, був їхній із Венді спільний страховий поліс. Проживши в Стовінґтоні рік, вони застрахували свої життя. Смерть приносила сорок тисяч доларів, і сума подвоювалася, якщо один із них гинув у залізничній або авіакатастрофі... або під час пожежі. Помри тайкома — виграєш сто доларів.

(Пожежа... вісімдесят тисяч...)

У них буде час, щоб вибратися звідси. Навіть якщо Венді з Денні сплять, час вибратися в них буде. Джек не сумнівався. До того ж він вважав, що навряд чи кущі живоплоту або що-небудь іще спробує їх затримати, коли «Оверлук» палатиме.

(Палатиме)

Стрілка протанцювала по брудній, майже невидимій шкалі до двохсот п'ятнадцяти фунтів на квадратний дюйм.

Джек згадав ще одну річ із часів свого дитинства.

У них за будинком росла яблуня, на нижніх гілках якої оси влаштували гніздо. І вкусили одного зі старших братів Джека (зараз він не міг згадати, кого саме), коли той розгойдував стару шину, підвішену татом до однієї з нижніх гілок. Було пізнє літо, коли оси найлютіші.

Батько щойно повернувся з роботи і, ще одягнений у біле, з обличчям, обкутаним тонким туманом пивного духу, зібрав усіх трьох хлопчиків — Бретта, Майка й малого Джекі — і повідомив їм, що збирається позбутися ос.

— Тепер дивіться, — сказав він, посміхаючись і ледь похитуючись (тоді він ще не мав палиці, зіткнення з молочним фургоном було ще в далекому майбутньому). — Може, чому-небудь навчитеся. Це мені показав мій батько.

Під гілку, на якій кріпилося осине гніздо (плід значно смертоносніший, аніж зморщені, але смачні яблука, які їхня яблуня звичайно давала наприкінці вересня, а тоді була ще середина місяця), батько підклав велику купу промоклого під дощем листя. День був ясним і безвітряним. Листя диміло, але по-справжньому не горіло, і його запах — аромат — луною повертав Джека в листопад, коли чоловіки в суботніх штанях і легких «віндбрейкерах» згрібали листя на купи й палили. Солодкий запах, що таїть у собі гіркоту, пряність, пробуджує спогади. Від тліючого листя піднімалися великі клуби диму, вони плили догори, обволікаючи гніздо.

Залишивши листи жевріти до вечора, батько пив на ґанку пиво й кидав порожні бляшанки в пластикове відро для миття підлоги; поруч сиділи старші сини, а в ногах грався малий Джекі, монотонно наспівуючи: «Ти ще поплачеш... у тебе серце ледаче... серце ледаче... але тобі це не минеться, одначе».

О чверть на шосту, якраз перед вечерею, тато підійшов до яблуні. Сини з острахом стовпилися в нього за спиною. У руці тато мав мотику. Він розкидав листя, залишивши дотлівати невеликі купки, а потім, погойдуючись і кліпаючи, потягнувся догори ручкою мотики й із другої або третьої спроби збив гніздо на землю.

Хлопці помчалися рятуватися на ґанок, але тато просто стояв над гніздом, погойдуючись і покліпуючи. Джекі підкрався ззаду, щоб подивитися. Кілька ос повільно повзали по своїх паперових володіннях, але злетіти не намагалися. Із чорного, ворожого нутра гнізда чувся незабутній звук, низьке, заколисливе дзижчання — так гудуть дроти під високою напругою.

— Чому вони не намагалися вжалити тебе, тату? — запитав він тоді.

— Вони сп’яніли від диму, Джекі. Збігай-но по каністру.

Він збігав. Тато полив гніздо бурштиновим бензином.

— Тепер відійди, Джекі, якщо не хочеш, звичайно, позбутися брів.

Він відступив убік. Звідкись із великих складок свого білого халата тато витяг сірники. Чиркнувши одним, він кинув його в гніздо. Стався жовтогарячо-білий вибух, майже беззвучний у своїй люті. Тато позадкував, регочучи як божевільний. Осине гніздо миттю згоріло дотла.

— Вогонь, — сказав тато, з посмішкою повертаючись до Джекі. — Вогонь уб’є що завгодно.

Після вечері хлопчики вийшли надвір і тужно постояли біля обвугленого, почорнілого гнізда. З гарячого нутра чулися звуки — це лопались, як кукурудзяні зерна, осині тільця.

Манометр показував двісті двадцять. Із середини котла чулося низьке металеве виття. У сотні місць сторчма піднялися струмки пари, як голки дикобраза.

(Вогонь уб'є що завгодно)

Джек раптом здригнувся. Він задрімав... і мало не відправився на той світ. Про що ж він думав? Його справа — захищати готель. Він — сторож.

Долоні Джека так швидко змокли від жаху, що першої миті великий вентиль вислизнув у нього з рук. Тоді Джек вчепився пальцями за спиці. Він крутонув один раз, два, три. Пара голосно засичала, начебто зітхнув дракон. З-під котла піднявся теплий тропічний туман, огорнувши його тонкою завісою. На мить шкала зникла з очей Джека, але він подумав, що прождав, мабуть, занадто довго: стогін, бряжчання в котлі посилилося, потім щось кілька разів важко гримнуло й почувся скрегіт металу.

Коли пара частково розвіялася, Джек побачив, що стрілка манометра впала до двохсот і продовжує падати. Струмки пари, що вибивалися по краях приварених латок, дедалі слабшали. Щемливий скрегіт стихав.

Сто дев’яносто... сто вісімдесят... сто сімдесят п’ять...

(паротяг стукотів, та чомусь не свистів, а завити схотів)

Але Джек думав, що тепер котел не вибухне. Тиск упав до ста шістдесяти.

(...все ущерть до чортів, на той світ загудів, певно сам захотів)

Тяжко дихаючи, тремтячи Джек відступив від котла. Він глянув на руки й побачив, що на долонях уже здуваються пухирі. Чорт із ними, з пухирями, подумав він і непевно розсміявся. Мало не загинув, стискаючи рукою руків’я, як машиніст Кейсі з «Катастрофи старенького дев’яносто сьомого»[27]. А ще гірше, він погубив би «Оверлук». Він не відбувся як учитель, не відбувся як письменник, чоловік і батько. Навіть п’яниця з нього не вийшов. Але зразком провалу, таким, що краще й не придумаєш, було б підірвати будинок, який повинен охороняти. А будинок цей неабиякий. Особливий.

Господи, як йому хотілося випити.

Тиск упав до вісімдесяти. Обережно, ледь морщачись від болю в руках, Джек знову закрив спусковий клапан. Але відтепер за котлом доведеться стежити уважніше, ніж завжди. Решту зими Джек не довірить йому більше сотні фунтів на квадратний дюйм. А якщо й буде трошки холоднувато, доведеться просто посміхнутися й стерпіти.

Він зірвав два пухирі. Руку смикало, як гнилий зуб.

Випити. Випивка підкріпила б його. Але в клятому будинку немає нічого, крім шеррі для тортів. У цьому сенсі випивка була ліками. Обов’язок виконано, і тепер можна зробити легку анестезію — чого-небудь сильнішого від екседрину. Але тут анічогісінько.

Він пригадав пляшки, що поблискували в півмороку.

Він урятував готель. Готель захоче винагородити його. Джек не сумнівався. Вийнявши із задньої кишені хусточку, він рушив до сходів. Обтер губи. Маленький ковточок, один-єдиний. Щоб полегшити біль.

Він прислужився «Оверлуку», тепер «Оверлук» прислужиться йому Джек був упевнений в цьому Ноги перебирали сходинки швидко й нетерпляче, квапливими кроками людини, що повернулася із тривалої й тяжкої війни. Була 5:20 ранку за гірським часом.

41. При світлі дня

Денні зі здавленим схлипом отямився від жахливого сну. Був вибух. Пожежа. «Оверлук» горів. Вони з мамою спостерігали це з газону перед ґанком.

Мама сказала: «Поглянь, Денні, поглянь на кущі!»

Він глянув — вони всі були мертві. Листя забарвилось коричневим відтінком, немов задихнулося. З-під нього визирнули зрослі гілки, схожі на кістяки напіврозчленованих трупів. А потім з великих двостулкових дверей «Оверлука» вивалився тато, він палав, як смолоскип. Його одяг був охоплений полум’ям, шкіра набула темної, лиховісної засмаги й робилася все темнішою. Волосся перетворилося на палаючі зарості.

І тут Денні прокинувся. Горло здавив страх, руки вчепились у ковдру й простирадла. Кричав він чи ні? Він подивився на маму. Венді спала на боці, натягнувши ковдру до підборіддя, на щоку впало пасмо солом’яного волосся. Вона сама була схожа на дитину. Ні, Денні не кричав.

Він лежав у ліжку, дивлячись у стелю, і кошмар поступово відступав. У Денні було цікаве відчуття, що буквально на волосину їх

(пожежа? вибух?)

оминула велика трагедія. Денні дозволив своїй свідомості поплисти на пошуки тата й виявив, що той стоїть десь унизу. У вестибюлі. Денні натужився, пробуючи забратися в думки батька. Недобре. Тому що тато думав про Поганий Учинок. Він думав, як

(доречно було б спожити чарочку... начхати... десь на світі над нок-реєю встало сонце, пам'ятаєш, як ми говорили, Еле? Джин із тонікоМу бурбон із крапелькою гіркого, шотландське з содовою, ром з кока-колою... тру-ля-ля й тра-ля-ля... для мене й для тебе... десь у світі приземлилися марсія-ни...уПрінстоні або вХ’юстоні, у Стоклі або в Кармайклі... у якомусь задрипаному містечку... зрештою, зараз якраз сезон,

і всі ми не)

(.ЗАБИРАЙСЯ З ЙОГО ДУМОК, МАЛЕНЬКИЙ ЗАСРАН-ЦЮ!)

Від цього уявного голосу Денні з жахом і відразою подався назад, очі широко розплющилися, руки вчепились у покривало. Це не був голос його батька, просто вправне наслідування. Знайомий йому голос. Хрипкий, грубий, який все ж таки таїть у собі якісь безглузді веселощі.

Виходить, так близько?

Денні відкинув ковдру й миттю спустив ноги на підлогу. Ногою дістав з-під ліжка тапочки й взувся. Він підійшов до дверей, відчинив їх, побіг по коридору — ноги в тапочках шелестіли по ворсі килимової доріжки... Хлопчик звернув за ріг...

На півдорозі до сходів, перепиняючи Денні шлях, рачки стояв якийсь чоловік.

Денні завмер.

Чоловік підняв на нього малюсінькі червоні вічка. Він був у сріблистому, розшитому блискітками маскарадному костюмі. Костюм собаки, зрозумів Денні. Спина цього дивного створіння закінчувалася довгим пухнастим хвостом з китичкою на кінці. Уздовж спини до шиї йшла блискавка. Ліворуч від чоловіка лежала чи то вовча, чи собача голова: порожні очниці, розкрита в безглуздому оскалі паща. Між іклами, зробленими, схоже, з пап’є-маше, виднілося синьо-чорне плетиво килима.

Рот, підборіддя й щоки чоловіка були вимазані кров’ю.

Він загарчав на Денні. Незважаючи на усмішку, гарчав він по-справжньому. Гарчання народжувалося в глибині горла — звук, від якого кидає в дріж. Потім цей чоловік загавкав. Зуби теж були пофарбовані в червоне. Він поповз до Денні, волочачи за собою безкостий хвіст. Забута маска лежала на килимі, кидаючи оком кудись за плече Денні.

— Пропустіть, — сказав Денні.

— Зараз я тебе з’їм, хлопче, — відповів чоловік-пес, і раптом з осміхненого рота вирвався цілий залп гавкоту. По-справжньому лютого, хоча зрозуміло було, що це — наслідування. Костюм був тісний, і темне волосся чоловіка злиплося від поту. Він видихав суміш віскі й шампанського.

Денні було страшно, але він не втік.

— Пропустіть.

— Лише через мій труп-труп-труп, — одізвався чоловік-пес. Маленькі червоні вічка уважно дивилися в обличчя Денні. З губ не сходила усмішка. — Я тебе з’їм, хлопче. І почну з твого маленького пухкенького члена.

Гарчачи, він кокетливо посунув уперед дрібненькими стрибками.

У Денні здали нерви. Оглядаючись через плече, він помчав назад у короткий коридорчик, що вів до їхніх кімнат. Услід йому пролунало змішане з гавкотом і гарчанням виття, а ще невиразне бурмотіння й смішки.

Денні, тремтячи, стояв у коридорі.

— Додай жару! — репетував з-за рогу п’яний чоловік-пес. — Додай жару, Геррі, сучий ти вилупку! Начхати мені, скільки в тебе казино, авіаліній і кінокомпаній! Знаю, знаю, що тобі подобається в тиші власного д-дому! Додай жару! Буду буф... буду буф... доки Геррі Дервента до чортів собачих не здууууує! — Тирада завершилася довгим моторошним виттям, яке, перш ніж завмерти вдалині, немов би перейшла в біль і лють.

З поганими передчуттями Денні розвернувся й спокійно пішов у кінець коридору, до зачинених дверей спальні. Відчинивши їх, він просунув голову усередину. Мама спала в тій же позі. Ніхто нічого не чув, лише він.

Хлопчик тихенько причинив двері й пішов назад до перетину їхнього коридору з основним, сподіваючись, що чо-ловік-пес зник, як кров зі стін президентського люкса. Він обережно виглянув з-за рогу.

Чоловік в костюмі собаки все ще був там. Він знову надяг маску й зараз скакав рачки біля сходів, ганяючись за власним хвостом. Іноді він зістрибував з килима й падав, гарчачи по-собачому.

— Вуф! Вуф! Воуууууууу! Гррррр!

Зі стилізованої під бурчання пащі маски вилітали глухі звуки, й серед них такі, які могли бути схлипами або смішком.

Денні повернувся в спальню й сів на ліжко, закривши очі руками. Тепер ситуацію контролював готель. Може, попередні події були всього лише випадками. Може, ті речі, які Денні бачив на початку, справді не могли заподіяти шкоди, як не можуть цього страшні картинки. Але тепер ними управляв готель, і вони могли скривдити й зробити боляче. «Оверлук» не хотів, щоб Денні йшов до батька. Це могло зіпсувати всю забаву. Тому він поставив у Денні на шляху чоловіка-пса — як поставив на шляху до дороги звірів живоплоту.

Але тато може прийти сюди. І рано чи пізно тато прийде.

Хлопчик заплакав. Сльози беззвучно котилися по щоках. Занадто пізно. Вони загинуть усі троє, і коли наступного року наприкінці весни «Оверлук» знову відкриється, виявляться тут-таки, щоб разом з іншими примарами зустріти гостей. І жінка з ванни. І чоловік-пес. І жахливе створіння пітьми, що було в цементному тунелі. Вони...

(перестань! перестань зараз же!)

Денні заходився люто терти очі кулаками, проганяючи сльози. Він зробить усе, що зможе, тільки б цього не сталося. Ні з ним, ні з татом і мамою. Він буде намагатися щосили.

Він закрив очі й пронизливим, сильним, чистим ударом грому послав думку

(ШДІКУ БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ СКОРІШЕ НАМ ДУЖЕ ПОГАНО ДІКУ НАМ ПОТРІБНО)

І раптом у пітьмі позаду Денні виявилася істота, яка гнала його в снах по темних коридорах «Оверлука» — просто там, там, величезне створіння в білому, що нанесло над головою доісторичну ключку:

— Ти в мене перестанеш! Щеня кляте!Я тебе змушу припинити це, тому що я — твій ТАТО!

— Ні! — Він ривком повернувся в реальність спальні, широко розплющивши непорушні очі, з рота вирвався крик, з яким нічого не можна було вдіяти. Мама миттю прокинулася й сіла, притискаючи до грудей простирадло.

— Ні, татусю, ні, ні, ні...

І обоє почули злісний свист невидимої ключки, що, опускаючись, розсікала повітря десь зовсім близько, а потім, коли він підбіг до матері й, тремтячи, як кролик у сільці, обхопив її, свист затих і запало мовчання.

«Оверлук» не хотів дозволити Денні викликати Діка. Це теж могло зіпсувати всю забаву.

Вони були самі.

Надворі посилився сніг, відгородивши їх завісою від усього світу.

42. Високо в повітрі

Посадку на рейс Діка Геллорана оголосили о 6:45 ранку за європейським часом. Службовець аеропорту, відповідальний за посадку, протримав Діка, що нервово перекладав з руки в руку дорожню сумку, біля входу № 32 аж до останнього оголошення о 6:55. Вони обидва чекали на чоловіка на ім’я Карлтон Векер — єдиного пасажира на рейс № 196 Маямі—Денвер, що не зареєструвався.

— Гаразд, — сказав клерк і видав Геллорану голубий квиток першого класу. — Вам пощастило. Можете пройти на борт, сер.

Геллоран поспішно піднявся по відгородженому трапу й дозволив механічно усміхненій стюардесі відірвати контроль і повернути йому квиток.

— У польоті ми подаємо сніданок, — сказала вона. — Якщо хочете.

— Тільки каву, дитинко, — сказав він і пішов по проходу до місця у відділенні для курців. Він усе ще чекав, що в останню секунду із дверей, як чортик із табакерки, вискочить Векер. На сидінні біля вікна читала «Ви можете бути собі найкращим другом» жінка з кислим, недовірливим обличчям. Геллоран застебнув ремінь безпеки, узявся великими чорними руками за підлокітники крісла й пообіцяв відсутньому Векеру, що для того, аби вирвати його із цього місця, тому знадобиться допомога п’яти міцних службовців авіакомпанії. Він не зводив очей із циферблата. Годинник відраховував хвилини, що залишилися до призначеного на 7:00 відльоту жахливо повільно.

О 7:05 стюардеса повідомила, що політ трохи затримується, оскільки наземна служба заново перевіряє один із замків на дверях вантажного відсіку.

— Ідіоти, — пробурмотів Дік Геллоран.

Сусідка обернула до нього своє кисле, недовірливе обличчя з різкими рисами, а потім знову повернулася до книги. Ніч Геллоран провів в аеропорту, переходячи від стійки до стійки («Об’єднані авіалінії», «Амерікен», «ТВА», «Конти-нентали», «Бреніфф»), і як примара переслідував клерків, що відали квитками. Після опівночі, ковтаючи в буфеті восьму чи дев’яту чашку кави, він вирішив, що, зваливши все це собі на плечі, зробив дурницю. Є ж іще начальники. Він спустився до найближчих телефонів і, звернувшись до трьох різних операторів, отримав номер термінового виклику керівників національного парку «Скелясті гори».

Той, хто відповів на дзвінок, був, судячи з голосу, до краю втомлений. Назвавшись вигаданим ім’ям, Геллоран сказав, що на захід від Сайдвіндера в готелі «Оверлук» скоїлося лихо. Велике лихо.

Його попросили почекати.

Рятувальник (Геллоран думав, що це рятувальник) повернувся хвилин за п’ять.

— У них є рація, — сказав він.

— Звичайно, є, — підтвердив Геллоран.

— Ми не отримували від них сигналу «мейдей».

— Чоловіче, нахчати. Вони...

— Властиво, містере Голл, що за лихо в них сталося?

— Ну, там живе одна родина... сторож з родиною. Я подумав, раптом він трохи зсунувся з глузду, розумієте? Раптом зробив що-небудь із дружиною й сином?

— Можна запитати, звідки у вас такі відомості, сер?

Геллоран прикрив очі.

— Як тебе звати, приятелю?

— Том Стонтон, сер.

— Бачиш, Томе, я це знаю. Кажу як на духу: там у них великі неприємності. Може, убивство... розумієш?

— Містере Голл, слово честі, мені потрібно знати, звідки у вас...

— Послухай, — мовив Геллоран. — Кажу тобі, я знаю. Кілька років тому там працював такий собі Ґрейді. Він убив дружину й двох дочок, потім сам себе порішив. Кажу тобі: якщо ви, хлопці, не піднімете свої сідниці, щоб завадити лиху, знову станеться те ж саме!

— Містере Голл, ви телефонуєте не з Колорадо.

— Ні. Яка різниця...

— Якщо ви не в Колорадо, виходить, ви за межами короткохвильового діапазону рації «Оверлука». А якщо ви за його межами, то, ймовірно, не могли зв'язатися з... е-е... — слабкий шелест паперу, — родиною Торренсів. Поки ви чекали, я спробував зв’язатися по телефону. Він не працює, і це не дивно. Між готелем і Сайдвіндерською АТС досі двадцять п’ять миль телефонного кабелю йдуть по поверхні. Мій висновок: ви, мабуть, трохи теє...

— Але ж і тупий ти, чоловіче... — Але розпач Геллорана був занадто великий, щоб підібрати потрібне слово. Його раптом осінило. — Викличте їх! — крикнув він.

— Сер?

— У вас рація, у них рація. Ну то виклич їх! Виклич і запитай, що відбувається!

Запало коротке мовчання — лише гуділи телефонні дроти.

— Ти й це пробував, так? — запитав Геллоран. — Ось чому я так довго чекав. Ти спробував подзвонити, а потім — викликати їх по радіо, нічого не вийшло, але, по-твоєму, все нормально... що ж ви, хлопці, тут робите? Відсиджуєте зади й граєте в «джин-раммі»?

— Ні, — сердито одізвався Стонтон. Від гнівної ноти в його голосі Геллорану полегшало. Він уперше відчув, що розмовляє з людиною, а не з магнітофонним записом. — Я тут сам, сер. Усі інші — рятувальники, сторожі з атракціонів і добровольці — нагорі, у Гесті-Нотч, ризикують життям через трьох мудаків з піврічним досвідом, яким запраглося спробувати залізти на північний схил Кінґз-Рем. Вони застрягли на півдорозі й, можливо, спустяться, а може, й ні. Там дві вертушки, пілоти яких теж ризикують життям, тому що тут ніч і пішов сніг. Тому якщо ви ще не можете зміркувати, що й до чого, я вам допоможу. Перше: мені нема кого послати в «Оверлук». Друге: «Оверлук» не головне — головне те, що коїться в парку. Третє: після заходу сонця жодна вертушка не зможе злетіти, бо, якщо вірити національній метеослужбі, ось-ось почнеться зовсім божевільний сніг. Ситуація зрозуміла?

— Так, — тихо відповів Геллоран. — Зрозуміла.

— Тепер про те, чому, як на мене, не вдалося викликати їх по радіо. Причина дуже проста. Не знаю, яка у вас там година, а в нас тут половина десятої. Гадаю, вони відключилися й пішли спати. Далі, якщо ви...

— Хай щастить твоїм альпіністам, хлопче, — сказав Геллоран. — Але мені хочеться, щоб ти зрозумів: не лише вони застрягли в горах через те, що не знали, у що пхаються.

Він повісив слухавку.

О 7:20 ранку «Боїнґ-747» Американської авіатранспорт-ної компанії, гуркочучи, вибрався заднім ходом з ангара й посунув до злітної смуги. Геллоран полегшено зітхнув. Карл-тоне Векере, де б ти не був, утрися!

0 7:28 рейс № 196 відірвався від землі, а о 7:31, коли «боїнґ» набрав висоту, голову Діка Геллорана знову пістолетним пострілом простромила думка. Від запаху апельсинів він втягнув голову в плечі, але це не допомогло, й Геллоран судорожно сіпнувся. Чоло зморщилося, рот скривився у гримасі болю.

(.ШДІКУ БУДЬ ЛАСКА ПРИЇДЬ ШВИДШЕ НАМ ДУЖЕ ПОГАНО ДІКУ НАМ ПОТРІБНО...)

1 все. Усе зникло. Якщо минулого разу слова затихали поступово, то зараз зв’язок обрубали наглухо, як ножем. Геллоран злякався. Руки, які все ще не випустили підлокітники крісла, стали майже білими. У роті пересохло. Із хлопчиком щось сталося. Він був упевнений у цьому. Якщо малого хто-небудь скривдив...

— Ви завжди так бурхливо реагуєте на зліт?

Він оглянувся. Це сказала жінка в рогових окулярах.

— Не в цьому справа, — відповів Геллоран. — Мені в голову впхнули сталеву пластинку Після Кореї. Ну, і час від часу від неї в голові простріл. Ну, знаєте, вібрація... Дряпає...

— Он як?

— Так, мем.

— За будь-яке вторгнення в чужу країну розплачуються тільки рядові, — похмуро заявила жінка з різкими рисами.

— Невже?

— Так. Ця країна повинна припинити свої брудні збройні ігри. Яку би брудну війну не вела в цьому столітті Америка, починає завжди ЦРУ. ЦРУ й дипломатія долара...

Вона розкрила книжку й узялася за читання. «НЕ КУРИТИ» згасло. Геллоран дивився на землю далеко внизу й роздумував, чи все гаразд із хлопчиком. Малий йому сподобався, щоправда, його батьки викликали менш теплі почуття.

Геллорану залишалося надіятись, що ті з Божою поміччю доглядають за Денні.

43. Випивка за рахунок готелю

Джек стояв, задерши голову й прислухаючись, у їдальні, просто перед дверима, що вели в бар «Колорадо». Він злегка посміхався.

Чув, як навколо оживає «Оверлук».

Важко сказати, як саме Джек це зрозумів... сам він вважав, що це не дуже й відрізняється від спалахів ясновидіння, які час від часу трапляються в Денні... яблучко від яблуньки. Здається, так зазвичай кажуть.

Не те щоб Джек щось бачив або чув, хоча його сприйняття від подібних відчуттів відокремлювала лише найтонша перцептуальна завіса. Начебто всього за декілька дюймів від цього «Оверлука» був ще один, виокремлений з реального світу (якщо існує така річ, як «реальний світ», подумав Джек), але поступово врівноважується з ним. Він пригадав тривимірні фільми, які бачив у дитинстві. Якщо дивитися на екран без спеціальних окулярів, зображення двоїться — приблизно це він зараз і почував. Але варто надягти окуляри, і все внормовується.

Тепер з’єдналися всі епохи «Оверлука» — всі, крім нинішньої, епохи Торренса. Але вже дуже скоро вона зіллється з іншими. Добре. Дуже добре.

Він просто чув самовпевнене «дінь! дінь!» дзвінка на срібній підставці, прикріпленого до стійки адміністратора, що кликав до парадного ґанку розсильних у міру того, як реєструвалися приїжджі (модні у двадцяті роки фланелевих костюмах) і виписувалися виїжджаючі (двобортні костюми в тонку смужку, які носили в сорокові). Біля каміна будуть три черниці, вони чекатимуть, щоб черга на виписку стала меншою, а за їхніми спинами, обговорюючи прибутки і збитки, життя й смерть, стануть акуратно одягнені Чарльз Ґрондін і Вітто Дженеллі, чиї синьо-білі візерункові краватки заколоті брильянтовими шпильками. З комор для багажу з’явилися десятки валіз, деякі поскладали одна на одну, як на ярмарках у важкі часи. У східному крилі, у бальній залі, одночасно провадили дюжину ділових переговорів, розділених лише кількома сантиметрами часу Базікали про Не-вілла Чемберлена й кронпринца Австрії. Музика, сміх. Усі напідпитку. Істерія. У розпалі бал-маскарад. Святкувалися дні народження, ювілеї, прийоми на честь одружень, суаре. Трохи любові — не відкрито, але все просочене таємною чуттєвістю. Джек немовби чув, як всі вони переміщаються по готелю, створюючи приємну плутанину звуків. У їдальні, де він стояв, просто в нього за спиною одночасно подавали сніданок, ленч і обід за сімдесят років. Джек начебто чув... чому «начебто», він чув усе це, поки ще слабко, але чітко — так у спекотний літній день можна почути грім за багато миль від себе. Він чув усіх цих прекрасних незнайомців. Він починав усвідомлювати їхню присутність — так, як вони, мабуть, із самого початку усвідомлювали присутність Джека.

Нині зранку всі номери в «Оверлуку» були зайняті.

Будинок повен.

А через двостулкові двері, мов ледачий дим сигарет, кружляючи, напливало тихе дзижчання голосів. Розмова більш вишукана, більш інтимна. Низький горловий жіночий смішок, той, що немов тремтінням віддається в чарівному колі внизу живота й навколо геніталій. Каса, віконце якої м'яко світиться в темному півмороку, видзвонює вартість «джину-рікі», «мангеттенів», «падаючих бомбардувальників», шипучки з ялівцевої настоянки з терном, «зомбі». З музичного автомата ллються пісеньки для п’яних, у потрібний момент перекриваючи одна одну.

Джек штовхнув двері, розчинивши їх навстіж, і пройшов усередину.

— Привіт, хлопці, — тихо сказав Джек Торренс. — Я йшов, але повернувся.

— Добрий вечір, містере Торренсе, — сказав щиро втішений Ллойд. — Приємно вас бачити.

— Приємно повернутися, Ллойде, — відгукнувся Джек і всівся на табуретку між чоловіком в ядуче синьому костюмі й жінкою в чорній сукні, чиї затуманені очі не відривалися від глибин «сінгапурського слінґу».

— Що будете пити, містере Торренсе?

— Мартіні, — з величезним задоволенням мовив Джек. Він подивився за стійку бару на ряди пляшок, що тьмяно поблискували, прикриті срібними сифонами. «Джим Бім». «Дика індичка». «Джилбіз». «Шерродс прайвіт лейбл». «Торо». «Сіґремз». Знову вдома.

— Будь ласка, одного великого марсіянина, — сказав Джек. — Десь на світі приземлилися марсіяни, Ллойде.

Він дістав гаманець і виклав на стійку двадцятку.

Поки Ллойд наливав йому напій, Джек оглянувся через плече. Жодної вільної кабінки. Деякі з відвідувачів були в маскарадних костюмах. Жінка в газових шальварах і ліфі, що виблискував фальшивими діамантами, з чоловіком, над вечірні^ костюмом якого лукаво здіймалася лисяча морда; чоловік у сріблистому костюмі пса усім на втіху навколишніх лоскотав щіточкою довгого хвоста носа жінці в саронґу.

— Це не ваш клопіт, містере Торренсе, — сказав Ллойд, поставивши на двадцятку Джека келих. — Від ваших грошей тут пуття немає. Замовляє управляючий.

— Управляючий?

Йому стало трохи не по собі, та все-таки він узяв келих і сколихнув мартіні, спостерігаючи, як у прохолодній глибині напою легко підстрибує затонула оливка.

— Зрозуміло, управляючий, — посмішка Ллойда стала ще ширшою, але очі ховалися в тіні, а шкіра була жахливо білою, як у мерця. — Пізніше він має намір особисто зайнятися благополуччям вашого сина. Його дуже зацікавив малий. Денні — талановите хлопча.

Ялівцевий дух джину приємно паморочив, але одночасно, схоже, туманив розум. Денні? До чого тут Денні? І що сам Джек робить у барі з келихом спиртного в руці?

Він «ЗАВ’ЯЗАВ». КИНУВ ПИТИ. Він «ЗАРІКСЯ».

Чого їм треба від його сина? Що їм може бути потрібно від Денні? Венді й Денні тут ні до чого. Джек намагався заглянути у сховані в тіні очі Ллойда, але було занадто темно, занадто похмуро, так ніби він намагався прочитати якісь почуття в порожніх очницях черепа.

(Це я мусив бути їм потрібний... адже так? Саме я. Не Денні, не Венді. Це мені тут страшенно подобається. Вони хотіли виїхати. Це я подбав про снігохід... переглянув старі записи... скинув тиску котлі... обманював... практично продав свою душу... що їм може бути потрібно від нього?)

— Де ж управляючий? — Джек намагався говорити недбало, однак губи вже заніміли після першої порції спиртного, і слова злетіли з них не як у солодкому сні, а радше як у кошмарі.

Ллойд посміхнувся.

— Що вам треба від мого сина? Денні тут ні до чого... так? — У власному голосі Джек розчув неприкрите благання.

Обличчя Ллойда немовби потекло, почало мінятися, зробившись неприємним. Біла шкіра пожовкла, як при гепатиті, почала тріскатися. На ній висипали червоні болячки, з яких текла смердюча рідина. На чолі Ллойда виступив кривавий піт, а десь срібні куранти пробили чверть години.

(маски геть! маски геть!)

— Пийте, пийте, містере Торренсе, — мяко сказав Ллойд, — вас це не стосується. Наразі.

Джек знову підняв свій келих, підніс до губ і завагався. Йому почувся твердий страшний тріск ламкої руки Денні. Він побачив зім’ятий велосипед, що перелітає через капот машини Ела, і вітрове скло, що покривається зірочками тріщин. Він побачив самотнє колесо на дорозі: покручені спиці стирчали в небо, як гострі виступи на рояльних струнах.

І зрозумів, що всі розмови припинилися.

Він оглянувся через плече. Усі мовчки дивилися на нього. Вони вичікували. Чоловік, що сидів поряд із жінкою в саронґу, зняв лисячу маску, і Джек побачив, що це Горас Дервент, по лобі в нього розсипалося світле волосся. Біля стійки всі теж спостерігали за Джеком. Його сусідка не зводила з нього очей, немов намагалася повернути зору чіткість. Сукня зісковзнула з одного плеча, і, подивившись униз, Джек побачив пухкий зморщений сосок, що вінчав відвислі груди. Глянувши їй в обличчя, він подумав, що вона може виявитися тією жінкою з 217-го, котра намагалася задушити Денні. По іншу руку від Джека чоловік у ядуче синьому костюмі дістав з кишені піджака невеликий револьвер 32-го калібру з перламутровою рукояткою й ліниво крутив його на стійці, немов збирався зіграти в російську рулетку.

(Я хочу...)

Він зміркував, що онімілі голосові зв’язки не пропускають слів, і спробував ще раз.

— Я хочу бачити управляючого. Я... думаю, він не розуміє. Мій син не є частиною всього цього. Він...

— Містере Торренсе, — сказав Ллойд. З надр обличчя, яке чума розписала червоною охрою, зринав огидно-люб’язний голос. — 3 управляючим ви зустрінетеся в належний час. Правду кажучи, він вирішив зробити вас довіреною особою в цій справі, посередником. Ну пийте ж, пийте.

Джек підняв склянку, рука дуже тремтіла. Там виявився чистий джин. Він заглянув усередину. Дивитися було однаково, що тонути.

Його сусідка невиразним, мертвим голосом заспівала: «Гроші... на бочку... і ми... розважимося... на славу...»

Ллойд підхопив. За ним — чоловік у синьому костюмі. Приєднався і чоловік-пес, однією лапою відбиваючи по столу такт.

— Нумо, гроші на бочку...

До решти голосів додався голос Дервента. З куточка губ під кутом недбало стирчала сигарета. Права рука, обіймаючи за плечі жінку в саронґу, делікатно пестила її груди. Він співав, дивлячись на чоловіка-пса з веселим презирством.

— ...вся банда зібрапа-ась...

Джек підніс келих до рота й трьома великими ковтками спорожнив його. Прокотившись униз по стравоходу, як вантажівка по тунелю, джин вибухнув у шлунку, рикошетом кинувся в голову й там, в останньому приступі судорожного трему, вчепився в мозок Джека.

Коли це минуло, Джек почувався прекрасно.

— Повтори, будь ласка, — сказав він і штовхнув до Ллойда порожню склянку.

— Так, сер, — відповів Ллойд, забираючи її. Ллойд знову мав абсолютно нормальний вигляд. Смаглявий чоловік сховав пістолет. Жінка праворуч від Джека знову дивилася у свій «сінгапурський слінґ». Одна грудь, що повністю вивалилася з-під плаття, лежала на шкіряній оббивці стійки. З в’ялого рота лилося безглузде голосіння. Знову, зливаючись і сплітаючись, почулися невиразні голоси.

Перед Джеком з’явилася нова порція спиртного.

— Мучас /расіясу Ллойде, — сказав він, узявши келих.

— Завжди приємно прислужитися вам, містере Торренсе. — Ллойд посміхнувся.

— Ти, Ллойде, завжди був найкращий.

— О, спасибі, сер.

Цього разу Джек пив повільно, дозволяючи рідині струмком затікати в горло. Відтак він проковтнув кілька горішків. Випивка зникла миттєво, й він замовив ще. Містере президенте, я зустрів марсіян і радий доповісти, що вони налаштовані дружелюбно. Поки Ллойд займався наступною порцією, Джек заходився шукати по кишенях четвертак, щоб сунути в музичний автомат. Він знову подумав про Денні — але тепер, що його втішило, обличчя Денні стало невиразним, нерозрізненим. Одного разу він заподіяв Денні біль, це сталося до того, як Джек навчився давати собі раду з випитим... але ці дні минули. Більше він ніколи не скривдить Денні.

Ні за що на світі.

44. Про що говорили гості

Джек танцював із прекрасною жінкою. Він поняття не мав, котра зараз година, скільки він уже пробув у «Колорадо» чи тут, у бальній залі. Час втратив значення.

Джек невиразно пригадував: ось він слухає чоловіка, який колись був процвітаючим радіокоміком, а потім, на зорі ери телебачення, став зіркою вар’єте. Той розповідав страшенно довгий і смішний анекдот про кровозмішення між сіамськими близнюками. Ось на очах у Джека жінка в оздобленому ліфі й шальварах, повільно звиваючись, роздягається під стукіт і гуркіт музичного автомата (схоже, це була музика Девіда Роуза до «Стриптизерки»). Ось він іде по вестибюлю в компанії ще двох чоловіків, обидва його супутника — у вечірніх костюмах за модою кінця десятих років, і всі троє розспівують про засохлу цятку на панталонах Рози О’Ґреді. Здається, Джек пам’ятав, що виглянув з великих двостулкових дверей і побачив витончені округлі арки, окреслені гірляндами китайських ліхтариків, що повторюють вигин під’їзної дороги. Вони світилися м’якими пастельними тонами, як тьмяні дорогоцінні камені. На ґанку горів великий скляний світильник у вигляді кулі, пурхали навколо нічні комахи, билися об скло, і якась часточка Джека — можливо, остання малюсінька іскорка тверезості — намагалася втовкмачити йому, що вже шоста година грудневого ранку. Але час скасували.

(аргументи, що спростовують божевілля, з м'яким шерехом падали вниз, шар за шаром...)

Хто це? Який-небудь поет, якого Джек читав на випускному курсі? Який-небудь поет-недоучка, який тепер торгує засобами для чищення у Восоу або страховими полісами в Індіанаполісі? Може, це він сам придумав? Несуттєво.

(ніч темна, зоряна баня висока, прим'ятий солодкий пиріг, і пливе він по небу нічному...)

Джек безпомічно хихикнув.

— Що смішного, любий?

Джек знову опинився в бальній залі. Горіли канделябри, всюди кружлялися пари, хтось у костюмах, хтось — ні, рівно грала якась післявоєнна група — але яка то була війна? Чи можна сказати точно?

Ні, звичайно ні. Точно Джек міг сказати тільки одне: він танцює з прекрасною жінкою.

Висока, з волоссям кольору опалого листя, одягнена в тісно прилягаючий білий шовк, вона танцювала близько-близько, легенько й приємно притискаючись грудьми до грудей Джека. Білі пальці сплелися з його пальцями. На ній була посилана блискітками чорна напівмаска, а зачесане на бік волосся м’якою блискучою хвилею лилося в улоговинку між їхніми плечима, що торкалися одне одного. Сукня була довгою, до підлоги, але час від часу Джек торкався ногою її стегна, й у ньому міцніла впевненість, що під сукнею — гладка, припудрена нагота.

(щоб краще відчути твою ерекцію, любий)

Йому ж похвалитись не було чим. Якщо це її ображало, вона це добре приховувала, навіть притискалася до нього тісніше.

— Нічого смішного, принадо моя, — сказав він, хихикнувши.

— Ти мені подобаєшся, — прошепотіла вона, і Джек подумав, що її аромат нагадує аромат лілій, що ховаються в затишних розпадинах, зарослих зеленим мохом, куди сонце заглядає ненадовго, а тіні довгі.

— Ти мені теж подобаєшся.

— Якщо хочеш, можна піти нагору Я маю бути з Геррі, але він навіть не помітить. Він занадто зайнятий тим, що дражнить бідолаху Роджера.

Мелодія закінчилася. Пролунали оплески, а потім музиканти майже без паузи рвонули «Тональність індиґо».

Джек глянув поверх оголеного плеча партнерки й побачив Дервента, що стояв біля стола з напоями. З ним була дівчина в саронґу. На закритому білою скатертиною столі вишикувалися в ряд відра з льодом, у них — шампанське. У руці Дервента пінилася пляшка. Сміючись, зібралася група людей. Перед Дервентом і дівчиною в саронґу рачки виробляв безглузді антраша Роджер, за ним в'яло волочився хвіст. Роджер гавкав.

— Голос, хлопчику, голос! — кричав Горас Дервент.

— Р-гав! Р-гав! — відповідав Роджер. Усі заплескали в долоні, хтось свиснув.

— А тепер служи. Служи!

Роджер присів. Морда його маски завмерла у вічному оскалі. Усередині дірок для очей рухалися очі Роджера, горіли божевільними веселощами. Він витягнув руки, зігнувши й звісивши кисті.

— Гав! Гав!

Дервент перевернув пляшку шампанського, і та пінливою Ніагарою звалилася на підняту вгору маску. Роджер вибухнув шаленим хлюпотом. Усі знову зааплодували. Деякі жінки верещали від сміху.

— Ну, хіба Геррі не дивак? — запитала партнерка Джека, знову притискаючись тісніше. — Усі так кажуть. Знаєте, він бісексуал. А бідолаха Роджер просто гомик. Одного разу він провів з Геррі вікенд на Кубі... ну, це було кілька місяців тому... і тепер усюди волочиться за ним і виляє хвостиком.

Вона хихикнула. Угору поплив тонкий аромат лілій.

— Але, звичайно, Геррі ніколи не повернеться до другого сорту... принаймні там, де справа стосується його гомосексуалізму... а Роджер просто збожеволів. Геррі сказав, якщо Роджер прийде на бал-маскарад одягнений цуциком, привабливим цуциком, він може передумати, а Роджер такий дурний, що він...

Музика замовкла. Знову оплески. Музиканти зійшли з естради, щоб перепочити.

— Вибач, любий, — сказала вона. — Там дехто, кому я просто мушу... Дарло! Дарло, дівчинка моя люба, де ж ти поділася?

Вивертаючись, вона протискалася між пияків і їдців, а Джек по-дурному витріщився на неї, не в змозі зрозуміти, як узагалі вийшло, що вони танцювали разом. Він не пам'ятав. Усе, що сталося з ним, здається, не було взаємозалежне. Спершу тут, потім хтозна де. Голова крутилася. Пахнуло ліліями і ягодами ялівцю. Тепер попереду, біля столу з напоями, Дервент тримав над головою Роджера малюсінький трикутний сандвіч і змушував зробити зворотне сальто, а всі веселилися. Собача маска була повернена догори. Сріблисті боки костюма здіймалися й обпадали. Роджер раптом підстрибнув, підігнув голову під черево й спробував перевернутися високо в повітрі. Однак він занадто втомився, стрибок вийшов недостатньо високим, і бідолаха ніяково приземлився на спину, добряче вдарившись головою об кахельну підлогу. З-під собачої маски вирвався стогін.

Першим зааплодував Дервент.

— Спробуй-но ще разок, цуцику! Ще разок!

Спостерігачі співучо підхопили: «Ще разок, ще разок» — і

Джек непевним кроком рушив в інший бік, невиразно відчуваючи, що захворів.

Наткнувшись на візок з напоями, який котив перед собою низьколобий чоловік у білому кітелі офіціанта, він мало не впав. Нога зачепила нижню хромовану полицю візка, й пляшки угорі дружно й мелодійно задзвеніли.

— Вибачте, — хрипко виговорив Джек. Раптом йому здалося, що він замкнений тут, і, відчувши мало не клаустрофобію, Джек захотів вибратися. Захотів, щоб «Оверлук» знову став таким, як колись... вільним від незваних гостей. Його, як справжнього відкривача шляху, належно не поцінували — він виявився лише одним з десяти тисяч рядових гостей, що веселяться, цуциком, який по команді перевертається й служить.

— Нічого-нічого, — відповів чоловік у білій куртці офіціанта. Увічлива, швидка англійська у вустах цього типа звучала сюрреалістично. — Хочете випити?

— Мартіні.

За спиною Джека пролунав ще один вибух сміху: Роджер підвивав мелодії «Додому з війни». Хтось уже підбирав акомпанемент на «стейнвеї».

— Прошу

У долоню Джеку втиснули холодну, як лід, склянку. Джек із вдячністю випив, почуваючи, як джин приглушує й нищить ущент перші приступи тверезості.

— Усе гаразд, сер?

— Чудово.

— Спасибі, сер.

Візок поїхав далі.

Джек раптом простягнув руку й торкнувся плеча цього чоловіка.

— Так, сер?

— Вибачте... як вас звуть?

Його співрозмовник не виявив ані найменшого подиву.

— Ґрейді, сер. Делберт Ґрейді.

— Але ви... я хочу сказати...

Офіціант чемно подивився на нього. Джек спробував знову, хоча рот був забитий джином і нереальністю. Кожне слово здавалося великим, як кубик льоду.

— Хіба колись ви не працювали тут доглядачем? Ви тоді... тоді... — Але закінчити Джек не зміг. Він не міг вимовити це.

— Та ні, сер. По-моєму, ні.

— Але ваша дружина... дочки...

— Дружина допомагає на кухні, сер. Дівчатка, зрозуміло, сплять. Для них уже занадто пізно.

— Ви були доглядачем. Ви...

«Ну, кажи ж!»

— Ви їх убили.

Обличчя Ґрейді залишалося байдужно ввічливим.

— Я нічого такого не пам’ятаю, сер. — Склянка Джека була порожня. Ґрейді витяг її з негнучих пальців Джека й приготувався налити ще. На візку стояв білий пластиковий кошичок, повен оливок. Вони чомусь нагадали Джеку малюсінькі відрубані голови. Ґрейді спритно підчепив одну, кинув у келих і подав Джеку

— Але ви...

— Доглядач — ви, сер, — м’яко сказав Ґрейді. — Ви завжди були доглядачем, сер, я знаю. Я увесь час був тут. Нас найняв той же управляючий, одночасно. Усе гаразд, сер?

Джек подавився оливкою. Голова йшла обертом.

— Містер Уллман...

— Не знаю нікого з таким прізвищем, сер.

— Але він...

— Управляючий, — повторив Ґрейді. — Готель, сер. Звичайно ж, ви розумієте, хто вас найняв, сер.

— Ні, — хрипко сказав той. — Ні, я...

— По-моєму, ви повинні ще раз поговорити з сином, містере Торренсе, сер. Він все розуміє, хоча вас у курс справи не ввів. Насмілюся сказати, досить некрасиво з його боку, сер. Фактично, він обманював вас мало не на кожному кроці, чи не так? А йому ще й шести немає.

— Так, — погодився Джек. — Так.

З-за спини накотила нова хвиля сміху.

— Хлопчика варто покарати, якщо дозволите так висловитися. Він потребує добрячої прочуханки, сер, а може, і ще дечого. Моїх власних дівчаток, сер, спершу не турбував «Оверлук». Одна з них навіть украла в мене коробку сірників і намагалася спалити готель. Я їх покарав. Покарав по можливості суворо. А коли дружина намагалася перешкодити мені виконати свій обов’язок, я і її покарав. — Він чемно, безтямно посміхнувся Джеку. — Той факт, що жінки рідко розуміють відповідальність батька за своїх дітей, по-моєму, печальний, але неспростовний. Чоловіки й батьки несуть певну відповідальність, чи не так, сер?

— Так, — сказав Джек.

— Вони не любили «Оверлук» так, як я, — продовжував Ґрейді, готуючи йому чергову порцію спиртного. У переверненій пляшці джину піднялися сріблисті пухирці. — Точнісінько як його не люблять ваші дружина з сином... принаймні зараз. Але вони його полюблять. Ви повинні вказати їм на помилковість такого ставлення, містере Торренсе. Ви згодні?

— Так. Згодний.

Він справді зрозумів. Він був із ними занадто м’який. Чоловіки й батьки несуть певну відповідальність. «Тато знає краще». Вони не розуміють. Саме по собі це не злочин, але вони не розуміють свідомо. Звичайно, Джек не був суворий. І якщо його дружина з сином навмисно налаштовують себе проти його бажань, проти того, що, на думку Джека, було їм лише на користь, то чи тоді не зобов’язаний він...

— Невдячне дитя гірше від отруйної змії, — сказав Ґрейді, подаючи йому келих. — Я цілком певен, що управляючий зуміє настановити вашого сина на шлях істини. Незабаром прийде черга й вашої дружини. Ви згодні, сер?

Джек раптом розгубився.

— Я... але... якби вони просто могли виїхати... я хочу сказати, зрештою, адже управляючому потрібен я? Інакше бути не може. Тому що... — Чому? Йому слід було знати, але Джек раптом виявив, що не знає. Ах, як крутиться його бідолашна голова!

— Фу, який собака! — голосно говорив Дервент, контрапунктом до сміху. — Поганий собака, напудив на підлогу!

— Ви, звичайно, знаєте, — сказав Ґрейді, довірчо нахиляючись до Джека над візком, — що ваш син намагався залучити сюди стороннього. У вашого хлопчика величезний талант — управляючий міг би використовувати його на подальше процвітання «Оверлука», ще більше... ну, скажімо, збагатити його? Але ваш син намагається застосувати цей талант проти нас. І робить це навмисно, містере Торренсе сер. Навмисно.

— Стороннього? — тупо запитав Джек.

Ґрейді кивнув.

— Кого?

— Ніґера, — сказав Ґрейді. — Чорномазого кухаря.

— Геллорана?

— Так, сер, по-моєму, його звуть так.

За черговим вибухом сміху почувся ниючий протестуючий голос Роджера, який щось говорив.

— Так! Так! Так! — співучо затяг Дервент. Його оточення підхопило, але не встиг Джек розчути, чого вони тепер хотіли від Роджера, як музиканти знову заграли — мелодію «Такседо джанкшн», у якій було багато соковитого саксофону, але не дуже багато «соул».

(«соул»? «соул» ще навіть не придумали, чи придумали?)

(ніґер... чорномазий кухар...)

Джек відкрив рота, збираючись заговорити й не знаючи, що може вийти. Вийшло ось що:

— Мені сказали, ви не здобули вищої освіти. Однак ви говорите не як неосвічена людина.

— Я справді дуже рано завершив організовану освіту, сер. Але управляючий піклується про своїх службовців. Він вважає, що це себе виправдує. Освіта завжди виправдує себе, ви згодні, сер?

— Так, — здивовано сказав Джек.

— Ви, наприклад, виявили неабияку зацікавленість у тому, щоб побільше довідатися про готель «Оверлук». Дуже мудро з вашого боку, сер. Дуже шляхетно. У підвалі залишили відомий альбом — щоб ви знайшли його...

— Хто? — швидко запитав Джек.

— Звичайно, управляючий. Якщо побажаєте, у ваше розпорядження можна надати й інші матеріали певного роду...

— Бажаю. Дуже бажаю. — Джек спробував упоратися з тремом у голосі й зазнав жалюгідної поразки.

— Так, ви справжній учений, — сказав Ґрейді. — Не кидаєте тему, поки та не вичерпається. Використовуєте всі джерела. — Нагнувши низькочолу голову, він відтягнув лацкан білої куртки й кісточками пальців стер невидиму Джекові цятка бруду. — А крім того, управляючий ніяк не обмежує свою щедрість, — продовжував Ґрейді. — Жодним чином. Погляньте на мене — покинув школу в десятому класі. Подумайте, наскільки ви самі могли б просунутися в організаційній структурі «Оверлука». Можливо... у свій час... аж на вершечок.

— Справді? — прошептав Джек.

— Але насправді це вирішувати вашому синові, чи не так? — запитав Ґрейді, піднявши брови. Делікатний жест дивовижним чином поєднувався з ними: брови були волохатими й справляли враження лютості.

— Це вирішувати Денні? — Джек насупився, дивлячись на Ґрейді. — Звичайно, ні. Ні. Я не дозволю своєму синові приймати рішення, які стосуються моєї кар’єри. Ще цього не вистачало. За кого ви мене маєте?

— За віддану людину, — тепло сказав Ґрейді. — Можливо, я погано висловився, сер. Скажімо так: ваше майбутнє тут залежить від того, як ви вирішите вчинити щодо норовливого сина.

— Свої рішення я приймаю сам, — прошептав Джек.

— Але вам доведеться розібратися з хлопчиком.

— Розберуся.

— Рішуче.

— Рішуче.

— Чоловік, який не вміє дати собі ради з власною родиною, не дуже цікавий для нашого управляючого. Якщо людина не в змозі настановити дружину й сина, навряд чи можна сподіватися від неї, що вона зуміє вибрати правильний шлях для себе — не кажучи вже про те, щоб прийняти на себе відповідальний пост у настільки значній операції. Він...

— Я ж сказав, що приструню його! — вигукнув Джек, зненацька впадаючи в лють.

Щойно закінчилася «Такседо джанкшн», а нова мелодія ще не починалася. Лемент потрапив точнісінько в паузу, й розмови за спиною Джека раптово припинилися. Його раптом кинуло в жар. Він упевнився, що всі до єдиного не зводять із нього очей. Вони покінчили з Роджером і тепер візьмуться за нього. Перевернись. Служи. Умри. Якщо будеш грати з нами, ми теж пограємо з тобою. Відповідальна посада. Вони хочуть, щоб він приніс у жертву свого сина.

(а тепер він усюди тягається за Геррі й виляє хвостиком...)

(перевернись, умри, віддай сина на заклання)

— Будь ласка, сюди, сер, — сказав Ґрейді. — Тут дещо, що може вас зацікавити.

Розмова потекла знову, вона робилася то голоснішою, то тихішою, у неї був свій ритм, він то вплітався в музику, то вибивався з неї. Грали свінґову варіацію «Тікет ту райд» Леннона й Маккартні.

(чував я й краще — у супермаркеті, з гучномовця)

Джек по-ідіотськи хихикнув. Опустивши погляд до лівої руки, він побачив, що там ще один напівпорожній келих.

І спорожнив його одним великим ковтком.

Тепер він стояв перед полицею каміна, ноги зігрівав розпалений у каміні тріскучий вогонь.

(вогонь?., у серпні?., так... і ні... час став єдиним)

Між двома слониками зі слонової кістки стояв годинник під скляним ковпаком. Стрілки показували без хвилини північ. Він затуманеними очима вп’явся на них. То що, Ґрейді хотів показати йому оце? Він повернувся, щоб запитати, але Ґрейді вже не було.

Наполовину відігравши «Тікет ту райд», музиканти завершили мелодію міддю фанфар.

— Наспів час! — оголосив Горас Дервент. — Північ! Маски геть! Маски геть!

Він знову спробував обернутися, щоб побачити, які відомі обличчя виявляться під Глянцем і барвами масок, але заціпенів, не в змозі відвести очей від годинника, — його стрілки зійшлися, показуючи вертикально вгору. Гості продовжували скандувати:

— Маски геть!

Годинник почав делікатно вибивати північ. Уздовж сталевої рейки під циферблатом назустріч одна одній поїхали дві фігурки — одна праворуч, друга ліворуч. Джек дивився, забувши, що знімаються маски. Годинник задзижчав. Зубці повернулися, зчепилися; тепло поблискувала латунь. Балансир справно гойдався.

Одна з фігурок зображувала чоловіка, що став навшпиньки, у руках у нього було затиснуте щось на кшталт малюсінької ключки для гольфу. Друга — маленького хлопчика, одягненого в паперовий ковпачок школяра-ледаря. Лялечки. Блискучі фігурки були виконані фантастично точно. Попереду на тулії паперової шапочки малюка Джек прочитав напис: ДУРЕНЬ.

Фігурки сковзнули на протилежні кінці сталевої па-лички-осі. Звідкись неспинно лунали дзвенячі ноти вальсу Штрауса. У голові Джека в такт мелодії закрутилися слова примарної рекламної пісеньки: «корм для собак... гав-гав-гав... корм для собак...»

У годиннику татусь опустив на голову хлопчика сталевий молоточок. Син похитнувся. Молоточок піднімався й опускався, піднімався й опускався. Зведені вгору для захисту руки хлопчика затремтіли. Малий, скорчившись, упав горілиць. А молоточок усе піднімався й опускався під легку, дзвенячу музику Штрауса; здавалося, Джек бачив обличчя чоловіка — розпухлі вузли м'язів, зосередженість, затис-нутість; бачив, як рот іграшкового татуся відкривається й закривається, він обсипає лайкою непритомну, спотворену фігурку сина.

Зсередини на скляному ковпаку з’явилася малюсінька червона цятка.

Ще одна. Поруч бризнули ще дві.

Тепер бризки червоної рідини летіли вгору, як брудний дощ, вони вдарялися об скляні боки ковпака й стікали по них, заважаючи бачити, що робиться всередині, а до яскраво-червоного додалися малюсінькі сірі стрічечки живої тканини, шматочки мозку й кістки. І однаково Джек бачив, як злітає й падає молоток, — адже годинниковий механізм продовжував обертатися, зубці й далі чіплялися за важелі й зубчики цієї хитромудрої машини.

— Маски гетьі Маски геть! — верещав за його спиною Дервент, а десь людським голосом вив пес.

(але в годинника не може йти кров, годинниковий механізм не може кровоточити.)

Кров залила вже весь ковпак. Джек розгледів клаптики злиплого волосся — але й тільки, на щастя, нічого більше він не бачив, і однаково думав, що його знудить, адже він усе ще чув удари молотка, що опускається, чув навіть крізь скло, чув не гірше, ніж мелодію «Блакитного Дунаю». Але це було вже не механічне «тінк-тінк-тінк», коли механічний молоток б'є по механічній голові, удари стали м'якими, глухими — повітря розрізав справжній молоток, він із плямканням опускався на губчаті брудні останки. Останки, що колись були...

— МАСКИ ГЕТЬ!

(і над усім запанувала Червона Смерть!)

У ньому набухав жалібний пронизливий крик, Джек кинувся геть від годинника, витягнувши вперед руки, спотикаючись; ноги, як дерев'яні, чіплялися одна за одну. Він благав зупинити це — забрати його, Денні, Венді, забрати увесь світ, якщо їм так хочеться, — тільки зупинитися, не занурювати його в суцільне божевілля, залишити хоч малюсінький вогник.

Бальна зала була порожня.

Стільці, розчепіривши ніжки, лежали догори дном на столах, закритих від пилу шматками пластику. Червоний із золотим візерунком килим повернувся на танцювальний майданчик, захищаючи полірований паркет. Естрада теж була порожня, якщо не завважувати від'єднаної мікрофонної стійки й запиленої гітари без струн, притуленої до стіни. З високих вікон в'яло падало холодне ранкове світло — зимове світло.

У Джека й далі крутилася голова, він усе ще почував сп’яніння, але, обернувшись назад до каміна, миттєво протверезів. Там стояли тільки слоники... і годинник.

Спотикаючись, Джек перетнув холодний, повен тіней вестибюль і їдальню. Нога зачепилася за ніжку стола, той із тріском перевернувся, а Джек простягнувся, до крові розбивши носа об підлогу Він піднявся, чмихаючи й промокаючи ніс тилом руки. Діставшись до бару «Колорадо», Джек ввалився туди крізь хитні двері так, що стулки відлетіли назад і вдарилися об стіни.

Порожньо... але, на щастя, бар був повний! У темряві тепло поблискувало скло й срібні облямівки етикеток.

Одного разу, згадав Джек, колись давно він розсердився, що за полицями немає дзеркала. Зараз він був цьому радий. Подивившись у нього, він побачив би просто чергового п'яницю, який щойно порушив обіцянку не пити: розквашений ніс, розстебнута сорочка, скуйовджене волосся, зарослі щоки.

(отак буває, якщо сунути в гніздо всю руку.)

Джека раптом гостро пройняло почуття повної самітності. Він розплакався, почуваючи себе нещасним і щиро бажаючи вмерти. Нагорі від нього замкнулися дружина й син. Вечірка закінчилася.

Він знову потягнувся вперед, до стійки.

— Ллойде, мать твою, де ти? — закричав він.

Відповіді не було. У цій чудово оздобленій

(камері)

кімнаті не було навіть луни, яка повернула б його ж слова й створила б видимість компанії.

— Ґрейді!

Ніякої відповіді. Тільки вишикувані пляшки, усі — наготові.

(Перевернись. Умри. Апорт. Служи. Умри)

— Начхати, зроблю сам, чорт вас забирай.

Обійшовши стійку наполовину, він заточився й упав, глухо стукнувшись головою об підлогу. Піднявся рачки, обертаючи очима (причому кожне око робило це незалежно від іншого), і щось невиразно замурмотав. Потім звалився, повернувши голову набік, і захропів.

Зовні вітер, що гнав перед себе все густіший сніг, завив голосніше. Була 8:30 ранку.

45. Аеропорт Степлтон, Денвер

О 8:31 за гірським часом жінка, що летіла рейсом № 196 Американської авіатранспортної компанії, розридалася й заходилася ділитись своєю особистою думкою, яку, можливо, розділяла частина пасажирів (а ймовірно, навіть екіпаж), що літак зараз розіб’ється.

Жінка з різкими рисами обличчя відірвала очі від книги й видала короткий аналіз характеру: «Дурепа» — після чого повернулася до читання. За час польоту вона спожила дві порції горілки з апельсиновим соком, але, схоже, не зм’якшилася.

— Ми розіб’ємося! — пронизливо голосила жінка. — Я знаю, знаю!

До пасажирки поспішила стюардеса, присіла поруч із нею навпочіпки. Геллоран подумав, що тільки стюардеси й дуже молоденькі домогосподарки вміють присісти навпочіпки в повному сенсі цього слова. Рідкісний і дивовижний дар. Так він міркував, а стюардеса тим часом тихенько вмовляла жінку й помалу заспокоювала її.

Щодо інших пасажирів рейсу № 196 Геллоран був не в курсі, але сам він перелякався так, що мало не напудив у штани. За віконцем виднілася тільки біла завіса, що налітала хвилями. Різкі пориви вітру, що налітали немов з усіх боків, кидали літак з боку в бік, викликаючи нудоту. Щоб частково компенсувати це, завели мотори, і в результаті підлога під ногами затряслася. Кілька людей позаду стогнали над «туристами», одна зі стюардес повернулася з оберемком чистих пакетів, а чоловік, що сидів на три ряди попереду Геллорана, зробив «в-в-уп» у свій примірник «Нешнл Обзервер» і, вибачаючись, посміхнувся дівчині, що підійшла допомогти йому почиститися.

— Усе нормально, — заспокоїла вона його, — я себе так почуваю, коли читаю «Рідерз дайджест».

У Геллорана був достатній досвід польотів, щоб припустити, що ж відбулося. Вони майже увесь час летіли проти сильного вітру, над Денвером зненацька погіршилася погода, але тепер уже пізненько було звертати кудись, де погода краща. Ну, донеси, рідний!

(друже, це ж не молодиця, а сигнал до кавалерійської атаки, мать її так!)

Стюардеса, здається, успішно приборкала істерику пасажирки. Та хлипала й сякалася в шовкову носову хустку, але перестала безперешкодно повідомляти пілотській кабіні свої думки щодо ймовірного завершення польоту. Стюардеса востаннє поплескала її по плечу й підвелася, але отут «боїнґ» різко нахилився, вона позадкувала, спіткнулася й упала на коліна чоловікові, якого нещодавно знудило в газету. Зринуло чарівне, довге, затягнуте в нейлон стегно. Чоловік заморгав, а потім добродушно поплескав дівчину по плечу Вона повернула посмішку, але Геллоран подумав, що напруга помітна. Нині вранці летіти було до біса важко.

Пролунало легке клацання, і знову з’явилося попередження НЕ КУРИТИ.

— Говорить командир екіпажу, — повідомив тихий голос із легким південним акцентом. — Ми готові почати посадку в Міжнародному аеропорту Степлтон. Прошу вибачити за важкий рейс. Посадка теж може виявитися не надто простою, але ніяких серйозних ускладнень ми не очікуємо. Будь ласка, зверніть увагу на попереджуючі написи: ПРИСТЕБНІТЬ РЕМЕНІ й НЕ КУРИТИ. Ми сподіваємося, що вам сподобається перебування в Денверській зоні... Ще ми сподіваємося...

Від чергового сильного поштовху літак підкинуло, а потім жбурнуло вниз, немов ліфт, що мчить із запаморочливою швидкістю. Шлунок Геллорана затанцював нудотний «хорнпайп». Кілька людей — і не лише жіночої статі — заверещали.

— ...що дуже скоро зустрінемося з вами на одному з рейсів Американської авіатранспортної авіакомпанії.

— А дзуськи, — сказав хтось позаду Геллорана.

— Як нерозумно, — завважила гостролиця сусідка Геллорана, закладаючи книгу пластівкою сірників і закриваючи її, коли літак почав зниження. — Коли людина бачила жахи брудної війни... як ви... або відчула принизливу аморальність вторгнення дипломатії долара ЦРУ... як я... складне приземлення просто блякне у своїй незначущості. Я права, містере Геллоране?

— Без сумніву, мем, — сказав він, і затуманений погляд уп’явся в ілюмінатор на скажені закрути снігу.

— Можна довідатись, як на все це реагує ваша сталева пластинка?

— О, з головою в мене все гаразд, — сказав Геллоран. — Просто трохи розтрусило шлунок.

— Соромно. — Вона знову розкрила книгу.

Поки вони знижувалися в непроникних сніжних хмарах, Геллоран подумав про катастрофу, що сталася кілька років тому в бостонському аеропорту Доган. Умови були схожими, тільки замість снігу — туман, що знизив видимість до нуля. Літак урізався черевом у підпірну стійку наприкінці посадкової смуги. Те, що залишилося від вісімдесяти дев’яти пасажирів, не надто відрізнялося від рагу «Гамбургер Гелпер».

Якби йшлося лише про Геллорана, він би аж так не переймався. На світі в нього тепер майже нікого не залишилося,

і на його похорон прийшли б лише ті, з ким він разом працював, та ще старий відступник Мастертон — той принаймні вип’є за спомин душі Діка. Але хлопчик... хлопчик залежав від нього. Може, він — єдина допомога, на яку може сподіватися хлопча. До того ж Геллорану не подобалось, як обрубали останній заклик малого. У нього не виходило з голови, як пересуваються ці звірі-кущі...

На його руку лягла тонка, біла.

Жінка з різкими рисами зняла окуляри. Без них обличчя здавалася значно м’якшим.

— Усе обійдеться, — сказала вона.

Геллоран кивнув, зобразивши посмішку.

Як і було оголошено, приземлення пройшло непросто. Сили, з якою літак з’єднався із землею, вистачило, щоб викинути з переднього багажного відділення всі речі й змусити пластикові таці каскадом обрушитися на підлогу камбуза, мов то були величезні гральні карти. Ніхто не закричав, але Геллоран почув, як у кількох людей добряче, немов циганські кастаньєти, клацнули зуби.

Потім завили турбіни двигунів, гальмуючи літак, і, коли виття затихло, із системи внутрішнього зв’язку пролунав м’який голос пілота-південця:

— Леді й джентльмени, ми здійснили посадку в аеропорту Степлтон. Прошу залишатися на місцях доти, поки літак остаточно не зупиниться. Спасибі.

Сусідка Геллорана закрила книгу й протяжно зітхнула.

— Ми живемо, щоб давати бій кожному новому дню, містере Геллоране.

— Мем, ми ще не впоралися з цим.

— Правильно. Абсолютно. Не вип’єте зі мною в барі?

— Я б не проти, але в мене призначена зустріч.

— Невідкладна?

— Ще й як, — серйозно відповів Геллоран.

— Сподіваюся, вона хоч трохи покращить загальний стан справ.

— Ото і я сподіваюся, — з посмішкою відгукнувся Геллоран. Вона посміхнулася у відповідь, і її обличчя тихо помолоділо років на десять.

Оскільки весь багаж Геллорана складався з дорожньої сумки, Дік проштовхнувся через юрбу до стійки Герца поверхом нижче. Крізь затемнені шибки він побачив, що сніг все валить і валить. Вітер, що налітав різкими поривами, носив із боку в бік білі сніжні хмари, і люди, що йшли до стоянки, заледве пробивалися крізь заметіль. Один чоловік загубив капелюх, той злетів, описуючи широкі кола. Геллоран поспівчував. Чоловік пильно дивився вслід капелюху, і Геллоран подумав:

(та забудь ти про нього, чоловіче. Цей «гомбург» не приземлиться, поки до Лрізони не долетить)

Слідом прийшла інша думка:

(якщо в Денвері так паскудно, як же тоді на захід від Боулдера?)

— Я можу вам допомогти, сер? — запитала дівчина в жовтій герцевській уніформі.

— Якщо у вас є машина, то можете, — широко посміхаючись, відповів він.

За плату вище середньої можна було винайняти машину теж неабияку — сріблисто-чорний «Б’юїк-Електра». Геллоран думав радше про звивисті гірські дороги, ніж про стиль — однаково де-небудь по шляху доведеться зупинитися й поставити ланцюги. Без них далеко не заїдеш.

— Кепська справа, га? — запитав він, коли дівчина подавала йому на підпис договір про найм.

— Кажуть, що такої бурі не бувало із шістдесят дев’ятого, — весело відгукнулася вона. — Вам далеко їхати, сер?

— Далі, ніж хотілося б.

— Якщо хочете, сер, я можу подзвонити на станцію «Тек-сако» біля перехрестя дороги № 270. Вони вам поставлять ланцюги.

— Дитинко, це було б просто щастя.

Вона зняла трубку й подзвонила.

— Вас будуть чекати, сер.

— Величезне спасибі.

Відходячи від стійки, він побачив, що в одній із черг, які утворилися біля багажної каруселі, стоїть жінка з різкими рисами обличчя. Вона й далі читала книгу. Проходячи повз, Геллоран підморгнув їй. Вона підняла голову, посміхнулася й зробила знак миру.

(сяє)

Посміхаючись, він підняв комір пальта й переклав дорожню сумку в іншу руку. Слабеньке сяйво, але Геллоран відчув себе краще. Жаль, що він наплів їй про сталеву пластинку в голові. Він подумки побажав їй усього хорошого й, виходячи в сніг і виючий вітер, подумав, що вона відповіла тим же.

На станції обслуговування плату стягували помірну, але Геллоран тицьнув робітникові з гаража зайву десятку, щоб хоч трохи просунутися в черзі. На дорогу він фактично вирвався вже о чверть на десяту: поскрипували двірники, ланцюги із шипами немузично, монотонно дзенькали на великих колесах «б’юїка».

Автострада являла собою кашу. Навіть із ланцюгами не можна було їхати швидше тридцяти. Машини з’їжджали з дороги під божевільними кутами, а на кількох смугах просто ледве повзли, літні шини безпомічно прокручувалися в пливучому пухкому снігу. Тут, у передгір’ї (якщо можна назвати передгір’ям висоту в милю над рівнем моря), це була перша 17 “Сяйво” велика буря за зиму, так би мовити, перша ластівка. Багатьох вона застала зненацька — справа звична, та однаково, протискуючись за дюйм від недотеп, косячись на заліплене снігом бічне дзеркало, щоб переконатися, що по лівій смузі ніхто

(не проривається крізь сніг)

не під’їжджає, щоб піддати йому по чорній задниці, Геллоран виявив, що кляне їх на чому світ стоїть.

Йому знову не пощастило: довелося чекати біля в’їзду на дорогу № 36. Дорога № 36, автострада Денвер—Боулдер, теж веде на захід до Естес-Парк, де з’єднується з дорогою № 7. Сьома дорога, відома також як Нагірне шосе, проходить через Сайдвіндер, мимо готелю «Оверлук» і, нарешті, спускається по Західному схилу в штат Юта.

В’їзд заблокувала, перевернувшись, «сімка». Фари яскраво світили, розганяючи навколишній морок, немов іменинні свічі на якомусь ідіотському дитячому торті.

Геллоран зупинився й опустив віконце. Поліцейський у натягнутій на вуха хутряній шапці вказав затягнутою в рукавицю рукою у бік потоку машин, які рухалися на північ по 1-25.

— Нагору не дістанетеся, — прокричав він Геллорану, заглушаючи вітер. — Проїдете два виїзди, виберетеся на дев’яносто першу й біля Брумфілда виїдете на тридцять шосту!

— Думаю, я зможу об’їхати його ліворуч! — прокричав Геллоран у відповідь. — Куди ви мене пхаєте, це ж двадцять миль гаку!

— Я зараз зіпхну твою довбану голову! — закричав коп. — Цей в’їзд закритий!

Геллоран дав задній хід, почекав, поки в потоці машин з’явиться просвіт, і поїхав далі по дорозі 1-25. Покажчики повідомили, що до Шайєнни, Вайомінґ, усього сто миль. Якби Геллоран не шукав свій в’їзд, він відправився б одразу туди.

Трохи додав швидкості, до тридцяти п’яти, але більше не посмів: сніг уже заліплював двірники, а потік машин ледь сунув. Двадцятимильний гак! Геллоран вилаявся. У ньому знову прокинулося відчуття, що в хлопчика залишається все менше часу, воно заполонило його, майже задушило своєю невідкладністю. І разом з тим він відчував приречену впевненість, що не повернеться зі свого походу.

Він увімкнув радіо, покрутив і після різдвяних оголошень знайшов прогноз погоди.

— ...уже шість дюймів, але в зоні Денвера до вечора очікується ще фут. Місцева поліція й поліція штату переконливо просять вас без гострої потреби не виводити машини з гаража й попереджають, що більшість гірських доріг уже закрито. Так що залишайтеся вдома, змазуйте лижі й слухайте...

— Спасибі, мамо, — сказав Геллоран і люто вимкнув приймач.

46. Венді

Близько полудня, після того як Денні відправився в туалет, Венді вийняла з-під подушки загорнений у рушник ніж, поклала його в кишеню купального халата й пішла до дверей ванної.

— Денні?

— Що?

— Я йду вниз приготувати нам що-небудь на ленч. Угу?

— Угу. Хочеш, щоб я спустився?

— Ні, я все принесу нагору. Як щодо омлету із сиром і супу?

— Згоден.

Вона ще трохи постояла біля замкнених дверей.

— Денні, ти впевнений, що все добре?

— Ага, — відповів він. — Тільки будь обережна.

— Де батько? Ти знаєш.

У відповідь почувся на диво невиразний голос:

— Ні. Але все нормально.

Вона притамувала наполегливе бажання продовжити розпити, ще трохи прощупати проблему Проблема була, вони з Денні знали, у чому вона, і длубатися в цьому означало б лише ще дужче налякати Денні... і себе.

Джек збожеволів. Коли близько восьмої ранку буран, озлившись, заходився щосили бомбардувати готель, вони з Денні сиділи на його ліжку й слухали, як унизу, спотикаючись і щось вигукуючи, снує Джек. Основний шум начебто долинав із бальної зали. Джек немузично виконував уривки пісеньок, вів суперечку з німим співрозмовником, один раз голосно закричав, від чого вони вп’ялися одне на одного із застиглими обличчями. Нарешті стало чутно, як Джек, спотикаючись, вертається через вестибюль, і Венді подумала, що чує голосний стукіт — начебто Джек упав або із силою розчинив навстіж якісь двері. Приблизно з половини дев’ятої (тобто вже три з половиною години) панувало мовчання.

Вона пройшла по короткому коридорчику, звернула в головний коридор другого поверху й рушила до сходів. Зупинившись на майданчику, Венді подивилася вниз, у вес-’тибюль. Він здавався порожнім, але сірий сніжний день залишив у тіні майже все довге приміщення. Можливо, Денні помиляється. Можливо, Джек виявиться за стільцем або диваном... а може, за стійкою... чекаючи, щоб вона зійшла вниз...

Вона облизала губи.

— Джеку?

Ніякої відповіді.

Намацавши рукоятку ножа, Венді почала спуск. Вона багато разів уявляла собі кінець свого заміжжя — розлучення, загибель п’яного Джека в аварії (ця картина незмінно навідувала її о другій годині темного стовінґтонського ранку), а іноді Венді марила наяву, як її відшукає інший чоловік — Га-лахад з мильної опери, — він закине їх з Денні на сідло свого сніжно-білого коня й понесе геть. Але вона жодного разу не малювала собі отакої картини: щоб вона, мов злочинниця, вся клубок нервів, скрадалася по коридорах і сходах, а в руці стискала ніж, наготований для Джека!

Від цієї думки Венді хвилею накрив розпач. Довелося зупинитися на півдорозі, ухопившись за поручні — від страху, як би не підкосилися ноги.

(Зізнайся, справа не лише в Джеку — він-бо тут єдина реальна істота. Причепитися можна й до інших речей — тих, у які ти не можеш повірити й у які проте тебе змушують повірити: до кущів живоплоту, до сувенірів з вечірки, які були в ліфті, до маски...)

Вона спробувала обірвати думку, але було занадто пізно.

(і до голосів)

Тому що час від часу здавалося, що внизу — не самотній безумець, що кричить і розмовляє з примарами, які живуть усередині його розкришеного розуму. Час від часу Венді чула (або тільки думала, що чує) схожі то на завмираючий, то на підсилений радіосигнал інші голоси, і музику, і сміх. Ось до неї доносилася бесіда Джека з кимось на прізвище Ґрейді (ім’я вона десь чула, але де, не могла зміркувати): її чоловік щось стверджував, запитував й, хоча панувало мовчання, його голос звучав голосно, начебто Джек хотів перекричати постійний шум на задньому плані. І одразу, вселяючи жах, лунали інші звуки, які немовби зісковзували — танцювальна музика, оплески, веселий і все ж владний чоловічий голос, що, здається, намагався переконати когось виголосити промову. Ці звуки доносилися періодами від тридцяти секунд до хвилини (досить, щоб ошаліти від жаху), а потім знову зникали й чувся лише голос Джека. Тон був наказний, а мова трохи невиразна — ох, як добре Венді пам’ятала цю манеру нетверезого Джека! Але в готелі, крім шеррі для тортів, пити було нічого. Хіба не так? Так, але якщо вона зуміла уявити, що готель повен музики й голосів, чи не міг Джек уявити, що п’яний?

Ця думка їй не сподобалася. Зовсім.

Венді дісталася до вестибюлю й озирнулася. Оксамитовий шнур, що відгороджував бальну залу, був знятий; сталева стійка, до якої він був прикріплений, перевернулася, начебто хтось, проходячи повз, необережно зачепив її.

З високих, вузьких вікон бальної зали на килим у вестибюлі через відкриті двері падало м’яке, приємне біле світло. Серце Венді голосно билося, вона пройшла до розчинених дверей і заглянула. Порожньо й тихо. Єдиним звуком була та цікава субауральна луна, що ніби затримується у всіх великих кімнатах — від соборів до віталень, де грають у бінґо.

Вона повернулася до стійки й нерішуче постояла, прислухаючись до виття вітру зовні. Такого бурану ще не бувало,

і він продовжував набирати силу. Десь на західній стороні з віконниці зірвало замок, і той гойдався з тужливим тріском — так стріляє в тирі самотній відвідувач.

(Джеку, слово честі, тобі треба цим зайнятися. Перш ніж усередину що-небудь пробереться.)

Як вона вчинить, якщо Джек накинеться на неї просто зараз? — задумалася Венді. Якщо він вискочить через темну глянсувату реєстраційну стійку зі стопками бланків, де на срібній підставці стоїть маленький дзвінок? Вискочить, мов якесь кровожерливе чортеня з табакерки, мов ошкірений чортик з величезним ножем у руці й очима, позбавленими будь-якого проблиску розуму? Заціпеніє вона від жаху чи в ній збереглося досить від праматері, щоб дати йому бій і заради сина боротися, поки одне з них не загине? Венді не знала. Сама думка викликала нудоту, все життя починало здаватися довгим спокійним сном, що заколисав її й, безпомічну, викинув у цей кошмар наяву. Вона розслабилася. Коли сталося лихо, воно спала. Минуле Венді було звичайнісіньким. Її ніколи не випробовували вогнем, тепер прийшов час випробувань, але льодом, а не полум’ям, і їй не дозволять проспати його. Нагорі чекає син.

Міцніше стиснувши руків’я ножа, вона зиркнула за стійку й зупинилася, щоб спершу заглянути у внутрішній офіс, а вже потім заходити туди. Потім пошукала рукою кухонні вимикачі на стіні за наступними дверима, безпристрасно очікуючи, що в будь-яку секунду її руку накриє чужа долоня. Потім, тихенько загудівши, загорілися лампи денного світла, стало видно кухню містера Геллорана — тепер її кухню, добре це чи погано, — блідо-зелені кахельні плити, блискучий посуд, порцеляна без єдиної цятки, блискучі хромовані крайки. Вона обіцяла містерові Геллорану тримати кухню в чистоті й стримала своє слово. їй здавалося, що це — одне з безпечних для Денні місць. Її начебто огортала й заспокоювала присутність Діка Геллорана. Денні звернувся до містера Геллорана. Коли Венді в страху сиділа нагорі поруч із сином, а чоловік розспівував, шумів і буянив унизу, здавалося, що надії майже немає. Але тут, у володіннях містера Геллорана, вона майже повірила в його приїзд. Може, зараз він був уже в дорозі, прагнучи дістатися до них, незважаючи на буран. Можливо.

Вона пройшла в інший кінець кухні до комори, відсунула засув і зайшла всередину. Взявши бляшанку томатного супу, Венді знову закрила двері й зачинила їх на засув. Двері щільно прилягли до підлоги. Якщо тримати їх на замку, не доведеться турбуватися, що в рисі, борошні або цукрі виявиться мишачий або щурячий кал.

Венді розкрила консервну бляшанку й — плюсь! — вивалила почасти застиглий уміст у каструльку. Потім сходила до холодильника по молоко і яйця для омлету. Потім — у холодильну камеру по сир. Усі ці дії, такі повсякденні, що ввійшли в життя Венді ще до того, як там з’явився «Оверлук», допомогли їй заспокоїтися. Вона розтопила на сковорідці олію, розвела суп молоком, а потім вилила на сковорідку збиті яйця.

Раптом її охопило почуття, що хтось став у неї за спиною й тягнеться до горла.

Венді різко обернулася, стискаючи ніж. Нікого.

(Івізьми себе в руки, дівчинко!)

Натерши в мисочку сиру від великого шматка, Венді додала його в омлет, сам омлет перевернула й зменшила газ до чистого блакитного полум’я. Суп розігрівся. Каструльку вона поставила на велику тацю, там уже лежало столове срібло й стояли дві глибокі тарілки, дві малі, сільничка й перечниця. Коли омлет тихенько запихкав, Венді переклала його на тарілку, а другою накрила.

(тепер назад тією ж дорогою, якою прийшла, вимкнути світло в кухні, пройти через контору, через ворітщ в стійці, прихопити двісті доларів)

Пройшовши через дверцята в стійці у вестибюль, Венді зупинилася й поставила тацю поруч зі срібним дзвінком. Нереальність простиралася тільки до цього місця. Якась сюрреалістична гра в хованки...

Вона стояла в повному тіней вестибюлі, супилася й міркувала.

(нумо, дівчинко, цього разу погляньмо фактам в лице: хоча ситуація справді примарна, у ній є певні реальні моменти. Наприклад — у цьому безглуздому збіговиську почуття відповідальності не втратила тільки ти. У тебе син п Уяти з хвостиком років, за яким треба наглядати, й чоловік — щоб із ним не трапилося і яким би небезпечним він не зробився... може, почасти ти й за нього відповідаєш. А навіть якщо й ні, то подумай ось про що: сьогодні — друге грудня. Якщо рятувальник раптом не проїжджатиме мимо, ти можеш застрягти тут ще на чотири місяці. Навіть якщо вони почнуть дивуватися, чому ви не виходите в ефір, сьогодні ніхто сюди не вибереться... може, не вибереться ще кілька тижнів. Ти що, будеш цілий місяць скрадатися вниз за їжею з ножем у кишені, здригаючись від кожної тіні? Ти справді думаєш, що цілий місяць зумієш уникати Джека? Думаєш, тобі вдасться цілий місяць не впускати Джека в кімнати нагорі, якщо він захоче ввійти? У нього є ключ до всіх дверей, а засув трісне від першого ж сильного удару ногою)

Залишивши тацю на стійці, Венді повільно дійшла до їдальні й заглянула. Жодної душі. Стільці стояли тільки навколо одного столика — того, за яким вони намагалися їсти, поки порожнеча їдальні не почала нервувати їх.

— Джеку? — нерішуче покликала вона.

У цей момент різкий порив вітру жбурнув снігом у закриті віконниці, але Венді здалося, що вона щось чує. Якийсь здавлений стогін.

— Джеку?

Цього разу відгуку вона не почула, але наткнулася поглядом на якийсь предмет під дверима бару «Колорадо» — предмет, що слабко блищав у розсіяному світлі. Запальничка Джека.

Зібравшись із духом, Венді пройшла до дверей і, штовхнувши, відчинила. Запах джину був такий сильний, що в неї перехопило горло. Його навіть не можна було назвати запахом — у барі смерділо, інакше не скажеш. Де, скажіть на милість, Джек знайшов цю гидоту? Невже у глибині якоїсь шафи причаїлася пляшка? Де?

Знову пролунав тихий, невизначений, але цього разу чітко чутний стогін. Венді повільно підійшла до стійки.

— Джеку?

Відповіді не було.

Вона заглянула за стійку: він виявився там, заціпеніло розпластався на підлозі. Судячи із запаху, п'яний, як швець. Мабуть, намагався перелізти просто через стійку й заточився. Дивно, що він не зламав собі шию. Венді згадала давню приказку: п’яному море по коліно.

Але вона не гнівалася. Дивлячись на Джека згори вниз, Венді думала: він схожий на маля, яке намагалося зробити занадто багато, але страшенно втомилося й заснуло на підлозі посеред кімнати. Він кинув пити, а взятися за старе вирішив не сам — тут не було спиртного, щоб Джек міг почати заново... то звідки ж воно взялося?

Через кожні п’ять-шість футів на вигнутій підковою стійці бару стояли обплетені соломкою винні пляшки. їхні горлечка були заткнуті свічами. За ідеєю, вирішила Венді, це створює богемну обстановку. Піднявши одну пляшку, вона струснула її, майже не сумніваючись, що почує, як усередині плюскоче джин.

(нове вино в старих судіях)

Але там нічого не було. Вона поставила пляшку на місце.

Джек поворухнувся. Вона пройшла уздовж стійки, відшукала дверцята й, опинившись по інший бік, рушила туди, де лежав чоловік, затримавшись тільки, щоб глянути на хромовані блискучі крани. Вони були сухими, але, пройшовши поруч, вона вловила вогкість і свіжий запах пива, що витав у повітрі, як тонкий туман.

Коли вона дісталася до Джека, він перевернувся на спину, розплющив очі й подивився вгору, на неї. За секунду абсолютно безглуздий погляд прояснився.

— Венді? — запитав він. — Ти?

— Так, — сказала вона. — Як гадаєш, ти дістанешся нагору? Якщо обіймеш мене? Джеку, де ти...

На її щиколотці грубо зімкнулися пальці Джека.

— Джеку! Що ти...

— Піймав! — сказав він і розплився в усмішці. Навколо витав важкий запах джину й оливок, немовби вселяючи Венді колишній жах — значно дужчий, ніж міг вселити будь-який готель. Якась її відсторонена часточка подумала: найгірше, що все звелося ось до чого: я і мій чоловік-п’яниця.

— Джеку, я хочу допомогти.

— Ага, ага. Ви з Денні хочете просто допомогти. — Тепер пальці давили на щиколотку так, немов хотіли стерти її на порох. Не випускаючи її, Джек став на тремтячі коліна. — Ви хотіли так помогти, щоб ноги нашої тут не було! Але тепер... ти... попалася!

— Джеку, боляче...

— Тобі ще не так боляче стане, суко.

Слово настільки оглушило Венді, що коли Джек випустив її щиколотку й непевно піднявся з колін на ноги й так і залишився стояти перед нею, похитуючись, вона навіть не спробувала втекти.

— Ти мене ніколи не любила, — заявив він. — Ти хочеш, щоб ми виїхали, тому що знаєш: тут зі мною й буде покін-чено. Ти хоч раз подумала про мої о... о-бов'язки? Hi-і, мать твою так, це тобі й на гадку не спадало. Вічно думаєш тільки про одне: як би зіпхнути мене все нижче. Точнісінько як моя мамочка, ти сука безхарактерна, ганчірка!

— Припини, — веліла Венді зі слізьми, — ти сам не знаєш, що кажеш. Ти п'яний. Не знаю, як тобі це вдалося, але ти напився.

— A-а, зрозумів. Тепер я зрозумів. Ти й він. Це щеня нагорі. Ви змовилися. Ви щось задумали. Хіба не так?

— Ні, ні! Нічого ми не задумали! Що ти...

— Ти брешеш! — пронизливо закричав він. — О, я знаю, як ти це робиш! Коли я кажу: «ми залишаємося, я буду працювати», ти у відповідь: «так, любий» — і він каже: «так, тату», а потім ви починаєте замишляти. Ви надумали використовувати снігохід. Змовилися. Але я зрозумів. Я вичислив. Ти гадала, що я не допетраю? Ти гадала, що я тупий?

Венді витріщилася на нього, втративши дар мови. Він зібрався вбити її, а відтак — Денні. Тоді, може, готель буде задоволений і дозволить Джекові вбити себе. Як тому колишньому доглядачеві. Як

(Ґрейді)

Завмираючи від жаху, Венді нарешті зміркувала, з ким це Джек розмовляв у бальній залі.

— Ти налаштувала проти мене мого сина. Ось що найгірше. — Обличчя Джека обвисло від жалю до себе. — Хлопчик мій. Тепер він теж ненавидить мене. Ти подбала про це. Ось що ти замишляла із самого початку, так? Ти завжди ревнувала, хіба не так? Просто як твоя мамочка. Не могла заспокоїтися, поки не прибрала до рук усе. Не могла?

Венді не зуміла вимовити й слова.

— Ну, я тебе заспокою, — пообіцяв він і спробував схопити її за горло.

Венді зробила крок назад, потім ще один, і Джек гойднувся до неї. Вона згадала про ніж у кишені халата й полізла за ним, але Джек оповив її лівою рукою, притиснув її власну руку до боку. На неї війнуло різким запахом джину й кислим — поту.

— Доведеться покарати... — буркотав Джек. — Покарати... покарати... і жорстоко.

Правою рукою він знайшов горло Венді.

Коли доступ повітря припинився, нахлинула справжнісінька паніка. До правої руки Джека приєдналася ліва, тепер можна було вільно витягти ніж, але Венді забула про нього. Її пальці злетіли до горла й безпомічно намагалися віддерти руки чоловіка, які були більші й сильніші.

— Мамо! — пронизливо закричав звідкись Денні. — Тату, перестань! Ти робиш мамі боляче! — Хлопчик пронизливо верещав, високий чистий звук чувся звідкись здалеку.

Перед очима Венді, як балетні танцівники, застрибали червоні спалахи світла. У кімнаті потемніло. Вона побачила, як син видерся на стійку й усім тілом кинувся Джекові на плечі. Раптом одна з долонь, що давили їй на горло, зникла — це Джек з гарчанням відкинув Денні убік. Хлопчик влетів спиною в порожні полиці й упав на підлогу. Долоня повернулася на горло Венді. Червоні спалахи почали чорніти.

Денні тихенько плакав. У грудях у Венді горіло. Джек викрикував їй в обличчя:

— Я тобі покажу! Прокляття, я тобі покажу, хто тут хазяїн! Я тобі покажу...

Але всі звуки розтали й зникли в довгому темному коридорі. Венді боролася все слабше. Одна рука випустила пальці чоловіка й повільно падала, поки не простяглася під прямим кутом до тіла, кисть в’яло, як в утоплениці, звісилася із зап’ястя.

Пальці торкнулися пляшки, однієї з обплетених соломкою винних пляшок, що слугували декоративними канделябрами.

Венді наосліп, з останніх сил, потягнулася до горлечка й знайшла його — долоня відчула жирні патьоки воску.

(о Господи, а раптом вислизне)

Вона занесла пляшку й обрушила вниз, молячись, щоб не промахнутися. Венді знала: якщо вона потрапить тільки в плече або по руці, їй не жити.

Але пляшка опустилася точнісінько на голову Джека Торренса з такою силою, що скло під соломою розлетілося. Товсте, важке денце стукнулося об череп з таким же звуком, з яким падає на тверду підлогу піґулка. Джек похитнувся на каблуках, очі закотилися. Тиск на горло ослаб, а потім і зник. Джек витягнув руки вперед, немов бажаючи утриматися на ногах, а потім упав на спину.

Венді, схлипнувши, глибоко вдихнула. Вона й сама мало не впала, але схопилася за край стійки й зуміла утриматися. Свідомість то танула, то поверталася. Вона чула плач Денні, але не розуміла, де хлопчик. Начебто плач долітав з лункої кімнати. Вона нечітко бачила краплі крові завбільшки з деся-тицентові монети, що падали на поверхню стійки. — «У мене з носа», — подумала Венді. Вона відкашлялася й сплюнула на підлогу. Від цього знизу вгору по горлу пройшла судорога, але спазм змінився рівномірним болем... цілком терпимим.

Помалу їй вдалося взяти себе в руки.

Вона випустила стійку, обернулася й побачила, що Джек лежить, витягнувшись на весь зріст, поруч — розбита пляшка. Він нагадував поваленого гіганта. Денні скорчився під касою, затуливши рота обома руками, і не зводив очей з батька, що втратив свідомість.

Венді підійшла й торкнулася його плеча. Денні скулився від страху.

— Денні, послухай...

— Ні, ні, — замурмотав він хрипким старечим голосом. — Тато зробив тобі боляче... ти зробила боляче татові... тато зробив тобі боляче... хочу спати. Денні хоче спати.

— Денні...

— Спати, спати. Люлі-люлі.

— Ні!

По горлу знову пройшла хвиля болю. Венді поморщилася, але малий розплющив очі. Вони обережно виглянули з обведених темними колами очниць.

Невідривно дивлячись хлопчикові в очі, вона змусила себе заговорити спокійним тоном. Голос був хрипкий і тихий, майже шепіт. Говорити було боляче.

— Послухай, Денні, це не тато. Мені намагався зробити боляче не тато. А я не хотіла зробити боляче йому. У нього вселився готель, Денні. У твого тата вселився «Оверлук». Ти розумієш мене?

В очі Денні повернулося щось на кшталт розуміння.

— Різна гидота, — прошептав він. — Її тут раніше зовсім не було, правда?

— Не було. Це готель підсунув її сюди. Це... — Приступ кашлю перервав її пояснення, й Венді виплюнула ще трохи крові. — Це готель змусив його напитися. Ти чув людей, з якими тато розмовляв сьогодні вранці?

— Так... з людьми готелю...

— Я теж чула. А отже, готель набуває силу. Він хоче зробити боляче всім нам. Але я думаю... я сподіваюся... що він може зробити це тільки через тата. Готель зумів підловити тільки його. Ти розумієш мене, Денні? Дуже важливо, щоб ти зрозумів.

— Готель підловив тата. — Він подивився на Джека й безпомічно застогнав.

— Я знаю, що ти любиш тата. Я теж. Нам треба пам’ятати, що готель намагається заподіяти йому такий же біль, як і нам.

Венді не сумнівалася, що все саме так. Більше того, вона думала, що насправді, можливо, готелю потрібний Денні, ось чому він зайшов так далеко... може, тому він зумів так далеко зайти. Могло навіть виявитися, що якимось незрозумілим чином сили йому дає саме сяйво Денні — так, як акумулятор підживлює електроустаткування в машині, заводить її. Якби вони звідси вибралися, «Оверлук», можливо, угамувався б і повернувся до давнього стану, коли відчував навколишнє тільки наполовину й міг лише демонструвати копійчані страшні картинки найбільш психічно сприйнятливим постояльцям з тих, що переступають його поріг. Без Денні готель перетворювався всього лише на «будинок із примарами» з атракціону «кімната жахів», де той чи інший може почути примарний шум балу-маскараду або іноді побачити що-небудь тривожне. Але якби «Оверлук» поглинув Денні... сяйво Денні чи його життєва сила, або дух... називайте як завгодно... увібрав би це в себе — що тоді?

Від цієї думки Венді вся похолола.

— Хочу, щоб тато поправився, — сказав Денні, і в нього знову потекли сльози.

— Я теж, — відповіла вона, міцно обіймаючи малого. — Ось чому, любий, тобі доведеться допомогти мені куди-не-будь перенести тата. У таке місце, де готель не зможе змусити його скривдити нас і де тато не зможе ушкодити собі. Тоді... якщо приїде твій друг Дік або рятувальник із парку, ми зможемо відвезти тата звідси. І я думаю, він поправиться. Напевно, в усіх нас усе буде добре. Гадаю, така можливість ще є... треба тільки бути сильними й хоробрими, як ти, коли стрибав йому на спину. Розумієш? — Вона благально дивилася на нього й думала: як дивно, він ніколи ще не був такий схожий на Джека.

— Так, — сказав хлопчик, киваючи. — Гадаю... якщо ми зможемо поїхати звідси... все стане, як і раніше. Куди можна його перенести?

— У комору. Там їжа, а зовні — міцний засув. Там тепло. А ми зможемо їсти те, що в холодильнику й морозилці. Вистачить усім трьом до приходу допомоги.

— Ми це зробимо зараз?

— Так, зараз-таки. Поки він не прокинувся.

Денні підняв перегородку стійки, а вона тим часом склала Джекові руки на груди й послухала дихання. Воно було повільним, але розміреним. Смерділо від нього так, що Венді вирішила: мабуть, Джек випив дуже багато... але ж він покинув цю звичку. Напевно, подумала вона, його вирубав не тільки удар пляшкою, але й спиртне.

Венді взялася за ноги Джека й потягла його по підлозі. Вона була заміжня з ним уже майже сім років, Джек лежав на ній безліч разів, — напевно, тисячі разів, — але ніколи Венді не усвідомлювала, який він важкий. Повітря входило в поранене горло й виривалося назовні із болючим свистом. Проте вже багато днів Венді не почувала себе краще. Вона була жива. Смерть промайнула так близько, що життя стало просто коштовним. І Джек теж був живий. Завдяки радше сліпому везінню, ніж міркуванням, вони, можливо, відшукали єдиний спосіб усім вибратися звідси живими й здоровими.

Хрипко пихкаючи, Венді на хвилину зупинилася, утримуючи ноги Джека на рівні стегон. Обстановка нагадувала їй крик старого морського вовка з «Острова скарбів» після того, як сліпий П'ю передав йому чорну мітку: «Ми їм ще покажемо!», але відразу вона з деяким занепокоєнням згадала, що буквально за кілька секунд старий пірат упав замертво.

— Мамо, все гаразд? Він... він занадто важкий?

— Упораюся. — Вона знову заходилася тягти. Денні йшов поруч із батьком. Одна рука Джека звалилася з грудей, і Денні обережно, любовно повернув її на місце.

— Ти впевнена, мамо?

— Так. Це найкращий вихід, Денні.

— Однаково що посадити його у в’язницю.

— Тільки ненадовго.

— Тоді добре. Ти впевнена, що впораєшся?

— Так.

Але справа ця виявилася нелегкою і копіткою. Коли вони переступали дверні пороги, Денні втримував голову батька руками, але коли вони входили в кухню, пальчики малого зісковзнули із сального волосся Джека. Той ударився потилицею об кахель і почав стогнати й ворушитися.

— Доведеться скористатися димом, — швидко пробурмотів Джек. — Біжи-но, принеси мені каністру з бензином.

Венді й Денні обмінялися напруженими зляканими поглядами.

— Допоможи-но, — тихо сказала вона.

Секунду Денні не рухався з місця, начебто батькове обличчя паралізувало його, потім нерівним кроком перебрався до матері ближче й допоміг тримати ліву ногу. Вони проволокли Джека по кухонній підлозі, рухаючись повільно, як у кошмарі. Було тихо, тільки під стелею, наче комахи, гуділи лампи денного світла й чувся їх власний важкий подих.

Коли вони дісталися до комори, Венді опустила ноги Джека й повернулася, щоб невміло відсунути засув. Денні дивився вниз на батька, що знову розслабився й в'яло лежав на підлозі. Поки вони тягли його, ззаду зі штанів вибився хвостик сорочки. Денні подумав: «Цікаво, тато так напився, що йому не холодно, чи ні?» Здавалося, замикати тата в коморі, немов дикого звіра, не можна, неправильно, але Денні бачив, що той намагався зробити з мамою. Навіть коли був нагорі, він знав, що тато збирається зробити. їхня лайка звучала у нього в голові.

(якщо б тільки ми всі змогли звідси вибратися або це виявилося б сном — я сплю в Стовін/тоні й бачу сон, якби тільки)

Засув не піддавався.

Венді тягла щосили, але він не ворушився. Вона не могла відсунути кляту штуковину. Нерозумно й нечесно... коли вона ходила в комору за банкою супу, то двері відчинялися без жодних зусиль. Зараз засув не бажав рухатися. Що ж їй робити? Вони не могли засунути Джека в рефрижератор — там він би змерз і задихнувся на смерть. Але якщо вони залишать його на волі й він прийде до тями...

Джек на підлозі знову поворухнувся.

— Я про це подбаю, — пробурмотів він. — Я розумію.

— Мамо, він прокидається! — застеріг Денні.

Схлипуючи, вона вчепилась у засув обома руками.

— Денні? — У тоні Джека чулася якась поки що невиразна м’яка погроза. — Це ти, доко?

— Тату, ти поспи, — нервово сказав Денні. — Знаєш, уже час спати.

Він підняв очі на матір, яка все ще боролася із засувом,

і зрозумів, що саме не так. Вона забула, що спершу треба повернути засув, а вже потім намагатися витягти його. Маленький язичок сидів у своєму гнізді.

— Ось, — сказав він тихенько, відстороняючи її тремтячі руки своїми, такими ж тремтячими. Він вибив долонею язичок, і засув легко піддався.

— Швидше, — сказав Денні. Він подивився вниз. Джек знову розплющив очі, дивно невиразні, замислені, і цього разу тато дивився просто на нього.

— Ти списував, — сказав йому тато. — Я знаю, що ти списував. Але воно десь тут. І я його знайду. Обіцяю тобі. Я його знайду... — Слова знову стали нерозбірливими й затихли.

Штовхнувши двері комори коліном, Венді відчинила їх, тільки тепер завважуючи їдкий запах сушених фруктів, що поплив звідти. Вона знову взялася за ноги Джека й затягла його всередину. Тепер вона дихала хрипко, судорожно, з останніх сил. Коли вона смикнула шнур вимикача, Джек знову розплющив очі.

— Ти що робиш? Венді! Що ти робиш?

Вона переступила через нього.

Джек виявився моторним, напрочуд моторним. Він викинув руку вбік, і щоб ухилитися, Венді довелося вильнути, тому за двері вона буквально вивалилася. Він все-таки схопив її за халат, той з голосним тріском порвався. Тепер Джек стояв на чотирьох, волосся спадало на очі. Він нагадував важкого звіра. Великого собаку або лева.

— Прокляття на вас обох. Знаю, чого вам треба. Але ні хріна у вас не вийде. Цей готель... він мій. Йому потрібен я. Я! Я!

— Денні, двері! — крикнула вона. — Замкни двері!

Денні штовхнув важкі дерев'яні двері, і вони з тріском зачинилися в той момент, коли Джек стрибнув. Коли вони ввійшли в пройму, Джек глухо вдарився об них, але марно.

Маленькі ручки Денні вхопилися за засув. Венді була занадто далеко, щоб допомогти; питання про те, буде Джек замкнений усередині, чи опиниться на волі, мусило вирішитися за кілька секунд. Денні випустив засув, знову схопив його й пропхнув у скоби саме тоді, коли двері скажено затряслися. Потім їх перестали трясти, але пролунало кілька глухих ударів — це Джек бився об них плечем. Сталевий засув діаметром чверть дюйма тримав міцно й не збирався піддаватись. Венді повільно відсапалася.

— Випустіть мене! — бушував Джек. — Випустіть! Денні, мать твою так, я твій батько й хочу вийти звідси! Ану, роби, що тобі кажу!

Рука Денні машинально потягнулася до засува. Венді перехопила її й пригорнула до грудей.

— Денні, з батьком треба рахуватися! Роби, як я сказав! Або я тобі так задам, що все життя будеш пам’ятати. Відчини ці двері або я тобі вб'ю в голову твої паршиві мізки!

Денні дивився на матір, блідий, як віконне скло.

Чутно було, як Джек важко дихає за півдюймом твердого дуба.

— Венді, випусти мене! Зараз же випусти! Ах ти, курва, сука фригідна! Випусти мене! Чуєш! Ану, випусти мене звідси, тоді я все спущу на гальмах! А ні, то я з тебе котлету зроблю! Налуплю як Сидорову козу, рідна мати тебе не впізнає! Зараз же відчини двері!

Денні застогнав. Венді подивилася на нього й побачила, що хлопчик ось-ось знепритомніє.

— Ходімо, доко, — сказала вона, дивуючись спокою власного голосу. — Пам’ятай, це говорить не тато. Це готель.

«Поверніться і випустіть мене звідси НЕГАЙНО!» Джек накинувся на двері, дряпаючи їх нігтями. Почувся надривний звук.

— Це готель, — повторив Денні. — Готель. Я пам’ятаю.

Але він оглядався, й перелякане личко скулилося.

47. Денні

Було третя година пополудні все того ж довжелезного дня.

Вони сиділи на великому ліжку у своїй квартирі. Денні неспинно крутив у руках модель «фольксваґена» із чудовиськом, що висунулося через опущений верх, і не міг зупинитися.

Поки вони йшли через вестибюль, було чутно, як тато трясе двері; до них долітали удари й хрипкий, ображено-роз-дратований голос. Джек, як повержений правитель, вивергав потік обіцянок покарати, проклинав, обіцяв їм обом, що вони будуть шкодувати про свою зраду до смерті, — адже всі ці роки він буквально надривався заради них.

Денні думав, що вгорі ці лементи чутні не будуть, однак люті звуки у всій повноті лунали із шахти ліфта для доставки їжі. Мамине обличчя було блідим, а на шиї — на шиї проступили жахливі коричнюваті синці. Там, де тато намагався...

Він усе крутив і крутив у пальцях модель — її подарував тато в нагороду за те, що Денні виконав своє завдання з читання.

(...де тато намагався обійняти маму занадто міцно...)

Мама поставила на програвачі якусь тиху музику, скрипливу й повну ріжків і флейт. Вона втомлено посміхнулася Денні. Він спробував посміхнутися у відповідь і зазнав невдачі. Навіть коли додали звук, хлопчикові здавалося, що він чує, як тато кричить на них і кидається на двері комори, немов звір у клітці зоопарку. А якщо татові знадобиться в туалет? Що він тоді буде робити?

Денні заплакав.

Венді відразу ж зменшила звук програвача й обійняла хлопчика, погойдуючи на колінах.

— Денні, любий, усе буде добре. Справді. Якщо твоє послання не отримає містер Геллоран, то отримає хто-небудь інший. Як тільки скінчиться буран. Однаково, поки він не перестане, ніхто не зможе сюди дістатися. Ні містер Геллоран, ніхто. Але коли буря скінчиться, усе знову буде чудово. Ми поїдемо звідси. І знаєш, що ми зробимо наступної весни? Усі троє?

Денні похитав головою, уткнувшись їй у груди. Він не знав. Йому здавалося, що весни не буде вже ніколи.

— Ми поїдемо на риболовлю. Наймемо човен і поїдемо ловити рибу. Як торік на озері Четтертон. Ти, я і тато. Може, ти спіймаєш нам на вечерю окуня. А може, ми нічого не впіймаємо, але час проведемо прекрасно. Неодмінно.

— Матусю, я тебе люблю, — сказав хлопчик і обхопив її.

— Ох, Денні, і я теж люблю тебе.

Зовні вив і верещав вітер.

Близько половини п'ятої, коли денне світло почало згасати, крики припинилися.

Вони в цей час поринули в тривожну дрімоту. Венді і далі обіймала Денні. Вона не прокинулася. Прокинувся хлопчик. Тиша чомусь здалася більш страшною, більш загрозливою, ніж крики й удари в міцні двері комори. Що, тато знову заснув? Чи вмер? Чи?..

(чи вибрався звідти^7)

Хвилин за п’ятнадцять тишу порушили голосний металевий скрип і деренчання. Важкий скрегіт, потім механічний гул. Венді з криком прокинулася.

Знову запрацював ліфт.

Вони прислухалися до його гудіння, широко розкривши очі, обійнявшись. Ліфт їздив з поверху на поверх, закриваючись, ляскали ґратчасті дверцята, із тріском відчинялися латунні. Чувся сміх, п’яні крики, іноді — вереск і тріск.

Навколо них оживав «Оверлук».

48. Джек

Він сидів на підлозі комори, поставивши між витягнутими ногами коробку крекерів «Тріскіт», і дивився на двері. Крекери він ковтав, не розбираючи смаку, один за одним, просто тому, що слід було чим-небудь підкріпитися. Коли він вибереться звідси, йому знадобляться сили. Усі, до краплі.

У цю конкретну мить Джек думав, що ще жодного разу в житті не почував себе таким жалюгідним. Його розум і тіло разом виявилися справжнім довідником болю. Голова розколювалася, як з похмілля, біль накочував приступами, що викликали нудоту. Були й інші ознаки похмілля: у роті немов ескадрон ночував, у вухах дзвеніло, серце билося дужче, ніж зазвичай, важкими ударами, як тамтам. А ще від того, що він кидався на двері, ломило плечі, а горло від марних криків саднило й було немов обдерте. Він подряпав об дверний замок праву руку.

Ну, ось він вибереться звідси й надає декому стусанів. Джек жував крекер за крекером, відмовляючи в перепочинку своєму багатостраждальному шлунку, що прагнув повернути все назад. Він подумав про екседрин, що лежав у кишені, й вирішив почекати, щоб шлунок хоч трохи заспокоївся. Нема рації ковтати знеболююче, якщо збираєшся одразу все виблювати. Доведеться поворушити мозками. Знаменитими мізками Джека Торренса. Хіба ти — не той хлопець, який колись волів заробляти на життя головою? Джек Торренс, автор бестселерів. Джек Торренс, визнаний драматург, удостоєний Відзнаки нью-йоркського товариства критиків. Джек Торренс, письменник, шановний мислитель, який у сімдесят років одержав Пулітцерівську премію за книгу мемуарів «Моє життя у двадцятому столітті». Суть усієї цієї дурні була одна: заробляти на життя мізками.

Заробляти на життя мізками — виходить, завжди знати, де оси.

Він закинув у рот ще один «тріскіт» і розжував. Насправді, вважав Джек, усе звелося до того, що вони перестали йому довіряти. Відмовилися вірити в те, що Джек знає, що для них найкраще і як цього домогтися. Дружина спробувала незаконно перехопити в нього владу — спершу чесними (певною мірою)

засобами, а потім — безчесними. Коли Джек переконливими аргументами розвінчав її натяки й припинив постійну сверблячку на тему «я не згодна», Венді налаштувала проти нього сина, спробувала вбити його пляшкою, а потім замкнула — це ж треба! — у кляту комору, мать її так!

І все-таки тихий внутрішній голосок мовляв Джекові: (так, але звідки взялося спиртне? хіба не в цьому вся справа? Ти знаєш, що буває, коли ти напиваєшся, знаєш це із власного гіркого досвіду: коли ти пєш, ти перестаєш думати) Він жбурнув коробку «тріскітів» через усю кімнатку. Вона стукнулася об полицю з консервами й упала на підлогу. Джек провів коробку поглядом, утер губи долонею, а потім подивився на годинник. Було майже пів на сьому. Він пробув тут уже чотири години. Замкнений дружиною, він провів тут уже кілька років, так їх перетак.

Він уже міг поспівчувати своєму батькові.

Джек тепер зрозумів — він ніколи не задавався ось яким питанням: що довело його батька до пияцтва? Так, правда... якщо опускаєшся до стану, який його колишні учні називали «вошивий алкаш»... хіба справа не в жінці, з якою ти одружений? Ганчірка, а не жінка, вона завжди мовчки волочилася по будинку з мученицьким виразом обличчя. Ядро, прикуте ланцюгом до батьківської щиколотки. Ні, не ядро на ланцюзі. Вона ніколи не робила активних спроб позбавити батька свободи, а Венді вчинила з ним саме так. Доля батька Джека, ймовірно, була подібна до долі дантиста Мак-Тіґа з відомого роману Френка Норріса^28: прикутий наручниками до мерця в пустелі. Так, це більш вдале порівняння. Його мати, мертва духовно й душевно, була скута з батьком наручниками їхнього шлюбу. І все ж тато намагався чинити справедливо, волочачи по життю її гниючий труп. Він намагався виростити чотирьох дітей так, щоб вони відрізняли добре від поганого, розуміли дисципліну й насамперед поважали свого батька.

І всі вони виявилися невдячними, включаючи й самого Джека. За що він тепер і розплачується — його власний син теж виявився невдячним. Але залишалася надія. Він як-небудь вибереться звідси. І покарає — суворо покарає — обох. Він подасть Денні приклад, адже хлопчик подорослішає... нехай же, коли настане потрібний день, Денні краще від Джека буде знати, як чинити.

Він згадав ту недільну вечерю, коли батько за столом побив матір палицею... як усі вони жахнулися. Тепер Джек зумів збагнути необхідність цього, зумів збагнути, що батько лише прикидався п’яним, а його розум увесь час залишався жвавим і гострим, підстерігаючи найменшу ознаку неповаги.

Джек підповз до крекерів і знову взявся до їжі, сівши біля дверей, які так віроломно замкнула Венді. Він задумався, що ж саме помітив батько і як підловив матір своїм удаванням. Може, вона потихеньку знущалася з нього? Показувала язика? Робила непристойні жести? Або просто гордовито й образливо дивилася на нього, переконана, що він занадто отупів від випитого, щоб помітити це? Що б вона не робила, батько застав її на цьому й негайно покарав. І тепер, через двадцять років, Джек зміг нарешті оцінити батькову мудрість.

Звичайно, можна сказати, що найбільшою дурістю, яку зробив батько, було одруження з такою жінкою — прикувати себе до подібного трупа... якщо вже на те пішло, до трупа, який зовсім його не поважав. Але за поспішний шлюб молоді розплачуються повільно. Може, і батько батька був одружений з жінкою такого ж типу, так що батько Джека підсвідомо вибрав у дружину таку ж — як і сам Джек. Ось лише його дружина не задовольнилася тим, що пасивно загубила кар’єру Джека на одному поприщі й спотворила — на іншому, вона поставила собі завдання, яке до відрази потребувало активних дій: знищити останній шанс чоловіка стати одним зі службовців «Оверлука» і, можливо, у свій час піднятися... до посади управляючого. Вона спробувала відняти в нього Денні, який був його, Джека, перепусткою. Звичайно, це нерозумно — навіщо потрібний син, якщо можна роздобути батька? — але наймачам частенько стріляють у голову різні бздури, тож таку поставили йому умову.

Тепер Джек зрозумів: він не має наміру вмовляти її. Він спробував урезонити Венді в барі «Колорадо», але вона відмовилася вислухати, й за всі свої старання він одержав пляшкою по голові. Але незабаром він матиме іншу нагоду. Він вибереться звідси.

Джек раптом затамував подих і різко підняв голову. Десь грали на піаніно буґі-вуґі, а люди сміялися й плескали в долоні. Хоч важкі дерев’яні двері й заглушали звуки їх можна було розчути. Грали пісеньку «У старому місті сьогодні буде гамірно».

Пальці Джека безпомічно стиснулися в кулаки. Щоб утриматися від чергової атаки на двері, довелося напружитися. Вечірка знову почалася. Спиртне, мабуть, ллється рікою. Із кимось іншим танцює дівчина, яка під білим шовковим платтям здавалася на дотик такою привабливо голою.

— Ви за це заплатите! — завив він. — Хай вам грець, ви обоє за це заплатите! Ви своє отримаєте, щоб вас! Даю слово честі. Я...

— Ну, ну, — почувся за дверима негучний голос. — Навіщо ж кричати, старий, я вас прекрасно чую.

Джек схопився на ноги.

— Ґрейді? Це ви?

— Так, сер. Саме так. Здається, вас замкнули.

— Випустіть мене, Ґрейді. Швидко.

— Я бачу, що ви, сер, навряд чи впораєтеся зі справою, яку ми обговорювали. Покарання дружини й сина.

— Вони ж мене тут і замкнули. Відсуньте засув, будь ласка!

— Ви дозволили їм замкнути вас тут? — У тоні Ґрейді пролунав вихований подив. — Ах, Господи. Жінка вдвічі менша від вас і маленький хлопчик? Навряд чи це характеризує вас як людину, яка має задатки зайняти одну з найвищих управлінських посад, чи не так?

У струмочках судин на правій скроні Джека запульсувала кров.

— Випустіть мене, Ґрейді. Я про їх подбаю.

— Справді, сер? Не знаю, не знаю. — Вихований подив змінився вихованим жалем. — Дуже боляче говорити про це, сер, але я сумніваюся. Я... й інші, ми дійшли висновку, що ви не вкладаєте в це душі, сер. Це вам... не по зубах, сер.

— Вкладаю! — закричав Джек. — Клянуся, вкладаю!

— Ви віддасте нам вашого сина?

— Так! Так!

— Ваша дружина буде неабияк заперечувати, містере Торренсе. Вона, здається... трохи сильніша, ніж ми уявляли. Так би мовити, у неї більший запас міцності. Звичайно ж, все краще вона взяла від вас.

Ґрейді поцокав язиком.

— Імовірно, містере Торренсе, вам слід було зайнятися нею відпочатку.

— Я віддам його, клянуся, — сказав Джек. Тепер він наблизив обличчя до дверей. Його прошибив піт. — Вона не буде заперечувати. Клянуся, не буде. Вона не зможе.

— Боюся, вам доведеться вбити її, — холодно завважив Ґрейді.

— Я вчиню так, як слід. Тільки випустіть мене звідси.

— Ви даєте слово, сер? — наполягав Ґрейді.

— Слово, обіцянку, клятву, що завгодно, чорт забирай. Якщо ви...

Засув з тихим клацанням відсунувся. Двері здригнулися й відкрилися на чверть дюйма. У Джека перехопило дух, а слова завмерли на губах. На секунду йому здалося, що за дверима стоїть сама смерть. Він прошепотів:

— Спасибі, Ґрейді. Клянуся, ви не пошкодуєте. Клянуся. Відповіді не було. Він усвідомлював, що припинилися всі

звуки, тільки за стінами готелю свистить холодний вітер.

Він штовхнув двері, і вони відчинилися. Слабко скрипнули петлі.

Кухня була порожня. Ґрейді зник. У холодному білому сяйві ламп денного світла все було заціпенілим, непорушним. Погляд Джека впав на велику колоду для розрізання м’яса, за якою вони їли всією родиною.

Там стояли: келих з-під мартіні, п’ять пляшок джину й пластикове блюдце з оливками.

До блюдця притулили молоток для роке, який Джек бачив в сараї.

Він довго дивився на нього.

Потім звідкись — звідусіль — пролунав голос, значно більш глибокий і владний, ніж у Ґрейді... голос пролунав усередині Джека.

(тримайте ж своє слово, містере Торренсе)

— Дотримаю, — відповів він. І почув у своєму голосі лакейську догідливість, однак упоратися з нею не зумів. — Усе виконаю.

Він пройшов до колоди, узявся за рукоятку молотка.

І підняв його.

Змахнув.

Молоток із лютим свистом розсік повітря.

Джек Торренс запосміхався.

49. Геллоран: на північ, у гори

Коли він нарешті з’їхав з дороги, було вже чверть на другу пополудні й, якщо вірити заліпленим снігом покажчикам і лічильнику миль, до Естес-Парку залишалося майже три милі. Такого швидкого й нестямного снігу, як тут, на височині, Геллоран у житті не бачив (утім, можливо, таке порівняння мало про що промовляє — адже все життя Геллоран 18 “Сяйво" намагався бачити сніг якомога рідше), вітер же, що налітав примхливими поривами то із заходу, то з-за спини, з півдня, застеляв Дікові поле зору хмарами пухнастого снігу й раз за разом безпристрасно змушував усвідомлювати, що варто Діку проґавити поворот, і він запросто пірне вниз із дороги на кілька сотень футів. «Електра», крутячи колесами, полетить догори дриґом. Ситуацію погіршувало ще й те, що до зимових доріг Геллоран не звик. Його лякала похована під снігом жовта розділова смуга, лякали різкі, дужі пориви вітру, що вільно налітали через верхів’я пагорбів і буквально розвертали важенного «б’юїка». Лякало те, що майже всі дорожні знаки ховалися під снігом — хоч монетку кидай, щоб довідатися, праворуч чи ліворуч обірветься попереду ця дорога з білого екрана кінотеатру для автомобілістів, по якому, здавалося Геллорану, він їде. Він був наляканий, та ще й як. Відтоді як на захід від Боулдера й Лайонса Геллоран піднявся на пагорби, він вів машину весь у холодному поту, пораючись коло газу і гальма так, начебто це вази епохи Мінґ. Диск-жокей поміж рок-н-рольними мелодіями наполегливо радив водіям триматися подалі від головних магістралей і в жодному разі не їздити в гори, оскільки всі дороги небезпечні, а по багатьох неможливо проїхати. Передали відомості про дрібні дорожні події, повідомили про дві серйозні аварії: компанія лижників у мікроавтобусі «фолькс-ваґен» і родина, що пробиралася в Альбукерк через гори Саґре-Де-Крісто. В обох аваріях четверо загинули й п’ятеро травмовані. «Так що тримайтеся подалі від доріг і слухайте гарну музику», — бадьоро виснував диск-жокей і завів «Діти моря на сонці», через що Геллоран відчув себе ще нещаснішим. «Ми сміємося, ми радіємо, ми...» — радісно волав Террі Джекс, і Геллоран злобливо вимкнув приймач, знаючи, що за п’ять хвилин знову увімкне його. Начхати, що передають різну бридню — усе ж краще, ніж їхати крізь біле божевілля на самоті.

{ну ж бо, зізнайся! Он того чорного хлопця такий мандраж б’є... аж спина, так її перетак, згори донизу трясеться!)

Веселіше не стало. Якби не переконаність Діка, що хлопча в жахливій біді, він дав би задній хід, ще не доїжджаючи до Боулдера. Навіть зараз, десь у глибині, під черепом, тоненький голосок (Геллоран подумав, що це радше здоровий глузд, ніж боягузтво) повторював йому: пересиди ніч у мотелі в Естес-Парку і дочекайся хоча б, щоб снігоочисники розчистили центральну смугу. Голосок знову й знову нагадував, як трясло літак, коли той сідав у Степлтоні, як серце Геллорана провалилося в п’яти від відчуття, що вони ось-ось заорють носом у землю й замість воріт № 39, доріжка Б, опиняться біля воріт пекла. Але здоровий глузд не міг протистояти тому, що підганяло Діка. Йому треба було дістатися до хлопчика сьогодні. Сніжний буран — це особиста проблема. Доведеться з ним повоювати. Геллоран побоювався, що в іншому випадку муситиме уві сні.воювати з чимось гіршим.

Знову налетів різкий порив вітру, цього разу з північного заходу — ото ще! — і Геллорана відгородило сніжною стіною й від невиразних обрисів пагорбів, і навіть від заметів уздовж узбіччя. Він їхав крізь заметіль.

І тут у місиві перед Геллораном загрозливо виросли яскраві, як палаючий натрій, фари снігоочисника, вони мчали назустріч, і Геллоран із жахом зрозумів, що замість того, щоб пройти поруч, «б’юїк» цілиться носом точно між цих вогнів. Снігоочисник не дуже й переймався, по своєму боці дороги їде чи ні, а Геллоран дозволив б’юїкові покластися на долю.

Крізь голосне виття вітру прорвалося ревіння дизеля, а за ним — гудіння клаксона, протяжливе, оглушливо голосне.

Яйця Геллорана перетворилися на два маленьких зморщених мішечки, набитих колотим льодом, а кишки немов би злиплися, зробившись купою замазки.

Тепер з білизни виступив і колір — заліплений снігом жовтогарячий. Дік бачив високу кабіну, довгий овал, а за ним — фігуру водія, що розмахує руками. Він бачив В-подіб-ні бічні ножі снігоочисника, що вивергають на замети уздовж лівого узбіччя сніг, схожий на білий вихлоп.

— УААААААААА! — вимогливо репетував клаксон. Геллоран надавив на акселератор так, немов це були груди його коханої, і «б’юїк» рвонув уперед і вправо, туди, де узбіччя було вільне від сніжного насипу; снігоочисники, які їхали в той бік, скидали сніг просто з обриву.

(з обриву, аякже, з обриву...)

Мимо, ліворуч від Геллорана, всього за кілька дюймів проблиснули бічні ножі, які були на добрих чотири фути вищі даху «Електри». Аварія здавалася неминучою доти, доки снігоочисник не проїхав мимо. У голові в Діка проблиснули уривки молитви, яка наполовину була невиразним вибаченням перед хлопчам.

А потім снігоочисник опинився позаду, у дзеркальці спалахували й блищали сині лампочки.

Геллоран знову вивернув кермо «б’юїка» вліво, але марно, машину на ходу занесло, і вона, як у сні, поплила до краю обриву, збиваючи двірниками сніжну піну на вітровому склі.

Геллоран рвонув кермо назад, туди, куди тягло «б’юїка», і багажник з капотом почали мінятися місцями. Охоплений панікою, Дік із силою надавив на гальмо, а потім відчув удар. Дорога попереду зникла... він дивився в бездонну прірву, заповнену падаючим снігом, а глибоко внизу невиразно вид-нілися далекі зеленувато-сірі сосни.

(Звалюся, Богородице Діво, зараз звалюся)

І отут машина зупинилася, нахилившись вперед під кутом тридцять градусів. Ліве крило вм’ялося в бордюр, задні колеса майже відірвалися від землі. Коли Геллоран спробував дати задній хід, вони лише безпомічно закрутилися. Серце виконувало барабанний дріб не гірше від Джима Крапи.

Дік виліз із машини дуже обережно — і, обійшовши «б’юїка», зупинився біля заднього мосту.

Він стояв там, безпомічно розглядаючи колеса, і тут бадьорий голос позаду сказав:

— Привіт, друже. Ти, мать твою, здурів, без сумніву. Геллоран обернувся й побачив на дорозі за сорок ярдах від себе снігоочисник, ледь помітний за снігом, що несеться на вітрі, тільки на даху кабіни оберталися сині лампи і плив нагору темно-коричневий струмінь вихлопу. Просто за спиною Діка стояв водій у довгій дублянці, поверх якої був натягнутий непромокальний плащ. На голові водій мав шапочку механіка в тонку синьо-білу смужку, і Геллоран ніяк не міг узяти до тями, чому кусючий вітер не здуває її. (приклеїв, звісно приклеїв)

— Привіт, — сказав він. — Можете витягти мене назад на дорогу?

— Та напевно можу, — сказав водій снігоочисника. — Якого чорта ви робите на цій дорозі, містере? Непоганий спосіб відкинути копита.

— Невідкладна справа.

— Таких невідкладних справ не буває. — Водій говорив повільно й доброзичливо, як з розумово відсталим. — Якби ви лупнулися об стовпчик трохи дужче, ніхто б вас звідси не виволік до першого квітня. Нетутешній, чи як?

— Нетутешній. І якби моя справа не була такою терміновою, і духу мого б тут не було.

— Он як? — Водій перемінив позу, готовий спілкуватися далі, немов вони випадково зупинилися побалакати на задньому ґанку, а не стирчали в сніжному бурані, спілкуючись за допомогою крику, а машина Геллорана не балансувала на висоті трьохсот футів над верхівками дерев. — Куд: їдете? Естес?

— Ні, є тут одне місце, готель «Оверлук», — сказав Геллоран. — Трохи далі за Сайдвіндером...

Але водій сумовито затряс головою.

— Здається, я це місце чудово знаю, — сказав він. — Містере, до старого «Оверлука» ви в житті не доберетеся. Дороги між Естес-Парк і Сайдвіндером перетворилися на хрін-зна-що, хай їм грець. Як сніг не розгрібай, одразу навалює новий. Я тут кілька миль їхав через замети, то там посередині футів шість буде, щоб вони провалилися. А навіть коли ви й доберетеся до Сайдвіндера, то дорога звідти закрита аж до

Бакленда, а це вже у Юті. Ні-і. — Він похитав головою. — Не вийде, містере. Ні хріна у вас не вийде.

— Треба постаратися, — відповів Геллоран, докладаючи всіх зусиль, щоб говорити нормальним тоном. — Там одне хлопча...

— Хлопчак? Hi-і. «Оверлук» наприкінці вересня закривається. Чого його тримати відкритим, невигідно. Надто багато таких ось лайняних буранів.

— Він синок сторожа. Потрапив у біду.

— Звідки ви знаєте?

Терпіння Геллорана лопнуло.

— Господи, ви що, збираєтеся до вечора стояти тут і плескати язиком? ЗНАЮ Я, ЗНАЮ! Ну, будете ви витягати мене назад на дорогу чи ні?

— Щось ви занадто нервовий, — завважив шофер, не дуже зніяковівши. — Звичайно, лізьте в машину. У мене під сидінням ланцюг.

Геллоран знову сів за кермо, і тут від запізнілої реакції його затрясло. Руки в нього буквально оніміли — він забув взяти рукавички.

Снігоочисник заднім ходом дістався до багажника «б’юїка», й Геллоран побачив, що водій виліз із великим мотком ланцюга.

Геллоран відкрив дверцята й крикнув:

— Допомогти?

— Не лізьте під руку, ото і все, — прокричав у відповідь водій. — Тут роботи — раз плюнути.

І справді. Ланцюг туго натягнувся, «б’юїк» здригнувся й за мить знову опинився на дорозі, націлившись більш-менш на Естес-Парк. Водій снігоочисника підійшов до віконця й постукав у захисне скло. Геллоран опустив вікно.

— Спасибі, — сказав Дік. — Вибачте, що накричав.

— Хіба вперше, — з усмішкою відповів водій. — Здається, ви неначебто заведений. Візьміть-но. — На коліна Геллорана впала пара товстих синіх вовняних рукавиць. — Коли знову зіскочите з дороги, вони вам знадобляться. Морозить. Беріть, коли, звичайно, не хочете решту життя длубатися в носі в’язальним гачком. Потім надішлете назад. їх дружина зв’язала, так я до них нерівно дихаю. Ім’я й адреса вшиті просто в шов. До речі, звуть мене Говард Коттрел. Як стануть непотрібні, відішлете їх назад, та й по всьому. Але запам’ятайте — щоб я за доставку не платив.

— Добре, — сказав Геллоран. — Спасибі. От не щастить...

— Ви обережніше, я б і сам вас підвіз, та справ по горло.

— Та нічого. Ще раз спасибі.

Він почав піднімати скло, але Коттрел зупинив його.

— Як доберетеся в Сайдвіндер, якщо доберетеся, сходіть у «Деркін Коноко». Поруч із читальнею, не заблукаєте. Запитаєте Леррі Деркіна. Скажіть, вас Коттрел послав — треба, мовляв, найняти один із його снігоходів. Назвете моє ім’я й покажете ці рукавиці, тоді вийде дешевше.

— Знов-таки, спасибі, — сказав Геллоран.

Коттрел кивнув.

— Кумедно. Ніяк ви не могли знати, що в «Оверлуку» проблеми... телефон вирубався, б’юсь об заклад. Але я вам вірю. Я іноді нутром чую.

Геллоран кивнув.

— І я теж — іноді.

— Ага. Знаю. Тільки обережніше там.

— Добре.

Коттрел зник у пітьмяній завісі, помахавши на прощання рукою. Шапочка механіка й далі зухвало трималася на голові. Геллоран знову натиснув на газ, ланцюги молотили сніжний покрив шосе й нарешті зарилися в нього настільки, що «б'юїк» зрушив з місця. Позаду Говард Коттрел, прощаючись, востаннє натиснув на клаксон, хоча, по суті, це було необов'язково — Геллоран і так відчував, що той бажає йому удачі.

«Ось два сяйва за день, — подумав Дік, — мабуть, це щось на кшталт хорошої прикмети». Однак Дік не вірив у прикмети, ні в погані, ні в хороші. Те, що він за один день зустрів двох людей, здатних сяяти (хоча зазвичай траплялося п'ятірко за рік, не більше), могло не означати зовсім нічого. Відчуття, що все вирішене, відчуття

(що все завершилося)

яке він не міг точно визначити, дотепер не покинуло його. Воно...

На вузькій звивистій дорозі «б'юїк» увесь час намагався вильнути то в один, то в інший бік, так що Геллоран вів його обережно, затамувавши подих. Увімкнувши ще раз приймач, він почув голос Арети, а Арета — це чудово. З нею він розділив би герцевський «б'юїк» хоч зараз.

Від чергового пориву вітру машина захиталася й заковзала вбік. Геллоран вилаявся й ближче нахилився до керма. Арета доспівала пісню, і знову заговорив диск-жокей, він повідомив Геллорану, що сісти сьогодні за кермо — вірний спосіб розстатися з життям.

Геллоран вимкнув приймач.

Він усе-таки дістався до Сайдвіндера, хоча їхав до міста від Естес-Парку чотири з половиною години. На той час, як він вибрався на Нагірне шосе, зовсім стемніло, але буран і не думав слабшати. Двічі дорогу перепиняли замети, що доходили «б'юїкові» до даху, так що довелося зупинитися й чекати, поки снігоочисники розчистять проїзд. До одного замету снігоочисник під'їхав по смузі Діка, і гудок знову пролунав зовсім поруч. Шофер обмежився тим, що об'їхав машину Геллорана. Він не висунувся, щоб сказати, що думає, просто показав кілька непристойних жестів, знайомих усім старшим десяти років американцям, і знаки ці навряд чи були миролюбні.

Здавалося, що ближче Дік під'їжджає до «Оверлука», то щось дужче підганяє його, змушуючи квапитися. Він піймав себе на тому, що постійно поглядає на годинник. Руки Діка неначе рвалися вперед.

За десять хвилин після того, як він завернув на Нагірне, промайнули два покажчики. Свистячий вітер очистив обидва написи від сніжної оболонки, так що їх можна було прочитати. Перший вказував:

САЙДВІНДЕР, 10.

Другий:

У ЗИМОВІ МІСЯЦІ ДОРОГА ЗА 12 МИЛЬ ПОПЕРЕДУ ЗАКРИТА.

— Леррі Деркін, — пробурмотів Геллоран собі під ніс. У приглушеному зеленуватому світлі приладового щитка обличчя Діка мало вигляд напружений і стомлений. Було десять хвилин на сьому — Леррі... «Коноко» біля бібліотеки.

І тоді на нього всією вагою обрушився запах апельсинів, а з ним — думка, потужна, смертоносна, повна ненависті.

(ЗАБИРАЙСЯ ГЕТЬ ЗВІДСИ, БРУДНИЙ НІҐЕРЕ, ТЕБЕ ЦЕ НЕ СТОСУЄТЬСЯ, НІҐЕРЕ, ЗАВЕРТАЙ ГОЛОБЛІ, РОЗВЕРТАЙСЯ, АБО МИ ТЕБЕ ПРИБ'ЄМО, ПІДНІМЕМО НА ПАЛІ, ТИ, МАВПО ЧОРНОЖОПА, А ПОТІМ СПАЛИМО ТІЛО, ОСЬ ЯК МИ ОБХОДИМОСЯ З НІҐЕРАМИ, ТАК ЩО ЗАРАЗ ЖЕ ПОВЕРТАЙ НАЗАД!)

У замкнутому просторі машини пролунав крик Геллорана. Послання прийшло до нього не словами, а серією загадкових образів, які вкарбовувались у свідомість із жахаючою силою. Щоб стерти їх, він випустив кермо.

І тут машина урізалася крилом у бордюр, відскочила, наполовину розвернулася й зупинилася, вхолосту крутячи задніми колесами. Геллоран різко вирубав зчеплення, а потім сховав обличчя в долоні. Він не плакав — лише виривалося переривчасте «ох-хо-хо». Груди важко здіймалися. Він розумів, що якби його настигнув цей удар на тому відтинку дороги, де хоч одне узбіччя обривалося в прірву, він був би вже мертвий. Може, так і було задумано. І в будь-який момент удар міг наздогнати його знову. Доведеться захиститися. Його обступила надзвичайно потужна кривава сила — можливо, це було пам'яттю. Він тонув в інстинкті.

Дік відтулив руки від лиця й обережно розплющив очі. Нічого. Якщо щось і намагалося знову злякати його, воно не змогло до нього пробитися. Він відгородився.

І ось таке трапилося з хлопчам? Господи, таке трапилося з маленьким хлопчиком?

Дужче від усіх інших образів Діка тривожив чавкаючий звук — начебто молотком лупили по товстій скибі сиру. Що це означало?

(Боже, тільки не малий. Господи, благаю!)

Увімкнувши малу швидкість, він одночасно трохи додав газу Колеса закрутилися, зачепилися шинами за дорогу, знову закрутилися, зачепилися ще раз. «Б’юїк» поїхав, фари слабко розсіювали сніжні вири. Геллоран глянув на годинник. Уже майже половина сьомої. На нього нахлинуло відчуття, що вже справді дуже пізно.

50. Тремс

Венді Торренс нерішуче стояла посеред спальні й дивилася на сина, що миттю заснув.

Півгодини тому шум припинився. Увесь і одразу. Ліфт, вечірка, звуки дверей, що то відчинялися, то зачинялися. Замість того, щоб принести полегшення, тиша підсилила напругу; скидалося на лиховісний затишок перед останнім жорстоким поривом бурі. Денні, однак, задрімав майже відразу, спершу хлопчик ворочався, але в останні десять хвилин сон став глибший. Навіть дивлячись на сина впритул,

Венді заледве розрізняла, як повільно піднімаються й опускаються вузенькі груди малюка.

Вона задумалася: коли ж хлопчик востаннє проспав ніч безперервно, без болісних снів, без тривалих пробуджень, коли ловиш звуки гулянки, що стала чутною — і видною — Венді лише в останні день або два, відтоді як «Оверлук» накинувся на їхню трійцю.

(справді психологічний феномен або груповий гіпноз?) Венді цього не знала й не думала, що це має якесь значення. У будь-якому випадку — усе це загрожувало їм загибеллю. Вона глянула на Денні й подумала,

(дякувати Богу, він лежить спокійно) що коли не тривожити хлопчика, той зможе проспати решту ночі. За всіх своїх талантів він однаково залишався малям і потребував відпочинку.

Джек — ось хто починав її тривожити.

Венді скривилася від раптового болю, відняла руку від рота й побачила, що зірвала ніготь. А вже нігті вона завжди намагалася тримати в порядку. Вони були не настільки довгі, щоб назвати їх пазурами, але ще зберегли гарну форму, і... (і що це ти затурбувалася про нігті?)

Вона трошки посміялася, але голос тремтів, радості в ньому не було. Спершу Джек перестав завивати й кидатися на двері. Потім знову почалася вечірка,

(може, вона й не припинялася? може, вона час від часу спливає в трошки інший часовий шар, туди, де ми не повинні її чути?)

а контрапунктом до неї скреготав і ляскав дверцятами ліфт. Потім усе стихло. У цій новій тиші, коли Денні заснув, Венді уявила, начебто в кухні, якраз майже під ними, чує тихі, змовницькі голоси. Спершу вона вирішила, що це вітер — той міг імітувати широкий діапазон людських голосів, від схожого на шелест паперу шепоту вмираючого за дверима й віконними рамами і до оглушливого вереску під карнизами... так у дешевих мелодрамах верещать, тікаючи від убивці, жінки. І все ж, заціпеніло сидячи поруч із Денні, вона усе виразніше переконувалася, що це справді голоси. Джек із кимось обговорював свою втечу з комори. Обговорював убивство дружини й сина.

Для тутешніх стін нічого нового в цьому не було — убивства тут бували й раніше.

Вона підійшла до стояка й приклала до нього вухо, але в цю мить запрацювала топка і всі звуки потонули у хвилі теплого повітря, що піднялося з підвалу. П’ять хвилин тому, коли юрба знову затихла, готель поглинула цілковита тиша — тільки вив вітер, билася в стіни й вікна снігова крупа й іноді стогнала яка-небудь дошка.

Венді подивилася на здертий ніготь. З-під нього виступили бісеринки крові.

(Джек вибрався звідти)

(не мели дурниць)

(так, вибрався, він узяв на кухні ніж або, можливо, сокирку для м'яса, ось зараз він піднімається нагору, іде по краєчку сходів, щоб вони не скрипіли)

(!ти несповна розуму!)

Губи Венді затремтіли, і на секунду здалося, що вона викрикне ці слова вголос. Але тишу ніщо не порушило.

У неї було таке відчуття, начебто за нею спостерігають.

Вона різко обернулася й уп'ялася в зачорнене вночі вікно — там щось бурмотіло кошмарне біле обличчя з темними колами навколо очей, обличчя безумця, монстра, який від-початку ховався в цих стінах...

Це були всього лише морозні візерунки на склі зовні.

Венді відсапалася, подих вийшов довгим, шелестким, переляканим. їй здалося, що цього разу вона цілком чітко розчула, що звідкись доносяться звуки веселої балачки.

(ти лякаєшся тіней, і без того справи доволі кепські, до завтрашнього ранку ти дозрієш для божевільні)

Заспокоїти страхи можна було тільки одним способом — Венді знала яким.

Доведеться сходити вниз і переконатися, що Джек і далі в коморі.

Дуже просто. Зійти вниз по сходах. Заглянути. Повернутися нагору. Заодно забрати зі стійки адміністратора тацю. Омлет уже пропав, але суп можна розігріти на плитці біля друкарської машинки Джека.

(ще б паку дивися, щоб тебе не вбив, якщо він там, унизу, з ножем)

Венді підійшла до туалетного столика, намагаючись струсити завісу страху, що огорнула її. По столику виявилася розсипана жменька дрібних грошей, лежала пачка талонів на бензин для казенної вантажівки, дві люльки, які Джек усюди возив за собою, але курив рідко... і зв'язка ключів.

Вона взяла її, потримала, а потім поклала назад. Ідея замкнути за собою двері спальні спала їй на гадку, але привабливою не здалася. Денні спав. У Венді промайнула невиразна думка про пожежу й ще про щось, що зачепило її значно дужче, однак це Венді з голови викинула.

Вона перетнула кімнату, нерішуче постояла біля дверей, потім дістала з кишені ніж і стиснула дерев’яне руків’я.

І відчинила двері.

Короткий коридор, що вів до їхньої спальні, був порожній. Через рівні проміжки на стінах яскраво горіли електричні світильники, вигідно відтіняючи синє тло килима й витканий на ньому звивистий візерунок.

(бачиш? ніякого бабая)

(так ні, звичайно. їм треба, щоб ти вийшла зі спальні. їм треба, щоб ти зробила яку-небу дь жіночу дурницю, саме це ти зараз і робиш)

Вона знову завагалася, раптом відчувши себе зовсім нещасною, не бажаючи залишати Денні й безпечну кімнату, але в той же час їй обов’язково потрібно було переконатися, що Джек і далі замкнений... і безпечний.

(ну, звісно)

(але голоси)

(не було ніяких голосів, це все — твоя уява, це був вітер)

— Ні, не вітер.

Від звуку власного голосу Венді підскочила. Але страшна впевненість, що пролунала в ньому, змусила її рушити вперед. Збоку теліпався ніж, лезо ловило відблиски світла й відкидало на шовковисті шпалери зайчиків. Тапочки шелестіли по ворсу килима. Нерви співали, як дроти.

Вона дісталася до того місця, де головний коридор повертав, і заглянула за ріг. Від передчуття того, що там можна побачити, розум Венді заціпенів.

Бачити не було чого.

Після секундної запинки вона обігнула ріг і пішла геть по головному коридору. З кожним кроком до обкутаного тінню колодязя сходової клітки жах наростав, а усвідомлення того, що вона залишила сплячого сина самого, без захисту, міцніло. Ноги, взуті в тапочки, ступали по килиму все голосніше, так їй здавалося. Двічі Венді оглядалася, щоб упевнитися, чи не підповзає до неї що-небудь ззаду.

Вона дісталася до сходів і поклала руку на холодний стовпчик поруччя. У вестибюль вело дев'ятнадцять широких сходинок. Вона доволі часто перелічувала їх, щоб знати. Дев’ятнадцять покритих килимом сходинок і ніякого Джека, що скорчився б на одній з них. Звичайно, немає. Джек замкнений у коморі, за товстими дерев’яними дверима, за міцним сталевим засувом.

Але у вестибюлі темно й — ох! — у ньому стільки тіней...

Серце рівно й важко загупало у Венді в горлі.

Попереду, трохи лівіше, знущально зяяли латунні двері ліфта, запрошуючи ввійти й покататися.

(ні, спасибі)

Усередині вся кабіна була прикрашена рожевими й білими гофрованими стрічками серпантину. Із двох хлопавок, що вибухнули, розлетілося конфеті. У дальньому кутку лежала порожня пляшка з-під шампанського.

Позаду Венді відчула якийсь рух і різко обернулася, щоб подивитися на ті дев'ятнадцять сходинок, які вели до майданчика третього поверху, однак нічого не побачила. Проте її не покидало відчуття, що краєчком ока вона вловила, як у більш глибоку тінь коридору нагорі — перш ніж вона зуміла розгледіти їх — відскочили якісь істоти.

(істоти)

Вона знову подивилася вниз.

Права долоня, що стискала дерев'яне руків'я ножа, спітніла. Венді швидко переклала ніж у ліву руку, витерла праву об рожевий махровий халат і перекинула ніж знову в неї. Майже не усвідомлюючи, що розум скомандував тілу почати рух уперед, Венді почала спускатися по сходах: лівою, правою, лівою, правою; вільна рука легенько торкалася поруччя.

(де ж гості? нумо, не дозволяйте ж злякати себе, ви, збіговисько цвілих простирадл! подумаєш, перелякана жінка з ножем! нумо, додайте музики! додайте життя!)

Десять кроків униз, дюжина, чортова дюжина.

Сюди з коридору першого поверху просочувалося нудне жовте світло, і Венді згадала, що слід було запалити світло у вестибюлі — або біля входу в їдальню, або в конторі управляючого.

І все-таки світло падало звідкись іще — біле, неяскраве.

Лампи денного світла. Звичайно ж. У кухні.

Вона затрималася на тринадцятій сходинці й спробувала згадати, погасила вона світло чи ні, коли вони з Денні йшли. Згадати не вдалося.

Під нею, у вестибюлі, стояли залиті тінню стільці з високими спинками. Скло вхідних дверей білою казенною завісою затулив наметений сніг. Латунні капелюшки цвяхів в оббивці дивана слабко поблискували — точнісінько як котячі очі. Сотня місць, де можна сховатися.

Ноги Венді ослабнули від жаху, але вона пішла далі.

Ось уже сімнадцята сходинка, вісімнадцята, дев'ятнадцята...

(вестибюльу мадам, виходьте обережно)

З розчинених навстіж дверей бальної зали лився тільки морок. Усередині щось рівномірно цокало, як пекельна машина. Венді заціпеніла, потім згадала про годинник на камінній полиці — годинник під скляним ковпаком. Мабуть, його завів Джек... або Денні... а може, він завівся сам, як і все інше в «Оверлуку».

Вона звернула до стійки адміністратора, збираючись пройти через дверцята в ній у контору управляючого й далі, у кухню. Було видно, як поблискує сріблом горезвісна таця з їхнім ленчем.

Тоді годинники почали відбивати тихі, дзвінкі удари.

Венді приросла до місця, язик прилип до піднебіння. Потім вона розслабилася. Б’є восьму годину, ото і все. Восьма година.

...пять, шість, сім...

Вона лічила удари. Раптом здалося, що поки годинник не замовкне, далі йти не слід.

...вісім......дев'ять...

(дев'ять?)

(...десять... одинадцять...)

Зненацька вона збагнула — але запізно. Венді незграбно заспішила назад до сходів, уже розуміючи, що спізнилася. Але як же вона могла знати це раніше?

Дванадцять.

У бальній залі загорілося все світло. Голосно, пронизливо заспівала мідь фанфар. Венді скрикнула, але її крик загубився в реві цих латунних легень.

— Маски гетьі — луною нісся крик. — Маски геть! Потім усе стихло, немов пішло по довгому коридору часу,

і Венді знову залишилася сама.

Ні, не сама.

Венді обернулася — він наближався.

Це був і Джек, і не Джек. Очі горіли божевільним кровожерливим вогнем, знайомий рот кривила дивна, безрадісна усмішка.

У руках він тримав молоток для роке.

— Гадаєш, замкнула мене? Замкнула, так, по-твоєму? Молоток просвистів у повітрі. Венді позадкувала, наступила на м’яку подушечку й упала на килим, що закривав підлогу вестибюлю.

— Джеку...

— Сука, — прошептав він. — Знаю я, що ти таке. Молоток опустився знову. Просвистівши в повітрі зі

смертоносною швидкістю, він поринув у її м’який живіт. Венді закричала, раптом занурившись в океан болю. Вона невиразно бачила, що молоток піднявся знову. І раптом зрозуміла, що цим молотком, який Джек тримає в руках, він збирається забити її до смерті. Венді паралізувало.

Вона ще раз спробувала докричатися до нього, упросити зупинитися — заради Денні, — але від удару задихнулася й зуміла видавити лише майже нечутне слабке пхикання.

— Ось. Ось, отак, — сказав Джек, посміхаючись. Він ногою відкинув з дороги подушечку. — Ось зараз, по-моєму, ти й отримаєш, що тобі належить.

Молоток опустився. Венді відкотилася вліво, поли халата задерлися вище колін. Молоток, урізавшись у підлогу, вирвався у Джека з рук. Йому довелося нагнутися й підняти своє знаряддя, а вона тим часом побігла до сходів. До неї нарешті повернулася здатність дихати, і вона, схлипуючи, втягувала повітря. Живіт перетворився на суцільний пульсуючий болем синець.

— Сука, — процідив Джек крізь усмішку й погнався за нею. — Сука смердюча, зараз ти своє отримаєш. Неодмінно.

Венді почула свист молотка, і правий бік розірвав страшний біль — це голівка молотка потрапила їй просто під груди, зламавши двоє ребер. Венді впала вперед, на сходи, ударилася пораненим боком, і її затрясла нова судома болю. Однак, незважаючи на це, інстинкт змусив її перекотитися на інший бік, і молоток пронісся мало не за дюйм від її вилиці; він із глухим стуком урізався в товсті складки килима. І тут Венді побачила ніж — він вирвався у неї з руки, коли вона падала. Ніж поблискував на четвертій сходинці.

— Сука, — повторив Джек, молоток опустився. Вона підтяглася вище, й удар припав під коліно. Гомілку раптово охопило полум'я. По ікрі потекла кров. Потім молоток знову полетів униз. Венді ривком осмикнула голову, і той, пролетівши в заглибині між її шиєю й плечем, вирвавши шматочок вуха, врізався в сходинку

Джек знову опустив молоток, і цього разу Венді підкотилася йому назустріч, униз по сходах, усередину траєкторії удару Коли зламані ребра заскрипіли, стукаючись об щабель, вона пронизливо закричала. Джек заточився, і тут вона вдарила його по ногах так, що він із криком подиву й гніву полетів униз, балансуючи ногами, щоб утриматися на сходах. Потім глухо вдарився об підлогу. Молоток вилетів у Джека з рук. Джек сів і якийсь час не зводив з Венді одурманених очей.

— За це я тебе вб'ю, — оголосив він.

Перекотившись на інший бік, він потягнувся до ручки молотка. Венді змусила себе піднятися. Ліву ногу аж до стегна простромив біль. Обличчя було попелясто-сірим, але зібраним. Коли пальці Джека стиснули ручку молотка, вона стрибнула чоловікові на спину.

— Боже мій! — пролунав у вестибюлі «Оверлука» пронизливий крик Венді, і вона аж по рукоятку застромила ніж Джеку в поперек.

Джек, на якому вона повисла, завмер, а потім закричав. їй здалося, що верещать самі дошки, вікна, двері готелю. Нічого більш моторошного Венді не доводилося чути. Придавлений її вагою, Джек одерев’янів, але крик усе не закінчувався. Разом вони скидалися на салонну шараду — вершник і кінь. Ось лише спина фланелевої сорочки Джека в чорно-червону клітку робилася все темнішою, намокаючи від крові.

Потім він звалився вперед, обличчям униз, скинувши Венді; вона вдарилася хворим боком і застогнала.

Якийсь час лежала, важко дихаючи, не в змозі поворухнутися. Уся вона, з голови до ніг, перетворилася на згусток різкого пульсуючого болю. Щоразу, як Венді вдихала, у неї щось люто встромлювалося, а шию заливало кров’ю з обдертого вуха.

Чутно було тільки, як вона намагається дихати, як шумить вітер і ще — як цокає годинник у бальній залі.

Нарешті Венді змусила себе піднятися на ноги й зашкутильгала до сходів. Діставшись туди, вона вчепилась у стовпчик поручнів, опустивши голову, — хвилями накочували слабість і запаморочення. Коли стало легше, Венді полізла нагору, користуючись здоровою ногою й підтягуючись руками за поручні. Один раз вона глянула вгору, очікуючи побачити там Денні, але сходи

(дякувати Богу, він це проспав, дякувати Богуу дякувати Богу)

були порожні. На шостій сходинці їй довелося відпочити. Венді схилила голову, і світлі кучері розсипалися по поручнях, звісившись у проліт. Вона ледь дихала, повітря немов обросло колючками. Правий бік перетворився на розплющене палаюче місиво.

(нумо, Венді, нумо, старенька. замкни за собою двері, а потім подивишся рани, ще тринадцять сходинок, не так уже погано. А коди доберешся до коридору нагорі, зможеш повзти, я дозволяю)

Венді втягнула стільки повітря, скільки дозволили її зламані ребра, й наполовину підтяглася, наполовину впала на наступну сходинку. Вона пройшла вже половину шляху й була на дев'ятій сходинці, коли знизу із-за спини пролунав голос Джека. Він хрипко виговорив:

— Ти мене вбила, суко.

На неї нахлинув чорний, як ніч, жах. Вона оглянулася й побачила, що Джек повільно зводиться на ноги. Венді бачила, як стирчить із його вигнутої луком спини рукоятка кухонного ножа. Очі Джека немовби звузилися, майже загубилися в блідих, обвислих складках шкіри. Джек неміцно тримав у лівій руці молоток. Голівка молотка була в крові. Клаптик рожевого махрового халата Венді прилип майже до середини.

— Ти в мене отримаєш, — прошептав він і, похитуючись, рушив до сходів.

Плачучи від страху, Венді знову почала підтягуватися. Десять сходинок, дванадцять, чортова дюжина. Та однаково коридор другого поверху здавався далеким, як недоступна гірська вершина. Тепер Венді важко дихала, бік пронизливо протестував. Волосся теліпалося перед очима, як у божевільної. Вуха немовби заповнило цокання годинника під ковпаком у бальній залі, а контрапунктом до нього звучав судомний, болісний подих Джека, який почав підніматися по сходах.

51. Геллоран приїжджає

Леррі Деркін виявився високим худим чолов'ягою з похмурим обличчям, яке вінчала сяюча грива рудого волосся. Геллоран піймав його в той самий момент, коли Деркін ішов зі станції «Коноко», ховаючи свою похмуру фізіономію в глибинах куртки армійського зразка. Несуттєво, звідкіля приїхав Геллоран, — у Леррі не було охоти в такий буран затримуватися на роботі, а ще більше не хотілося здавати в найм один зі своїх снігоходів цьому чорношкірому з дикими очима, який наполягав на тому, щоб поїхати в гори у старий «Оверлук». У тих, хто майже все життя провів у маленькому містечку Сайдвіндер, готель мав погану славу. Там сталося вбивство. Якийсь час готелем управляла банда, а якийсь час — шахраїстий бізнесюк, із тих, що готові тобі горлянку перегризти. А дещо з того, що коїлося в старому «Оверлуку», в газети так і не потрапило — грошики роблять свою справу. Однак сайдвіндерці розумілися на тому, що і як. Майже всі тамтешні покоївки були родом звідси — а покоївки багато чого бачать.

Але коли Геллоран згадав Говарда Коттрела й показав Деркіну ярличок на вивороті синьої рукавички, власник бензоколонки зм'якшився.

— Отже, це він вас сюди послав? — запитав Деркін, відмикаючи один із гаражів і заводячи Геллорана всередину. — Приємно довідатися, що в старого грішника залишилася хоч крапля мізків. Я вже гадав, що він геть зсунувся глуздом. — Він клацнув вимикачем. Оживаючи, слабко загуділи кілька старих і дуже брудних флуоресцентних ламп. — І якого ж дідька лисого вам там треба, приятелю?

У Геллорана почали здавати нерви. Останні кілька миль до Сайдвіндера далися на превелику силу. Один раз налетів різкий порив вітру (його швидкість була ніяк не менша шістдесяти миль на годину) і розвернув «б'юїка» навколо осі.

Але ж Діку ще їхати і їхати, і лише Богові відомо, що чекає його наприкінці шляху Він не просто боявся за хлопча, він був нажаханий. Уже майже без десяти сьома, а йому знову треба заводити всі ті ж пісні й танці.

— Там, нагорі, кепські справи, — дуже обережно мовив він. — Із синком сторожа.

— Що? З Торренсовим малим? Та що ж із ним може бути негаразд?

— Чорт його знає, — пробурчав Геллоран. При думці про те, скільки часу він витрачає на пояснення, йому зробилося нудно. Він розмовляв із провінціалом, але ж відомо, що провінціала хлібом не годуй — дай спершу обнюхати та походити навколо, а вже тоді він вас послухається. Але час підтискав — Дік перетворився просто на переляканого негра, і якщо все це затягнеться ще хоч трохи, міг би плюнути й утекти.

— Послухай, — сказав він. — Будь людиною. Мені треба туди піднятися, а без снігохода нічого не вийде. Заплачу, скільки скажеш, тільки, заради Бога, не пхайся у мої справи.

— Добре, — відповів незворушний Деркін. — Якщо тебе послав Говард, це вже дещо. Бери-но «Арктичну кішку». Я заллю в бак п'ять галонів бензину. Думаю, вона тебе звозить і туди, і назад.

— Спасибі, — не дуже впевнено відповів Геллоран.

— Даси двадцять доларів. Це буде разом зі спиртом.

Геллоран намацав у гаманці двадцятку; дістав і простягнув Деркіну. Той запхав її в кишеню сорочки, навіть не подивившись.

— По-моєму, нам, напевно, краще помінятися одежею, — сказав Деркін, знімаючи куртку. — Від твого пальтечка нині ввечері користі ні хріна не буде. Прийдеш повертати машинку, тоді обміняємося назад.

— Ні, так я не можу...

— Ану не галасуй, — перебив Деркін, усе ще м’яко, — я тебе замерзати не пошлю. Я тут пройду пару будинків — і все, там мій стіл, а на столі — вечеря. Не переч.

З легким здивуванням Геллоран обміняв пальто на оторочену хутром куртку Деркіна. Над головою тихенько гуділи лампи денного світла, і це нагадувало йому про світильники в кухні «Оверлука».

— Торренсів малий, — мовив Деркін і похитав головою. — Гарненький, чи не так? Поки сніг усерйоз не повалив, вони з татусем частенько тут бували. Зазвичай на вантажівці з готелю. Мені здалося, ця парочка так один за одного тримаються, що куди вже міцніше. Ото хлопчисько, що справді любить татуся. Сподіваюся, з ним усе гаразд.

— Я теж сподіваюся. — Геллоран застебнув блискавку куртки й зав’язав каптур.

— Дай-но допоможу тобі випхати цю штуку надвір, — сказав Деркін. Вони прокотили снігохід по заляпаній бензином цементній підлозі до воріт гаража. — Ти раніше на такому їздив?

— Ні.

— Ну, це штука нескладна. Інструкція приклеєна до приладової дошки, але насправді потрібно тільки знати, де стоп, де хід. Тут ручка як ото в мотоциклі. З іншого боку — гальмо. На поворотах нахиляй машинку. По насту ця дитинка шпарить на сімдесят, але по такій каші більше п'ятдесяти не вичавиш, та й то заледве.

Тепер вони опинилися на засніженому дворі станції обслуговування. Деркін підвищив голос, щоб його не заглушали пориви вітру.

— З дороги не з'їжджай! — кричав він у вухо Геллора-ну. — Наглядай за бордюром і покажчиками, і все буде о'кей. Коли звернеш із дороги, ти небіжчик. Зрозумів?

Геллоран кивнув.

— Зачекай хвилинку! — велів Деркін і побіг назад у гараж. Поки його не було, Геллоран повернув ключ запалювання й трохи піддав газу. Снігохід пчихнув і ожив, нахабно й неспокійно затарахкотів.

Деркін повернувся із чорно-червоною лижною маскою.

— Піддягни під каптур! — прокричав він.

Геллоран натягнув маску. Вона була тіснувата, але одразу ж заховала від вітру, від якого клякнули чоло, щоки й підборіддя.

Деркін нагнувся ближче, щоб його було чутно.

— По-моєму, ти трохи січеш, як ото деколи Гові, — сказав він. — Це добре, тільки ось у готеля тут кепська репутація. Хочеш, дам тобі карабін?

— Думаю, користі від нього не буде, — закричав у відповідь Дік.

— Як хочеш. Але коли забереш хлопчака, привозь його на 16-у Піч-Лейн. Дружина супу підігріє.

— О’кей. Спасибі за все.

— Обережно там! — заволав Деркін. — Тримайся дороги!

Геллоран кивнув і повільно потягнув ручку. Снігохід замуркотів і рушив, фара розсікла густо падаючий сніг конусом яскравого світла. У дзеркальці заднього виду мигнула піднята рука Деркіна. Дік помахав у відповідь, потім злегка штовхнув ліктями кермо вліво й опиьився на Головній вулиці. У білому світлі вуличних ліхтарів снігохід ішов як по маслу. Спідометр показував тридцять миль на годину. Було десять хвилин на восьму. В «Оверлуку» Венді й Денні спали, а Джек Торренс обговорював питання життя й смерті зі своїм попередником.

За п’ять кварталів ліхтарі на Головній вулиці скінчилися. Півмилі тяглися маленькі будиночки, наглухо задраєні від бурану, а потім залишилася тільки пітьма, у якій вив вітер. Варто було Діку знову опинитися в темряві, яку розсіював лише тонкий промінчик від фари снігохода, як наліг колишній жах — такими гнітючими й спустошуючими бувають дитячі страхи. Він ніколи ще не почував себе таким самотнім. У ті кілька хвилин, поки виднілися у дзеркальці нечіткі вогні Сайдвіндера, прагнення розвернутися й поїхати назад було просто непереборним. Геллоран подумав, що, незважаючи на всю заклопотаність Деркіна долею синка Джека Торренса, він не запропонував взяти другий снігохід і поїхати разом з ним.

(тут, у місті, репутація в готеля кепська)

Стиснувши зуби, Дік підсунув рукоятку вище й подивився, як стрілка спідометра поповзла вгору, минаючи позначку «40», і зупинилася на сорока п’яти. Йому здавалося, що снігохід мчить жахливо швидко, і все-таки побоювався, що цього недостатньо. За такої швидкості він буде добиратися до «Оверлука» майже годину А якщо поїде швидше, то може взагалі туди не дістатися.

Дік приклеївся поглядом до захисної огорожі при дорозі. Кожен стовпчик вінчав рефлектор завбільшки з десятицен-тову монету. Багато їх занесло снігом. Двічі Геллоран із небезпечним запізненням помітив знак повороту й відчув, що снігохід спершу заїхав на замет і лише потім повернувся туди, де влітку проходить дорога. Лічильник відстані відлічував милі так повільно, що можна було збожеволіти — п’ять, десять, нарешті, п’ятнадцять. Обличчя одерев’яніло навіть під в’язаною лижною маскою, а ноги закоцюбли.

(їй-богуу не пошкодував би сотню за лижні штани)

Жах Геллорана наростав із кожною наступною милею. Можна було подумати, що готель огортає якась отруйна атмосфера, яка згущається в міру наближення до нього. Чи було так і раніше? «Оверлук», по суті, ніколи не подобався Геллорану, і не лише йому, однак такого ще не бувало.

Він почував, що голос, який мало не вгробив його за Сайдвіндером, намагається пробити захист, дістатися до м’якої серцевини. Голос цей був потужний і за двадцять п’ять миль звідси — наскільки ж він зміцнів тепер? Повністю відгородитися від нього не вдавалося. Дещо прослизало в мозок Геллорана, заполонюючи його лиховісними образами з підсвідомості. Йому все частіше й частіше уявлялася тяжко поранена жінка у ванній, вона підняла руки, марно намагаючись відвернути удар, і Дік усе дужче впевнювався, що ця жінка, мабуть...

(о Боже, обережніше!)

Перед ним виросла загорожа, начебто він катався на американських гірках. Задумавшись, він пропустив знак повороту. Рвонувши вправо кермо, Дік розвернув снігохід на сто вісімдесят градусів. Полози пронизливо заскреготали по камінню. Геллоран подумав, що ось-ось вилетить зі снігохода. І справді — той захитався, балансуючи на грані падіння, а потім, наполовину завдяки зусиллям водія, наполовину за інерцією, відкотився назад на більш-менш рівну поверхню засипаної снігом дороги. Потім попереду виявився обрив, фара висвітила різку межу між сніжним покривом і пітьмою, що простиралася за ним. Дік розвернув снігохід в інший бік, серце нудотно колотилося в горлі.

(тримайся дороги, Діккі, друже)

Він змусив себе ще трохи повернути рукоятку догори. Тепер стрілка спідометра коливалася в межах п’ятдесяти. Вітер вив і ревів. Фара простромлювала пітьму.

Невідомо, скільки часу минуло перш, ніж Геллоран виїхав до повороту, що лежав серед сніжних берегів, і попереду помітив спалах. Блиснув вогник, потім усе загородила земля, що здибилася складкою. Світло зринуло на такий короткий час, що Геллоран переконував себе: це тільки гра уяви. Однак за наступним поворотом вогник мигнув знову, тепер уже ближче. Цього разу сумніватися в його реальності не випадало — Дік уже стільки разів раніше бачив його під цим же кутом... «Оверлук». Схоже, світло горіло на першому й другому поверхах.

Страх з’їхати з дороги або розбити снігохід на невидимому повороті повністю розтав. Снігохід упевнено звернув на першу половину S-подібного повороту, який Геллоран тепер згадав аж до фута, і тут фара щось висвітила

(Господи... Божву що це?)

на дорозі попереду. Застигла чорно-біла постать. Спершу Геллоран подумав, що це якийсь надзвичайно великий вовк, якого буря зігнала з гір. Але, наблизившись, зрозумів, що це, і горло перехопив жах.

Не вовк, а лев. Лев — фігура живоплоту.

Окреслена чорною тінню й пухнастим снігом морда, стегна, напружені для стрибка стегна... і лев справді стрибнув. Він різко відштовхнувся задніми лапами, і навколо них беззвучно вибухнув, заклубився блискучими іскорками сніг. Закричавши, Геллоран різко вивернув кермо вправо, одночасно зігнувшись. По обличчі, шиї, плечах пробігли брижі болю. Діка викинуло зі снігохода. Лижна маска роздерлася. Геллоран упав, приминаючи сніг, і покотився.

Він почував, що звір наближається, ніздрі заповнив запах зеленого листя падуба. Величезна зелена лапа обрушилася йому на поперек, і Геллоран пролетів у повітрі добрих десять футів, вивернувши носаки, як ганчір'яна лялька. У нього на очах снігохід, що залишився без водія, ударився об бордюр і став дибки, обмацуючи фарою небо. Потім він із глухим стукотом перевернувся й завмер.

І тут лев стрибнув на Геллорана. Пролунало потріскування й шелест. Щось розпороло куртку на грудях. Можливо, тверді прутики — але Геллоран знав: це пазурі.

— Тебе тут немає! — пронизливо викрикнув Геллоран левові. — Ні, ні, немає! — Він заледве звівся на ноги і встиг подолати півшляху до снігохода, але лев стрибнув і вдарив

Геллорана по голові лапою, яка закінчувалася голками. Геллоран побачив, як беззвучно смикаються вогні.

— Немає тебе, — знову вимовив він, але це було лише завмираюче бурмотання. Коліна Діка підкосилися, і він упав у сніг. Права половина обличчя перетворилася на криваву смугу. Дік поповз. Лев ударив знову й перекотив його на спину, як черепаху Звір грайливо загарчав.

Геллоран щосили намагався дістатися до снігохода. Там лежало те, що було йому необхідне. Та лев, ревучи й дряпаючи, знову накинувся на нього.

52. Венді й Джек

Венді ризикнула ще раз кинути оком через плече. Джек був на шостій сходинці, він тулився до поручнів майже так само, як і вона. Він і далі посміхався, а темна кров, що повільно сочиться з рота крізь усміхнені губи, стікала вниз по підборіддю. Помітивши погляд Венді, Джек вишкірився.

— Зараз я тобі мізки в голову вправлю, прямісінько в голову, мать твою так. — Він заледве піднявся ще на одну сходинку.

Запанікувавши, Венді майже перестала помічати біль у боці. Вона підтягувалася догори так швидко, як тільки могла; незважаючи на біль, судомно чіплялася за поручні. Діставшись до сходового майданчика, вона оглянулася.

Джек, здавалося, не втрачає, а набирає сили. Від майданчика він був лише за чотири сходинки. Правою рукою підтягувався, а в лівій тримав молоток і примірявся.

19 “Сяйво" 577

— Я тут як тут, за спиною, — немов читаючи її думки, важко видихнув Джек закривавленими губами, розтягнутими в посмішці. — На п'яти наступаю, стерво. Ось зараз я тобі покажу.

Затуляючи рота руками, спотикаючись, Венді побігла по головному коридору.

Двері одного з номерів відчинилися, і звідти висунувся чоловік у зеленуватій масці вовкулаки.

— Класна вечірка, чи не так? — пронизливо прокричав він їй в обличчя і смикнув за вощений шнурок хлопавки. Пролунало гучне «бах!», і раптом навколо Венді посипався дощ із шовковистих стрічок серпантину. Чоловік у масці вовкулаки огидно захихикав і знову зачинив двері номера. Венді полетіла на килим. їй здалося, що правий бік вибухнув болем, і вона затято боролася із чорнотою непритомності. Крізь розставлені пальці Венді бачила візерунок килима, він немовби ворушився, гойдаючись і сплітаючись, і доносився невиразний шум ліфта.

У неї за спиною із тріском опустився молоток. Венді, схлипуючи, кинулася вперед. Оглянувшись, вона побачила, що Джек спіткнувся, заточився, але за секунду до того, як упасти на килим, заливаючи ворс яскравою кров'ю, опустив молоток.

Той потрапив їй точно між лопаток. Біль, що простромив Венді, виявилася настільки гострим, що вона змогла лише зазвивався, стискаючи й розтискаючи кулаки. У неї всередині щось хруснуло — Венді виразно розчула це — а наступні кілька хвилин вона сприймала все довкола так, начебто оглухла і спостерігала за всім крізь туманну завісу тонкої прозорої тканини.

Потім свідомість повернулася повністю, а з нею — біль і жах.

Джек спробував піднятися, щоб довести справу до кінця.

Венді силкувалася встати й зрозуміла, що це неможливо. Вгору і вниз по спині при кожному зусиллі пробігало щось на кшталт електричних розрядів. Вона, звиваючись, поповзла по коридору. Джек повз слідом, молоток для роке заміняв йому чи то милицю, чи палицю.

Вона дісталася до рогу й, учепившись руками за стіну, заповзла за неї. Жах Венді все наростав. Це здавалося неможливим, проте було саме так. Не бачити Джека, не знати, наскільки близько він, було у сто разів гірше. Підтягуючи тіло вперед, Венді так чіплялася за килим, що насмикала повні пригорщі ворсу. Вона доповзла до середини короткого коридорчика й лише тоді помітила, що двері спальні розкриті навстіж.

(Денні. О Господи!)

Вона змусила себе звестися на коліна, потім, хапаючись за стіну, піднялася на ноги. Пальці зісковзували із шовковистих шпалер. Нігті Венді видирали з них маленькі паперові стрічечки. Як тільки Джек з'явився з-за рогу в дальньому кінці коридору й, опираючись на молоток для роке, кинувся вперед, Венді, пересилюючи біль, пошкутильгала, чи радше перетяглася через поріг кімнати. Ухопившись за край туалетного столика, вона випрямилася й учепилась у двері.

Джек кричав на неї:

— Не смій зачиняти двері! Кляте стерво, не смій зачинятися!

Вона із тріском зачинила їх і засунула засув. Пальці лівої руки навмання рилися в мотлоху, що валявся на столику, скинули монетки, і ті розсипалися на підлогу. У ту мить, коли, просвистівши в повітрі, молоток гупнув по дверях та;<, що вони задрижали, Венді схопила зв'язку ключів. Із другої спроби ключ увійшов у замок. Вона повернула його вправо. Клацнув язичок замка, Джек закричав. Молоток голосно гупав у двері, і Венді здригнулася й позадкувала. Як Джеку вдається це, адже в нього у спині ніж? Звідки він бере сили? їй хотілося заволати в замкнені двері: «Чому ти живий?»

Замість цього вона повернулася до дверей спиною. Доведеться їм із Денні заховатися у ванній, що примикає до спальні, й замкнутися — на випадок, якщо Джек справді зуміє вломитися в кімнату. У неї в голові промайнула дика думка про втечу через шахту ліфта для доставки їжі, але Венді відмовилася від неї. Денні досить малий, щоб пролізти туди, але управляти мотузками вона не зуміє. Хлопчик може упасти вниз і розбитися. Ні, доведеться у ванну. А якщо Джек вломиться й туди...

Але думати про це вона собі не дозволила.

— Денні, любий, ну ж бо, прокидайся...

Але ліжечко було порожнє.

Коли Хлопчик заснув міцніше, вона накинула на нього простирадло й ковдру. Тепер вони були відкинуті.

— Я до тебе доберуся! — вив Джек. — Я до вас обох доберуся!

Кожне слово підкріплювалося ударом молотка, але Венді ігнорувала і одне й інше. Уся її увага зосередилася на порожньому ліжечку.

— Ану, виходь! Відчиняй ці кляті двері!

— Денні? — прошептала вона.

Звичайно... коли Джек напав на неї, малий відчув це — адже він завжди почував сильні недобрі емоції. Можливо, все це навіть приснилося йому в кошмарі. Денні заховався.

Венді незграбно впала на коліна, перетерпівши ще одну хвилю болю, що накотила від ноги, яка кровоточила й роздулася. Вона заглянула під ліжко. Нічого — пил і тапочки Джека.

Джек верескливо вигукнув її ім’я, садонув молотком у двері, й на паркет упала довга тріска, що відскочила від них. Від наступного удару двері огидно крекнули, розколюючись; із таким звуком відлітають тріски від сухого поліна. Крізь діру влетів закривавлений молоток — тепер він і сам тріснув, праворуч на голівці була вм’ятина, — потім молоток забрали і знову обрушили на двері — так, що по всій кімнаті розлетілася дерев’яна шрапнель.

Венді, хапаючись за бильце ліжка, звелася на ноги й закульгала в інший кінець кімнати до шафи. Зламані ребра встромилися в неї, змусивши застогнати.

— Денні?

Венді нестямно змахнула вбік вішалки з одягом. Щось зісковзнуло й зі дзенькотом упало на підлогу. У шафі Денні не виявилося.

Вона закульгала до ванної й, діставшись до дверей, оглянулася. Молоток знову пробив двері наскрізь, розширивши пролом, а потім з'явилася рука — вона обмацувала засув. Венді з жахом зрозуміла, що забула в замку всю зв'язку ключів Джека.

Рука ривком відсунула засув і наткнулася на ключі. Вони весело задзвеніли. Рука переможно стиснула їх.

Венді, схлипуючи, пошкутильгала у ванну й зачинила двері в той момент, коли у двері спальні, що розчинилися навстіж, із криком ввалився Джек.

Вона засунула защіпку й повернула пружинний замок. І судорожно оглянулася. Ванна була порожня. Денні не було й тут. Але, мигцем побачивши в дзеркальці аптечки своє вимазане кров'ю, перелякане обличчя, Венді зраділа. Вона завжди вважала, що дітям не слід бути присутнім навіть при дрібних сутичках батьків. А та істота, яка зараз бешкетувала в спальні, трощачи й перевертаючи меблі, могла зрештою знесиліти раніше, ніж зуміє знайти її сина. «Можливо, — подумала Венді, — я можу нашкодити цій тварюці ще дужче . може, і вбити її».

Вона швидко сковзнула поглядом по серійній порцеляновій поверхні ванни, відшукуючи те, що могло б слугувати зброєю. Шматок мила... але, навіть якщо загорнути його в рушник, ним навряд чи вб'єш, подумала вона. Все інше було пригвинчене до підлоги. Господи, невже вона нічого не може зробити?

За дверима під акомпанемент безупинних тваринних звуків Джек хрипко викрикував, що «вони своє отримають», «заплатять за те, що з ним зробили». Він «покаже, хто тут хазяїн». Вони обоє «нікчемні щенята».

Із глухим стукотом упав програвач. Гулко розлетівся кінескоп старого телевізора. Задзвеніла шибка. Під двері ванної потягнуло холодним протягом. Рівний глухий удар — зі зсунутих разом ліжок, де вони спали удвох, зірвали матраци. Джек навмання лупив по стінах молотком — бум, бум, бум.

Однак у завиваючому бурмотінні, роздратованому й скривдженому голосі не було нічого від нинішнього Джека. Голос то скиглив, сповнений жалю до себе, то заходився страшним, трагічним криком. Це нагадувало Венді ті крики, які іноді вона чула в геріатричному відділенні^29 лікарні, де якось працювала влітку, закінчуючи школу, і в неї мороз пішов по шкірі. Старече слабоумство. Джека більше не було. Вона чула божевільний голос самого «Оверлука».

Молоток із тріском гупнув у двері ванної, вибивши великий шматок тонкої фільонки. На Венді витріщилася половина зосередженого обличчя божевільного. Рот, щоки, горло вкривала кривава піна. Єдине око, що виднілося в дірі, було малюсіньке, як у поросяти, і поблискувало.

— А тікати тут нікуди, курво, — важко видихнула ця істота розтягнутими в посмішці губами. Молоток знову опустився, друзки бризнули у ванну й у дзеркало на дверцятах аптечки...

(Шаптечка!!!)

Венді, зойкнувши в розпачі, забула на якийсь час про біль, обернулася й розчинила дверцята аптечки. Вона заходилася ритися у вмісті шафки, позаду хрипкий голос волав: «Іду, іду! Ось я йду, свиното!» Істота кромсала двері, як скажена машина.

Пальці Венді в божевільному темпі перебирали баночки й пляшечки — сироп від кашлю, вазелін, шампунь на трав’яній есенції «Клеройл», перекис водню, бензокаїн... вони падали в раковину, розлітаючись на друзки.

У ту мить, коли Венді почула, як рука Джека знову просунулася в пошуках замка й клямки, її пальці стиснули коробочку з небезпечними лезами.

Хрипко, часто дихаючи, Венді вийняла бритву. Вона порізала кінчик великого пальця. Круто розвернувшись назад, вона полоснула по руці, яка вже відчинила замок і тепер намацувала клямку.

Джек закричав і осмикнув руку.

Важко дихаючи, затиснувши лезо великим і вказівним пальцями, Венді чекала, щоб Джек зробив ще одну спробу. Дочекавшись, вона полоснула ще раз. Джек із криком спробував схопити її за руку, і вона відповіла черговим ударом. Бритва повернулася в пальцях, знову порізавши Венді, і іша-ла на кахельну підлогу біля унітаза.

Вона витягла з коробочки наступну й почала чекати.

Рух у кімнаті за стіною...

(??іде??)

і шум, що долинув крізь вікно спальні. Мотор. Тонке дзижчання, начебто летить велика комаха. Джек люто заревів, а потім — так, так, Венді була в цьому впевнена, — розчищаючи собі дорогу серед уламків, він пішов геть із квартири доглядача в коридор.

(??хтось їде?рятувальник? Дік Геллоран?)

— О Боже, — судорожно пробурмотіла вона. Рот немов забився друзками й тирсою. — О Боже, будь ласка.

Тепер треба було йти, треба було шукати сина, щоб решту кошмару вони змогли зустріти пліч-о-пліч. Венді потягнулася й намацала клямку. Рука, здавалося, подолала не одну милю. Нарешті Венді відсунула засувку. Штовхнувши двері, вийшла, похитуючись, і раптом її обійняла жахлива впевненість: Джек лише прикинувся, що йде, а сам заліг, чекаючи на неї.

Вона оглянулася. У спальні нікого, у вітальні теж. Усюди — перевернені, поламані речі.

У шафі? Порожньо.

Потім Венді огорнули м'які сірі тіні, й вона напівпритомна впала на матрац, який Джек стягнув з ліжка.

53. Перекинутий Геллоран

Геллоран дістався до перевернутого снігохода в ту мить, коли за півтори милі від нього Венді заповзла за ріг у короткий коридорчик, що вів до їхніх кімнат.

Дікові потрібен був не снігохід, а прикріплена до нього ззаду двома еластичними мотузками каністра з бензином. Пальці в синіх рукавицях Говарда Коттрела вхопилися за верхню мотузку й відв'язали її, і тут позаду загарчав жи-воплотний лев — схоже, звук лунав не так зовні, як у голові Діка. По лівій нозі щось сильно шльопнуло — точнісінько як гілка ожини, — і коліно занило від болю: створюючи суглоби, Господь не розраховував на те, що їх будуть згинати під таким кутом, як зараз вивернулася нога Діка. У Геллорана крізь стиснуті зуби вирвався стогін. Тепер левові в будь-який момент може набриднути гра й він нападе, щоб убити.

Він обмацав другу зав’язку. В очі затікала липка кров.

(гарчання! удар!)

Він припав по сідницях, мало не перекинувши Діка й не відтягнувши його від снігохода. Дік заледве втримався — без перебільшення. Потім він відв’язав другу мотузку. Притиснув до себе каністру з бензином, і тут лев завдав чергового удару, перекотивши Діка на спину. Той знову побачив звіра — у темряві, під падаючим снігом, той здавався просто кошмарною тінню, начебто ожила химера. Коли рухомий силует підкрався, здіймаючи лапами хмарки снігу, Геллоран уже відгвинчував ковпачок з каністри. Лев знову подався вперед, ковпачок відвернувся, їдко запахло бензином.

Геллоран став на коліна, і коли тінь опинилася поруч, неймовірно швидко хлюпнув на неї знизу бензином.

Шипіння, фиркання — і тінь відскочила.

— Бензин! — закричав Геллоран ламким, пронизливим голосом. — Зараз я тебе спалю, дитинко! Зачекай, зараз просічеш!

Лев, не перестаючи сердито фиркати, наблизився знову. Геллоран хлюпнув ще, але цього разу звір не здався. Він атакував. Дік радше відчув, ніж побачив, як до його обличчя навскоси наближається морда звіра, і рвонув назад; почасти йому вдалося ухилитися. Однак левова лапа мимохіть зачепила його у верхній частині грудей, і там спалахнув біль. По руці й пальцях потік смертельно холодний бензин — він, булькаючи, лився з каністри, яку Геллоран так і не випустив з рук. Тепер він лежав на сніжному схилі праворуч від снігохода, до якого було кроків десять. Ліворуч сичав, нагадуючи про свою присутність, здоровенний лев. Він знову наступав. Геллоран подумав, що бачить, як смикається туди-сюди хвіст.

Він зубами зірвав із правої руки рукавицю Коттрела, відчувши смак мокрої вовни й бензину. Задерши поділ куртки, він сунув руку в кишеню штанів — там, у глибині, разом із ключами й дріб’язком лежала старенька запальничка «Зіп-по». Він купив її в п’ятдесят четвертому в Німеччині. Одного разу петелька зламалася, Дік повернув запальничку на зіп-повський завод, і там її полагодили задарма, як у рекламі. За якусь долю секунди у свідомості Геллорана потоком з кошмару промайнуло:

(любий Зіппо запальничку крокодил мою ковтнув і у Тихім океані він зараза потонув тут капець мені настане онде вже літак реве затаїлись партизани лев довбешку відірве)

Запальничка не спрацьовувала. Дік із клацанням повернув ковпачок на місце. Лев кинувся на нього, гарчання нагадувало тріск полотна, що рветься. Палець Геллорана чиркнув коліщам запальнички. Іскра. Полум’я.

(моя рука)

Дікова рука, що просочилася бензином, раптом запалала, вогненні язики побігли вгору по рукаві куртки, не боляче, ще не боляче; лев сахнувся від смолоскипа, що раптово спалахнув у нього під носом, дивовижна колихка статуя з живого дерева із очима й пащею подалася назад — занадто пізно.

Морщачись від болю, Геллоран тикнув палаючою рукою у твердий колючий бік.

За мить вогонь охопив тварину з голови до хвоста, перетворивши на похоронне багаття, що звивалося на снігу. Зиґзаґами віддаляючись від Геллорана, ця істота немовби ловила власний хвіст, голосно виючи від болю й люті.

Дік застромив руку глибоко в сніг, збиваючи язики полум'я. Передсмертна агонія лева на мить прикувала до себе його погляд. Потім він звівся на ноги, хапаючи ротом повітря. Рукав куртки Деркіна був вимазаний сажею, але не обгорів, як і Дікова рука. За тридцять ярдів нижче від того місця, де стояв Геллоран, лев перетворився на вогненну кулю. У небо летіли іскри, їх підхоплював і ніс розлючений вітер. На мить жовтогаряче полум'я обрисувало ребра й череп звіра, а потім усе це немовби стиснулося, роз’єдналося й розвалилося, розпалося на окремі палаючі купки.

(начхати, нумо, вперед)

Він підібрав каністру й заледве посунув до снігохода. Свідомість то ненадовго згасала, то спалахувала знову, показуючи йому уривки відеофільму, але жодного разу — цілісної картини. В один із таких моментів Дік зрозумів, що витяг снігохід на колишню колію й сидить на ньому, відсапуючись, не здатний зрушити з місця ще кілька секунд. Іншого разу він заново закріплював каністру, в якій ще збереглася половина вмісту. У голові жахливо стукало — це подіяли пари бензину (і, подумав Геллоран, реакція на сутичку з левом), а з паруючої купки неподалік Дік зрозумів, що його знудило — але коли, пригадати не зумів.

Снігохід, мотор якого ще не охолонув, завівся одразу. Дік тремтячими пальцями повернув кермо і, ризикуючи зламати собі шию, ривками рушив уперед, через що голова розболілася ще дужче. Спершу снігохід водило з боку в бік, начебто за кермом був п’яний, але Дік, піднявшись так, щоб обличчя виявилося вище від вітрового скла, підставив його різкому колючому вітру. Це почасти вивело Геллорана зі ступору. Він додав газу.

(а де інші кущі?)

Цього він не знав, але, принаймні, вдруге його зненацька не застануть.

Перед ним виріс «Оверлук». Освітлені вікна другого поверху відкидали на сніг довгі жовті прямокутники. Ворота, що вели на під’їзну дорогу, були на замку. Геллоран непевно оглянувся й спішився, молячись, щоб ключі виявилися в кишені, щоб не загубилися, коли він витягав запальничку... ні, ось вони. У яскравому світлі фари снігохода він перебрав їх, знайшов потрібний ключ і відкрив навісний замок, упустивши його в сніг. Спершу Дікові здалося, що у ворота однаково не проїде. Ошалівши, він заходився розгрібати сніг біля них руками, не звертаючи уваги на дошкульні поштовхи болю в голові й страх, що один із решти левів, можливо, підповзає ззаду. Зумівши відтягнути стулку воріт на півтора фута, він протиснувся в щілину й натужився. Ворота знехотя підсунулися ще на кілька футів, звільнивши досить місця для снігохода, і Дік провів його на дорогу.

І тут він зрозумів, що попереду, в темряві, щось ворушиться. Усі звірі живоплоту зібралися в купу біля сходів «Оверлука», охороняючи вхід і вихід. Леви стелилися по землі. Собака поставив на нижню сходинку передні лапи.

Геллоран узявся за кермо, і снігохід стрибнув уперед, збиваючи позаду сніг. У квартирі доглядача, почувши високе, схоже на осине, дзижчання мотора, Джек Торренс підвів голову і раптом діловито рушив назад у коридор. Начхати на це стерво. Вона може почекати. Тепер черга брудного ніґера. Брудного ніґера, який пхає носа не в свою справу, лізе, куди не просять. Спершу ніґер, потім син. Він їм покаже. Він їм покаже... що... що він — один із головних менеджерів.

Снігохід за стінами готелю все швидше мчав по дорозі. «Оверлук» неначе стрімко мчав назустріч. В обличчя Гел-лорану летів сніг. Світло фар вихопило з темряви морду вівчарки, її порожні очі, позбавлені очниць.

Потім собака відскочив, залишивши пролом. Напружуючи сили, Геллоран смикнув важіль швидкості, і снігохід, брикаючись, здіймаючи хмари снігу, загрожуючи перевернутися догори дном, описав круту дугу. Багажник ударився об нижні сходинки ґанку й зрикошетив. Геллоран блискавично опинився на снігу й помчав нагору по сходах. Він спіткнувся, упав, підвівся. Зовсім близько за спиною (знову у Діка в голові) пролунало собаче гарчання. Плече куртки щось розпороло, а потім Геллоран опинився на ґанку, у безпеці, він стояв у вузькому проході, який Джек розчистив у заметах. Звірі були занадто великими, щоб пролізти сюди.

Дік дістався до великих двостулкових дверей, що вели у вестибюль, і знову поліз по ключі. Дістаючи їх, він надавив на ручку, і та вільно повернулася. Він штовхнув двері й увійшов.

— Денні! — хрипко крикнув він. — Денні, де ти?

Відповіддю була тиша.

Дік оглянув вестибюль, зиркнув на підніжжя широких сходів, і в нього вирвалося хрипке «ах!». Перемазаний, залитий кров’ю килим. Клаптик рожевого махрового халата. Угору по сходах вів кривавий слід. Поручні теж були в крові.

— Господи, — пробурмотів він і знову крикнув: — Денні! ДЕННІ!

Тиша, що панувала в готелі, здавалася знущальною, вона дражнила луною, яка жила тут споконвіку — прихована, але неодмінна.

(Денні? Хто це Денні? Чи знає тут xmo-небудъ якогось Денні? Денні, Денні, у кого Денні? Хто буде грати в «покрути Денні»? У «накрути Денні хвоста»? Паняй звідси, чорний. Тут ніхто зроду-віку не знав ніякого Денні)

Господи, невже ж він пройшов крізь усе це, щоб спізнитися?

Невже все вже скінчилося?

Стрибаючи через дві сходинки, Дік вибіг по сходах і зупинився на майданчику другого поверху. Кров тяглася до квартири доглядача. Геллоран крокував по короткому коридорчику, і жах розтікався по його жилах, тихенько підбираючись до розуму. Звірі живоплоту — погано, але оце було значно гірше. У душі Дік уже не сумнівався, що виявить, коли дійде до кімнати.

Побачити це він не квапився.

Поки Геллоран піднімався по сходах, Джек ховався в ліфті, і тепер підкрадався до фігури в куртці із засніженим каптуром зі спини — усміхнена примара, вимазана свіжою й запеченою кров’ю. Молоток для роке злетів так високо, як тільки дозволив надривний

(??що, суко, не можу згадати... заколола мене??)

біль у спині.

— Ну, чорномазий, — шепотів Джек. — Я тебе відучу совати носа в чужі справи.

Почувши шепіт, Геллоран почав обертатися, пригинатися, але молоток для роке зі свистом опустився. Каптур куртки недостатньо зм’якшив удар. У голові в Геллорана щось вибухнуло, залишивши шлейф зірочок... а потім усе зникло.

Він похитнувся, притулився до шовковистих шпалер, і Джек ударив знову — цього разу молоток сковзнув убік, роздрібнивши Геллорану вилицю й майже всі зуби з лівого боку. Той безвольно опустився на підлогу.

— Отак, — прошептав Джек. — Отак, маєш.

Де ж Денні? У нього справа до сина, який пхається туди, куди стороннім вхід заборонений.

Хвилини за три на повному тіней четвертому поверсі із брязкотом відкрилися двері ліфта. Джек Торренс був сам. Кабіна зупинилася на півдорозі до дверей, і, щоб вибратися на поверх, Джекові довелося підтягтися. Він звивався від болю. За собою Джек волочив сплющений молоток для роке. Зовні під карнизами вив і ревів вітер. Очі Джека оберталися в очницях. У волоссі кров змішалася з конфеті.

Його син був тут, нагорі. Десь тут. Джек відчував це. Хлопчисько, за яким ніхто не наглядав, міг творити що завгодно: виводити крейдою карлючки на дорогих шовковистих шпалерах, псувати меблі, бити вікна. Хлопець виявився брехуном, шахраєм, і його слід покарати... суворо покарати.

Джек Торренс заледве піднявся.

— Денні? — покликав він. — Денні, ходи сюди на хвилинку. Ти дещо накоїв, і я хочу, щоб ти прийшов, отримав по заслугах. Як чоловік. Денні? Денні?

54. Тоні

(Денні...)

(Денніііііі...)

Темрява й коридори. Він блукав по темних коридорах, які нагадували ті, що пролягли в готелі «Оверлук», і все-таки невловимо відрізнялися від них. Обклеєні шовковистими шпалерами стіни були такі високі, що навіть витягнувши шию, Денні не вдавалося розгледіти стелю — вона тонула в півмороку. У сутінках височіли замкнені двері. До кожних нижче вічка (у цих гігантських дверях вічка були завбільшки з рушничний приціл) був пригвинчений малюсінький череп зі схрещеними кістками.

І звідкись кликав Тоні.

(Денніііііі...)

Пролунав глухий стукіт, добре знайомий хлопчикові, і хрипкі оддалені крики. Усіх слів розібрати він не міг, але тепер текст був уже відомий. Денні чув його раніше — і у сні, і наяву.

Він зупинився — малюк, який усього три роки тому вибрався з пелюшок, — і спробував визначити, де опинився, де міг опинитися. Хлопчик боявся — але жити цей острах не заважав. Останні два місяці його ні на хвилину не покидав страх, сила якого зростала від постійного занепокоєння до відвертого жаху, що не дає змоги думати. А цей страх жити не заважав. Але Денні хотілося дізнатись, чому з’явився Тоні, чому той кликав його на ім’я в коридорі, що не був ні частиною реального світу, ні частиною країни видінь, де Тоні іноді показував Денні різні речі. То що ж це, де...

— Денні.

Далеко у величезному коридорі темна фігурка Тоні — майже така ж малюсінька, як і сам Денні.

— Де я? — тихо звернувся він до Тоні.

— Спиш, — відповів той. — Спиш у спальні тата й мами.

У голосі Тоні звучав сум.

— Денні, — сказав він. — Твоїй мамі зроблять дуже боляче. Може, й уб’ють. Містера Геллорана теж.

— Ні!

Денні вигукнув це, стримуючи гіркоту й жах, які, здавалося, випромінювало похмуре примарне оточення. Однак у свідомості зринули образи смерті: розпластана по автостраді жаба — дивний відбиток; зламаний татів годинник, що лежить поверх коробки зі сміттям і буде викинутий; могильні плити, під кожною з яких лежить небіжчик; мертва сойка біля телеграфного стовпа; холодні недоїдки, які мама відшкрібала з тарілок, скидаючи в темну пащу відра для сміття.

І все ж хлопчик не міг зрівняти ці прості символи з рухомою складною реальністю своєї матері — вона персоніфікувала його дитяче уявлення про вічність. Вона вже була на світі, коли Денні ще не з’явився, і буде існувати, коли він знову кане в небуття. Можливість власної смерті Денні міг прийняти — він уже стикався з цим, коли потрапив у двісті сімнадцятий.

Але не мамину смерть.

Не татову.

Ніколи.

Він почав боротися, і темний коридор заколихався. Силует Тоні зробився примарним, невиразним.

— Не треба! — кричав Тоні. — Не треба, Денні, не роби цього!

— Вона не вмре! Ні!

— Тоді ти повинен допомогти їй, Денні... зараз ти глибоко у власній свідомості. Там, де я. Я — частина тебе, Денні.

— Ти — Тоні. Ти — не я. Хочу до матусі... до матусі...

— Я не приводив тебе сюди, Денні. Ти сам прийшов. Тому що знав.

— Ні...

— Ти завжди знав, — продовжив Тоні, починаючи підходити ближче. Уперше Тоні почав наближатися до нього. — Ти — глибоко всередині себе, там, куди не проникає ніщо. Ми тут самі, Денні, ненадовго. Це — «Оверлук», куди нікому немає ходу, ніколи. Тут не йдуть жодні годинники. До них не підходить жоден ключ, і їх ніколи не завести. Двері ніколи не відчинялися, а в кімнатах ніколи ніхто не жив. Але довго залишатися тут ти не можеш. Тому що воно насувається.

— Воно... — злякано прошептав Денні. Варто було йому вимовити це, як нерівномірний глухий стукіт зробився немовби голоснішим, наблизився. Жах хлопчика, лише хвилину тому холодний і стриманий, нахлинув з усієї сили. Тепер можна було розібрати слова. Хрипке настирне бурмотіння було лише грубою підробкою під татів голос, це йшов не тато. Тепер Денні зрозумів це. Він знав.

(Ти сам прийшов. Тому що знав.)

— Ой, Тоні, невже це тато? — закричав Денні. — Тато йде за мною?

Тоні не відповів. Але відповідь і не була потрібна. Денні знав. Тут роками тягся нескінченний, схожий на кошмар бал-маскарад. Помалу наростала сила — таємна і негласна, як інтерес до банківського рахунку. Сила, присутність, форма — все це були лише слова, жодне з них не мало значення. Під безліччю масок ховалася одна істота. Тепер же вона десь шукала Денні. Вона ховалася за татовим обличчям, вона наслідувала татів голос, вона одягла татів одяг.

Але це був не тато.

Це був не тато.

— Я повинен їм допомогти! — вигукнув хлопчик.

І отут Тоні опинився просто перед ним, дивитися на нього було однаково, що дивитися на самого себе, десятилітнього, відображеного в чарівному дзеркалі: широко розставлені, дуже темні очі, тверде підборіддя, красиво виліплений рот. Світле, як у матері, волосся, однак риси обличчя повторювали батьківські, немов Тоні — немов Деніел Ентоні Торренс, яким він стане одного чудового дня, — був зупинкою на півдорозі від батька до сина, примарою обох одразу, їхнім сплавом.

— Ти мусиш постаратися допомогти, — сказав Тоні. — Але твій батько... тепер він на боці готелю, Денні. Його тягне туди. Ти теж потрібний готелю, тому що він дуже жадібний.

Тоні пройшов повз нього в тінь.

— Зачекай! — крикнув Денні. — Я... що я можу?..

— Тепер він уже близько, — сказав Тоні, не зупиняючись. — Тобі потрібно тікати... ховатися... триматися від нього подалі. Тримайся подалі.

— Тоні, я не можу!

— Але ти вже почав, — сказав Тоні. — Ти згадаєш те, про що забуь твій батько.

І зник.

Десь зовсім близько почувся холодний голос батька:

— Денні? Можеш виходити, доко. Трохи надаю по попі, ото і все. Ну ж, будь чоловіком, та й по всьому. Вона не потрібна нам, доко. Тільки ти і я, гаразд? Коли із цим невеликим... покаранням буде покінчено, залишимося тільки ми — ти і я.

Денні побіг.

У нього за спиною норов цієї істоти зламаде удавану нормальність:

— Іди сюди, засранцю маленький! Зараз же!

Геть по довгому коридору, важко дихаючи, хапаючи ротом повітря. За ріг. Угору по сходах. Хлопчик біг, а стіни, що були такими високими, такими далекими, поїхали вниз; на невиразній плямі килима під ногами проступило знайоме звивисте плетиво витканих синіх і чорних ліній; двері знову виявилися пронумерованими, за ними тривали нескінченні вечірки, де юрбилися цілі покоління гостей. Повітря навколо начебто мерехтіло, луна знову й знову підхоплювала удари молотка по стінах. Денні немовби проривався крізь тонку оболонку з утроби сну на килим, що застеляє підлогу четвертого поверху біля дверей президентського люкса; поруч закривавленої купи лежали тіла двох чоловіків, одягнених у костюми й вузькі краватки. Пістолетні постріли давно позбавили їх життя, а тепер вони заворушилися перед Денні й звелися на ноги.

Хлопчик набрав повітря, щоб закричати, але промовчав.

(ШНЕСПРАВЖНІ ОБЛИЧЧЯ! НЕСПРАВЖНІ!!!)

Під його поглядом чоловіки вицвіли, як старі фотографії, і зникли.

Однак унизу молоток неспинно лупив по стінах; слабкі звуки ударів плили вгору шахтою ліфта й сходовою кліткою. Керівна сила «Оверлука» в особі батька Денні нипала по другому поверху.

За спиною хлопчика з тоненьким скрипом розчинилися двері.

У коридор висунувся розкладений труп жінки в згнилій шовковій сукні, пожовклі висохлі пальці прикрашали сіро-зелені персні. По обличчю повільно повзали жирні оси.

— Заходь, — прошептала вона Денні, посміхаючись почорнілими губами. — Заходь, станцюємо таааанго...

— Несправжнє обличчя! — прошипів він. — Не з мого часу!

Вона стривожено позадкувала від нього й, поки відступала, розтала і зникла.

— Де ти? — пронизливо кричала істота, але голос і далі лунав тільки в голові хлопчика. Він чув, як істота, що начепила личину Джека, снує по другому поверху... і ще щось.

Високий виючий звук мотора, що наближається.

Тихенько зойкнувши, Денні затамував подих. Що це, чергова маска готелю, нова ілюзія? Чи це Дік? Йому хотілося — страшенно хотілося — вірити, що це по-справжньому. Що це справді Дік, але хлопчик не смів так ризикувати.

Він відступив головним коридором й звернув у бічний прохід, кроки шелестіли по ворсу килима. Як і уві сні, на Денні похмуро дивилися замкнені двері, ось лише зараз він був у реальному світі, де гра догравалася до кінця.

Він звернув праворуч і потрапив у тупик, серце голосно тіпалося в груди. По ногах війнуло жаром. Звичайно, із пічних заслінок. Мабуть, сьогодні — день, коли тато прогріває західне крило і

(ти згадаєш, що забув твій батько.)

Що ж? Ще трішечки, і він збагне. Щось, що може врятувати їх із мамою? Але Тоні сказав, що рятувати доведеться йому самому. То що ж це?

Він опустився на підлогу під стіну, затято наАмагаючись думати. Думати було важко... готель увесь час пробував пролізти до нього в голову... Денні марилася темна безформна фігура, що розмахує молотком, обдирає шпалери... вибиває хмарини вапняного пилу...

— Допоможи, — пробурмотів він. — Тоні, допоможи.

І раптом усвідомив, що в готелі запанувала мертва тиша. Виття мотора припинилося,

(напевно, він був несправжній)

припинилися гучні веселощі, і лише вітер неспинно вив і свистів.

Раптово оживши, загудів ліфт.

Він піднімався. І Денні знав, хто — що — в ньому їхало.

Він миттю схопився на ноги, витріщившись перед себе незрячими очима. Серце стиснула паніка. Чому Тоні послав його на четвертий поверх? Тут він у пастці. Усі двері замкнені.

Горище!

Денні знав, що в готелі є горище. Він приходив туди з татом у той день, коли тато розставляв мишоловки. Але через пацюків тато не дозволив Денні піднятися нагору разом з ним — боявся, як би Денні не покусали. І люк на горище відкривався в стелі короткого коридорчика — останнього в цьому крилі. Біля стіни був довгий ціпок. Цим ціпком тато штовхнув кришку люка, і вона відкрилася. Коли вона пішла нагору, заскреготали противаги й спустилася драбинка. Якщо б можна було забратися туди й втягти драбину за собою...

Десь у лабіринті коридорів за спиною хлопчика зупинився ліфт. З металевим деренчанням стукнули, розчиняючись, двері. І голос — уже не у свідомості малого, а наяву, жахливо реальний — покликав:

— Денні? Денні, ходи сюди на хвилиночку, га? Ти тут дещо накоїв, і я хочу, щоб ти прийшов і отримав по заслугах. Будь чоловіком. Денні? Денні?

Слухняність настільки міцно в’їлася в Денні, що він, як робот, справді зробив два кроки на голос і лише потім зупинився. Пальчики стиснулися в кулаки.

(Несправжній! Фальшиве обличчя, я знаю, хто ти! Знімай маску!)

— Денні! — заревіла істота. — Іди сюдиу щеня! Іди сюди, отримай своє,, будь чоловіком!

Голосне «бум!» — це молоток ударив у стіну. Коли голос знову проревів його ім’я, то звучав уже в іншому місці. Ближче.

Полювання починалося в реальному світі.

Денні побіг. Безшумно торкаючись ногами товстого килима, він біг повз замкнені двері, повз шовковисті візерункові шпалери, повз пригвинчений до стіни біля повороту вогнегасника. Хлопчик завагався, потім пірнув в останній коридорчик. Наприкінці коридорчика виявилися лише двері, зачинені на засув. Бігти було нікуди.

Але ціпок був на місці — він стояв там, де тато залишив його, притуливши до стіни.

Денні схопив ціпок. Він витягнув шию й пильно глянув на люк. Ціпок закінчувався гачком, яким треба було підчіплювати кільце, угвинчене в кришку люка. Треба було...

Із кришки люка звисав новісінький єльський комірний замок. Замок, який Джек Торренс повісив після того, як розставив пастки, — просто на випадок, якщо синові одного чудового дня стрельне в голову залізти туди на розвідку.

Зачинено. Денні обійняв жах.

Істота за його спиною наближалася. Похитуючись, спотикаючись, вона минула президентський люкс. Молоток із лютим свистом розсікав повітря.

Денні притулився спиною до останніх замкнених дверей і почав чекати.

55. Те, про що забули

Венді помалу приходила до тями, сіра завіса витікала геть, змінюючись болем: спина, нога, бік... вона подумала, що не має сил зрушити з місця. Боліли навіть пальці, спершу Венді не розуміла чому.

(бритва, ось чому)

Світле волосся Венді, тепер поплутане й мокре, звисало на очі. Вона відкинула його, і зсередини в тіло встромилися ребра, змусивши її застогнати. Вона розгледіла синьо-білий простір матраца, заплямований кров'ю. Її кров’ю, а може, кров’ю Джека. Несуттєво — однаково кров ще не засохла, значить, відключилася Венді ненадовго. Це мало значення, тому що...

(??чому??)

Тому що...

Спершу Венді згадала дзижчання мотора. На секунду вона тупо зосереджувалася на ньому, а потім запаморочливою, нудотною хвилею повернулася пам’ять, показавши все одразу.

Геллоран. Це повинен бути Геллоран. Бо чого б Джек пішов так раптово, не закінчивши... не прикінчивши її!

Тому що йому не було коли лінуватися. Джекові треба було швидко розшукати Денні і... і зробити свою справу Перш ніж Геллоран зуміє покласти цьому край.

А може, все вже скінчено?

Венді чула виття ліфта, що піднімається.

(О Господи, будь ласка, ні, кров, кров ще свіжа, не дозволь статися непоправному)

Якимось дивом вона знайшла сили встати і, хитаючись, пройти через спальню й руїни вітальні до закритих дверей. Штовхнувши їх, Венді вийшла в коридор.

— Денні! — закричала вона, морщачись від болю в грудях. — Містере Геллоран! Є тут хто-небудь? Хто-небудь?

Укотре зупинився ліфт. Вона почула металевий брязкіт розчинених ривком дверцят, а потім подумала, що чує якісь слова. Може, вона придумала це. Через занадто голосний вітер важко було сказати напевне.

Спираючись об стіну, вона дісталася до кінця короткого коридорчика. Венді вже зібралася звернути за кут, коли вниз по сходовій клітці й шахті ліфта поплив крик, що змусив її остовпіти:

— Денні! Виходь, щеня! Виходь і отримай своє! Будь чоловіком!

Джек. На третьому або четвертому поверсі. Шукає Денні.

Вона звернула за ріг, спіткнулася, мало не впала. У неї перехопило подих. Приблизно за чверть шляху від сходів щось

(хтось?)

лежало під стіною безформною купою. Венді пішла швидше, морщачись щоразу, як вага її тіла тиснула на ушкоджену ногу. Вона розгледіла, що це чоловік, а, присунувшись ближче, зрозуміла, що означало дзижчання мотора.

Містер Геллоран. Усе-таки він приїхав.

Венді обережно опустилася поруч із ним на коліна, шепочучи найпростішу молитву — хай він буде живий, хай! У Геллорана з носа текла кров, а з рота виплеснувся страшний кривавий згусток. Половина обличчя перетворилася на розпухлий ліловий синець. Але, дякувати Богу, Дік дихав. Хрипко, глибоко, аж уся грудна клітка тряслася.

Венді уважно придивилася до нього й широко розплющила очі. Рукав куртки, надягнутої на Геллорана, почорнів і обвуглився. Половина куртки продерта наскрізь. У волоссі запеклася кров, а по шиї вниз збігала страшна, хоч і не глибока, подряпина.

(Господи, що з ним сталося?)

— Деннії — гарчав нагорі хрипкий роздратований голос. — Виходьу щоб тебе!

Зараз часу на роздуми не було. Венді затрясла Геллорана, кривлячи обличчя від гострих спалахів болю в ребрах. Бік відчувався гарячою розчавленою масою.

(А якщо ребра протикають мені легені, коли я ворушуся?)

Але й тут нічого не можна було вдіяти. Якщо Джек розшукає Денні, він уб’є його, заб’є до смерті молотком, як намагався забити Венді.

Тому вона трясла Геллорана, а потім заходилася легенько поплескувати по тій щоці, на якій не було синця.

— Прийдіть до тями, — говорила вона. — Містере Гелло-не, ви повинні прийти до тями. Будь ласка... прошу вас...

Нагорі без утоми стукав молоток — це Джек Торренс розшукував свого сина.

Денні стояв, притулившись до дверей, дивлячись туди, де з’єднувалися коридори. Молоток не перестаючи бив по стінах у рваному ритмі, й удари звучали все голосніше. Істота, що гналася за Денні, пронизливо кричала, вила й лаялася. Сон і ява з’єдналися без єдиного шва.

Істота звернула за ріг.

Те, що відчув Денні, до певної міри було полегшенням. Це не був його батько. Маска обличчя й тіла роздерлася, розповзлась і зробилася атрибутом невдалого жарту. Хіба це тато — це чудовисько із суботньої передачі «Вечірнє шок-шоу», жахлива істота, що обертає очима, горбиться і втягує голову в плечі, а сорочка на ньому просочена кров’ю? Ні, який же це тато!

— Зараз, клянуся Богом, — видихнуло чудовисько. Обтерло губи тремтячою рукою. — Зараз ти довідаєшся, хто тут хазяїн. Побачиш. їм не ти потрібний, а я. Я! Я! — І махнуло подряпаним молотком, двобічна голівка якого вже втратила форму й оббилася від незліченних ударів. Той урізався в стіну, пробивши в шовковистих шпалерах круглу дірку. Вилетіла хмарина вапняного пилу Істота посміхнулася.

— Побачимо, як ти тепер будеш свої фокуси показувати, — пробурмотіло чудовисько. — Я не вчора народився, зрозуміло? І з колиски мене нянька не впускала, Господь свідок. Хлопчику, я маю намір виконати стосовно тебе свій батьківський обов’язок.

Денні сказав:

— Ти не мій тато.

Істота зупинилася. На мить здалася просто розгубленою — начебто точно не знала, хто або що вона таке. Потім рушила далі. Молоток зі свистом ударив по дверях, і вони глухо відгукнулися: «бум!».

— Брешеш, — сказала істота. — Інакше хто ж я такий? У мене дві родимки, у мене пупок чашечкою, у мене навіть інструмент є, хлопче. Запитай маму.

— Ти — маска, — сказав Денні. — Просто несправжнє обличчя. Просто ти не такий мертвий, як інші, ото і знадобився готелю. Але коли він з тобою закінчить, ти перетворишся на порожнє місце. На ніщо. Я не боюся тебе.

— Будеш боятися! — завила істота. Невблаганний молоток опустився, зі свистом врізавшись у килим між ступнями Денні. Хлопчик не відступив.

— Ти оббрехав мене! Ти об’єднався з нею! Ти щось замишляв проти мене! І обманював! Списав на останньому іспиті: — З-під волохатих брів на Денні блиснули очі. У них світилася хитрість божевільного. — Нічого, я й це знайду. Твір десь у підвалі. Я знайду його. Мені пообіцяли, що я зможу дивитися все, що захочу.

Істота знову замахнулася.

— Так, пообіцяли, — погодився Денні. — Але вони брешуть.

Молоток завмер у вищій точці розмаху.

Геллоран почав приходити до тями, і Венді перестала ляскати його по щоках. Хвилину тому вниз по шахті ліфта приплили невиразні, ледь чутні крізь вітер слова: «Ти обманював! Списував на іспиті!» Кричали десь у глибині західного крила. Венді була майже впевнена, що Денні з Дже-ком — на четвертому поверсі, й Джек — те, що вселилося в нього, — знайшов сина. Тепер вони з Геллораном нічого не могли вдіяти.

— Ох, доко, — пробурмотіла вона. Очі застелили сльози.

— Сучий син зламав мені щелепу, — хрипко пробурчав Геллоран. — А голова...

Він намагався сісти. Праве око стрімко перетворювалося на щілинку через ліловий синець, що спухав під ним. Проте Венді він помітив.

— Місіс Торренс...

— Тсссс, — сказала вона.

— Де хлопчик, місіс Торренс?

— На четвертому поверсі, — відповіла вона. — 3 батьком.

— Вони брешуть, — знову повторив Денні. У голові хлопчика щось промайнуло, спалахнувши, як метеор, що згоряє — занадто коротко, занадто яскраво, щоб піймати й утримати цю думку. Від неї залишився тільки хвостик.

(це десь у підвалі)

(ти згадаєш, про що забув батько)

— Ти... ти не можеш так говорити з батьком, — хрипко сказала істота. Молоток затремтів і опустився. — Сам собі робиш гірше, ото і все. По... покарання. Суворе.

Істота п'яно похитнулася й витріщилася на Денні, жаліючи себе до сліз. Жаль почав переростати в ненависть.

— Ти не мій тато, — знову заявив Денні. — А якщо в тобі залишилася хоч крапелька мого тата, вона знає, що вони брешуть. Тут усе — брехня й обман. Як гральні кості, які тато поклав у мою панчоху на Різдво, як ті подарунки, що кладуть на вітрину, — тато сказав, що там усередині нічого нема, ніяких подарунків, лише порожні коробки. Просто показуха, сказав тато. Ти — воно, а не тато. Ти — готель. І коли ти доможешся свого, то нічого не даси моєму татові, тому що занадто любиш себе. І тато це знає. Ти зумів змусити тата напитися Всякої Гидоти, тому що тільки так можна було його здобути. Ти брехун, фальшива морда.

— Брешеш! Брешеш! — Крик вийшов тонким, пронизливим. Молоток скажено засмикався в повітрі.

— Нумо, вдар. Тільки ти ніколи не одержиш від мене того, що тобі потрібно.

Обличчя, у яке дивився Денні, змінилося. Важко сказати як — воно не оплавилося, не облізло. Тіло злегка здригнулося, а потім закривавлені пальці розтиснулися, мов зламані клешні. Молоток випав і глухо стукнувся об килим. Ото і все. Але раптом перед Денні виявився тато, він дивився на хлопчика в смертельній муці й так сумно, що серце малого запалало в грудях. Куточки рота опустилися, вигнулися тремтячим луком.

— Доко, — сказав Джек Торренс. — Тікай. Швидко. І пам’ятай, як я тебе люблю.

— Ні, — сказав Денні.

— Денні, заради Бога...

— Ні, — сказав Денні. Він узяз закривавлену руку батька й поцілував. — Уже майже все.

Геллоран, опираючись спиною об стіну, ривками піднявся на ноги. Вони з Венді витріщилися одне на одного, як моторошна парочка вцілілих після бомбування госпіталю.

— Треба туди, нагору, — сказав він. — Треба йому допомогти.

Біла, як крейда, Венді загнано глянула йому в очі.

— Занадто пізно, — відповіла вона. — Тепер допомогти Денні може тільки він сам.

Минула хвилина, дві. Три. І вони почули, як істота над їхніми головами пронизливо закричала — але цього разу не гнівно, а в смертельному жаху

— Боже милостивий, — прошептав Геллоран, — що відбувається?

— Не знаю, — сказала вона.

— Воно вбило його?

— Не знаю.

Оживаючи, брязнув ліфт. Він поїхав униз, везучи в собі ошалілу істоту, що пронизливо кричала.

Денні стояв, не ворушачись. Йому нікуди було тікати — «Оверлук» був усюди. Хлопчик зрозумів це раптово, повністю, безболісно. Уперше в житті його навідала доросла думка, доросле відчуття, квінтесенція досвіду, набутого ним у цьому поганому місці — сповнений гіркоти висновок:

(мама з татом не можуть мені допомогти, і я залишився сам)

— Іди, — сказав він закривавленому незнайомцеві, що стояв перед ним. — Іди. Забирайся звідси.

Істота нагнулася. Видно було рукоятку ножа, що стирчала зі спини. Пальці знову стиснули молоток, однак замість того, щоб спрямувати удар у Денні, істота обернула своє знаряддя, цілячись твердим боком собі в обличчя.

Денні раптом зрозумів.

А молоток почав підніматися й опускатися, руйнуючи рештки образу Джека Торренса. Істота в коридорі танцюва-

20 “Сяйво"

609

ла лиховісну дивну польку; контрапунктом до човгання ніг звучлли огидні удари молотка, що опускався знову й знову На шпалери хлюпала кров. У повітря, мов клавіші розбитого піаніно, летіли уламки кості. Скільки це тривало, сказати було неможливо, але коли істота знову звернула увагу на Денні, батько хлопчика зник назавжди. Те, що залишилося від його обличчя, перетворилося на дивну рухому композицію, де недбало змішалися в одне безліч облич. Денні розгледів жінку з 217-го номера, чоловіка-пса, голодну, схожу на хлопчика-істоту з цементного кільця...

— Тоді маски геть, — прошептала істота. — Більше ніяких перешкод...

Молоток був занесений востаннє. Вуха Денні заповнило цокання.

— Скажеш ще що-небудь? — запитала істота. — Ти певен, що не хочеш утекти? А може, зіграємо в хованки? Усе, що в нас залишилося, це час, ти ж знаєш. Ціла вічність. А може, закінчимо все це? Теж можна. Зрештою, там святкують без нас.

Чудовисько жадібно посміхнулося, показавши вибиті зуби.

І тут Денні осінило. Ось про що забув батько.

Обличчя хлопчика раптом сповнилося торжества, істота помітила це й здивовано зам'ялася.

— Котел! — пронизливо закричав Денні. — Тиск не скидали ще від ранку! Він росте! Котел вибухне!

По розбитому обличчю істоти, що стояла перед Денні, розлилися жах і розуміння. Її теж осінило. Молоток випав зі стиснутих у кулаки пальців і легенько стукнув об синьо-чотжий килим.

— Котел! — закричала істота. — О ні! Цього не можна допустити! Звичайно ж ні! Ні! Ах ти, щеня кляте! Звичайно ж ні! Ох, ох, ох...

— Так! — люто крикнув Денні у відповідь. Він затряс кулачками перед цією руїною. — Тепер у будь-яку хвилину! Я знаю! Котел, тато забув про котел! І ти теж забув!

— Ні, ох, ні, не можна, не може бути, ти, брудний хлопчиську, я тобі задам, ти в мене отримаєш усе до крапельки, ох, ні, ні...

Істота раптом повернулася до нього спиною й незграбно посунула геть, волочачи ноги. На стіні застрибала, то збільшуючись, то зменшуючись, тінь — але одразу зникла. Крик, як старий серпантин, шлейфом тягнувся за цією істотою.

За хвилину брязнуЛи дверцята ліфта.

Раптом до хлопчика прийшло сяйво,

(мама містер Геллоран Дік для друзів разом живі вони живі треба вибиратися зараз вибухне зараз бабахне просто в небо)

подібне до спекотного, блискучого сонячного світла, і Денні побіг. Нога відкинула з дороги закривавлений безформний молоток для роке. Денні цього не помітив.

Заливаючись слізьми, він біг до сходів.

Треба було вибиратися звідси.

56. Вибух

Як розвивалися події після цього, Геллоран не міг сказати до кінця життя. Він пам'ятав, що повз них униз, не зупиняючись, проїхав ліфт, усередині нього щось було. Але

Дік не зробив спроби розгледіти в ромбик віконця, що це таке — судячи зі звуків, людиною воно не було. За хвилину на сходах почувся тупіт ніг, щось бігло. Спершу Венді Торренс кинулася до Геллорана, а потім зашкутильгала по головному коридору до сходів так швидко, як тільки могла.

— Денні! Денні! Дякувати Богу! Дякувати Богу!

Вона схопила хлопчика й пригорнула до себе, застогнавши від радості й болю одночасно.

(Денні)

Денні подивився на нього з обіймів матері, і Геллоран побачив, як змінився хлопчик. Бліде личко скулилося, очі потемніли, стали бездонними. Він начебто схуд. Побачивши їх поруч, Геллоран подумав, що мати має молодший вигляд, незважаючи на те, як страшно побита.

(Діку... нам треба йти... тікати... звідси... ось-ось...)

Образ: «Оверлук», через дах якого вибивається полум’я. На сніг дощем летять цеглини. Дзвенять пожежні дзвони... не те щоб яка-небудь пожежна команда зуміла дістатися сюди раніше кінця березня. Головне, що проникнуло в його свідомість — те, що це може статися будь-якої миті.

— Добре, — сказав Геллоран. Він рушив до них, спочатку відчувши себе так, начебто плив по глибокій воді. Його почуття рівноваги порушилося, праве око не бажало чітко бачити. Від щелепи до скроні й униз по шиї розходилися жахливі спалахи болю, а щока здавалася великою, як капустина. Але наполегливість хлопчика змусила його рушити з місця, і від цього стало трохи легше.

— Добре? — перепитала Венді. Вона дивилася то на сина, то на Геллорана. — Що значить «добре»?

— Нам треба йти, — сказав Геллоран.

— Я не одягнена... речі...

Денні стрілою вилетів з її обіймів і помчав по коридору. Вона провела сина очима — він саме зник за рогом — і знову подивилася на Геллорана.

— А якщо він повернеться?

— Ваш чоловік?

— Це не Джек, — пробурмотіла Венді. — Джек мертвий. Його вбив цей готель. Цей клятий готель.

Вона вдарила кулаком у стіну й розплакалася від болю в порізаних пальцях.

— Справа в котлі, чи не так?

— Так, мем. Денні каже, що він ось-ось вибухне.

— Добре. — У слові пролунала цілковита приреченість, начебто все вже було вирішено. — Не знаю, чи зможу ще раз спуститися по сходах. Ребра... він зламав мені ребра. І щось у спині. Боляче.

— Зможете, — сказав Геллоран. — Ми встигнемо.

Але раптом він згадав про звірів живоплоту й задумався, що їм робити, якщо ті охороняють вихід. Потім повернувся Денні. Він приніс чоботи, куртку та рукавиці Венді й свою курточку й рукавиці.

— Денні, — сказала мати. — Твої чобітки.

— Занадто пізно, — відповів він, не зводячи з дорослих якихось розпачливо божевільних очей. Хлопчик подивився на Діка, і раптом у голові в Геллорана виник образ годинника під скляним ковпаком, годинника з бальної зали, якого в 1949 році подарував готелю шведський дипломат. Стрілки показували без однієї хвилини північ.

— О Господи, — сказав Геллоран. — Боже милостивий.

Обхопивши Венді однією рукою, Дік підняв її, а іншою рукою пригорнув до себе Денні. І побіг до сходів.

Коли Геллоран здавив зламані ребра, а в спині щось зайшло одне за одне, Венді пронизливо скрикнула від болю, однак Дік не зупинявся. Не відпускаючи їх, він побіг униз по сходах. Одне око було широко розкрите в розпачі, інше запливло, перетворившись на крихітну щілинку. Дік нагадував одноокого пірата, що викрадає заручників, щоб потім одержати за них викуп.

У раптовому осяянні він зрозумів, чому Денні сказав, що занадто пізно. Він відчув, як у підвалі назріває вибух, назріває, щоб роздерти нутро цього клятого будинку.

І помчав, стрілою пролетів по вестибюлю просто до двостулкових дверей.

Чудовисько квапилося по підвалу на слабке жовте світло єдиної лампочки, туди, де була топка. Воно схлипувало від страху. Ще трохи — зовсім трохи, — і воно здобуло б хлопчиська разом з його чудовою, ні з чим не порівнянною силою! Тепер програти не можна було. Цього не можна було допустити. Воно скине тиск у котлі, а потім суворо покарає хлопчиська.

— Не можна! — кричала істота. — О ні, не можна!

Спотикаючись, вона поспішила через кімнату до котла. Половина довгого циліндричного корпуса була аж червона, випромінюючи рівний жар. Котел пихкав, скреготав і, як дивовижна калліопа^30, з шипінням випускав в усі боки хмарини пари. Стрілка манометра втекла на дальній кінець шкали.

— Ні, цього не можна допустити! — закричав доглядач-управляючий.

Істота поклала руки — руки Джека Торренса — на вентиль, не звертаючи уваги на запах горілого, який піднявся від обвугленої плоті, коли розпечене колесо потонуло в ній, начебто це був м’який дорожній бруд. Вентиль піддався. Істота з торжествуючим криком відвернула його до упору. З котла із громовим ревом вирвалася пара — немов дружно засичала дюжина драконів. Але перш ніж пара повністю сховала з виду стрілку манометра, та виразно почала відхилятися назад.

— ПЕРЕМОГА! — заволала істота. У гарячому тумані, що піднімався, вона виробляла непристойні па, розмахуючи над головою охопленими полум’ям руками. — ВСТИГ! ПЕРЕМОГА! ВСТИГ! ВСТИГ ВЧАСНО!

Слова, що злилися в пронизливий крик торжества, поглинув руйнівний рев — це вибухнув котел «Оверлука».

Вивалившись із двостулкових дверей, Геллоран проніс обох по канаві, проритій у великому заметі на ґанку. Він чітко бачив звірів — кущі живоплоту, — чіткіше, ніж раніше, і в ту мить, коли він зрозумів, що збулися його найгірші побоювання й звірі перекрили дорогу від ґанку до снігохода, — готель вибухнув. Діку здалося, що все відбулося одразу, хоча пізніше, згадуючи перебіг подій, він зрозумів — такого бути не могло.

Пролунав несильний вибух, що звучав немовби на одній всепроникаючій ноті,

(ВУУУУММММММММММММ...)

після цього в спину вдарило тепле повітря, яке мовби обережно підштовхнуло їх. Подих вибуху скинув усіх трьох із ґанк^, і поки вони летіли в повітрі, у голові Геллорана мигнула поплутана думка:

(ось так повинен почувати себе супермен)

Випустивши Денні й Венді, він врізався в замет. Сніг набився під сорочку й у ніс, і Геллоран невиразно усвідомив, що постраждалій щоці від цього приємно.

Потім він заледве видерся на верхівку замету, не думаючи в цей момент ні про звірів живоплоту, ні про Венді Торренс, ні навіть про хлопчика. Він перевернувся на спину, щоб бачити, як умирає готель.

Вікна «Оверлука» розлетілися. У бальній залі ковпак, що прикривав годинник на камінній полиці, тріснув, розвалився надвоє й упав на підлогу. Годинник перестав цокати; зубчики, стержні, балансир завмерли. Пролунало чи то зітхання, чи шепіт, вилетіла велика хмара пилу. У двісті сімнадцятому ванна раптом розкололася навпіл, випустивши дещицю зеленуватої смердючої води. У президентському люксі раптом спалахнули шпалери. Двері бару «Колорадо» зненацька зірвалися з петель і звалилися на підлогу їдальні. Вогонь потрапив під арку підвалу на великі купи й стопки старих паперів, і ті спалахнули, фиркаючи, як бенгальські вогні. Кипляча вода порскала на язики полум’я, але не гасила їх. Папери скручувалися й чорніли, як осіннє листя, що горить під осиним гніздом. Топка вибухнула й рознесла стельові балки підвалу: ламаючись, вони обсипалися, як кістки динозавра. Нічим не стримуваний газовий пальник, що живив топку, зметнувся ревучим вогненним стовпом крізь тріснуту підлогу вестибюлю. Килимові доріжки на сходах зайнялися й наперегони погнали полум’я до майданчика другого поверху, начебто жадали повідомити надзвичайно приємну звістку. Готель трясла канонада вибухів. У їдальні із тріском і дзенькотом, збиваючи столи, звалилася люстра — двохсотфунтова кришталева бомба. П'ять димарів «Оверлука» вивергнули полум’я до вимоїн у хмарах.

(Ні! Не можна! Не можна! НЕ МОЖНА!)

Істота верещала; верещала, але голосу вже не було — залишилася лише виюча паніка, смерть і прокльони, чутні тільки їй; вона розчинялася, втрачаючи розум і волю; вона рвала павутину й шукала, шукала і не знаходила, вибираючись, втікаючи, ідучи в порожнечу, у ніщо, гинучи...

57. Вихід

Рев струснув весь фасад готелю. Скло з вікон вилетіло на сніг і поблискувало там алмазною крихтою. Фігура жи-воплотуу вигляді собаки, яка кинулася до Денні з матір'ю, позадкувала, розписані тінню під мармур зелені очі стали байдужими, хвіст пірнув під черево, стегна опливли від страху. У голові Геллорана зазвучало її сповнене жаху виття, до якого домішувалося перелякане, здивоване нявчання великих кішок. Заледве звівшись на ноги, щоб підійти до Венді та Денні й допомогти їм, він побачив щось більш жахливе, ніж усе інше: усе ще окутаний снігом кролик скажено бився об сталеву сітку огорожі на дальньому краю дитячого майданчика, і сітка, мов цитра з поганого сну, видзвонювала якусь подобу музики. Тріск і хрускіт тісно зрослих гілок і прутиків, що становили тіло кролика й ламалися, як кістки, долітали навіть сюди.

— Діку! Діку! — закричав Денні. Він намагався підтримати матір, допомогти їй дійти до снігохода. Речі, які він прихопив для неї й для себе, виявилися розкидані між тим місцем, де вони утрьох впали, й тим, де стояли тепер. Геллоран раптом зміркував, що молода жінка одягнена в нічну сорочку й халат, Денні — без курточки, а на вулиці мороз.

(Господи, та вона босоніж)

Борсаючись у снігу, він рушив назад, підбираючи її й Денні куртки, чоботи Венді, рукавиці. Потім побіг назад, до них, час від часу провалюючись вище колін і незграбно вибираючись зі снігу. Венді була страшенно бліда, шия з одного боку — у крові, і ця кров застигала на морозі.

— Не можу, — пробурмотіла вона, навряд чи усвідомлюючи, що діється навколо. — Ні, я... не можу. Вибачте.

Денні підняв на Геллорана благальні очі.

— Усе буде о’кей, — сказав той і знову підхопив Венді. — Ходімо.

Усі троє рушили туди, де снігохід застряг у снігу після розвороту. Геллоран посадив жінку на пасажирське сидіння й накинув на неї куртку. Піднявши ноги Венді, які ще не були відморожені, але холодні, як лід, він добряче розтер їх курточкою Денні, а потім узув у чоботи. Обличчя Венді було білим, як алебастр, затуманені очі напівприкриті повіками, але її починав бити дріж. Геллоран подумав, що це хороша ознака.

Готель за їхніми спинами струсонули три вибухи поспіль. Жовтогаряче полум'я освітило сніг.

Денці наблизив губи до вуха Геллорана й щось прокричав.

— Що?

— Я кажу, вам це потрібно?

Хлопчик показував на червону каністру з бензином, яка косо визирала зі снігу.

— Здається, потрібно.

Дік підняв її й струснув. Бензин там ще був, скільки — він не міг сказати. Він прив’язав каністру до заднього сидіння снігохода. Йому довелося кілька разів обмацати роботу, перш ніж переконався, що все правильно, тому що пальці вже закоцюбнули. Він уперше зміркував, що загубив рукавиці Говарда Коттрела.

(ці я посіяв, але сестра тобі зв’яже дюжину таких, Гобі)

— Залазь! — крикнув Геллоран хлопчикові.

Денні відсахнувся.

— Ми змерзнемо!

— Треба з’їздити до сараю! Там усяка всячина... ковдри... і таке інше. Нумо, лізь до мами за спину!

Денні забрався в снігохід, а Геллоран повернув голову так, щоб можна було прокричати в обличчя Венді:

— Місіс Торренс! Тримайтеся за мене! Зрозуміли? Тримайтеся!

Вона обхопила його й притулилася щокою до спини. Геллоран завів снігохід і обережно повернув рукоятку так, щоб плавно рушити з місця. Жінка ледь трималася, і якби вона зсунулася назад, то випала б сама й своєю вагою скинула

улоичпіс;'

в Вони поїхали. Дік зробив коло, і вони взяли курс на захід, паралельно до готелю. Геллоран додав ходу, щоб потрапити до сараю, обігнувши готель із тилу

На мить їм відкрилася чітка панорама вестибюлю «Оверлука». З розшматованої підлоги бив струмінь палаючого газу, схожий на гігантську свічку з іменинного пирога — яскраво-жовта серединка, облямована мерехтливою блакиттю. У той момент здавалося, що полум’я лише освітлює готель, а не руйнує його. Видно було стійку адміністратора зі срібним дзвіночком, перебивні картинки, що зображували кредитні картки, старомодний касовий апарат, прикрашений завитками, невеликі візерункові килимові покривала, стільці з високими спинками, набиті кінським волосом маленькі подушечки... Денні розгледів диванчик біля каміна, там у день їхнього приїзду — день закриття — сиділи три черниці. Але справжній день закриття був сьогодні.

Потім цю картину загородили замети на ґанку. Ще хвилина — і снігохід заковзав уздовж західного крила готелю. Усе ще було досить світло, щоб бачити, не вмикаючи фару. Тепер палали обидва верхні поверхи, з вікон вистрілювали вогненні прапорці. Блискуча біла фарба почорніла й облазила. Віконниці, що приховували мальовничий вид за вікном президентського люкса, — ті віконниці, які Джек, згідно з отриманими інструкціями, старанно закрив у середині жовтня, — тепер зависли, мов палаючі головешки, а за ними відкрився широкий і темний вибитий провал, схожий на беззубу пащу, роззявлену в останньому беззвучному передсмертному гарчанні.

Венді притулилася обличчям до спини Геллорана, ховаючись від вітру, а Денні точнісінько так само притискався обличчям до спини матері, тому фінал бачив тільки Геллоран — але він ніколи не розповідав про це. Йому здалося, що через вікно президентського люкса вилетів якийсь величезний темний силует, який затінив собою сніжну цілину. Він на мить набув форми гігантської брудної мантильї, і вітер підхопив її, роздер, розірвав на клапті, як старий темний папір. Фігура розлізлась, потрапила в невеликий вир диму й за секунду зникла. Немов її й не було. Але за ті кілька митей, поки жмути похмуро крутились і танцювали, мов світлові плями на негативі, Геллоран пригадав дещо зі свого дитинства... було це років зо п'ятдесят тому, а може, більше. На північ від своєї ферми вони з братом знайшли здоровенне гніздо земляних ос, що втиснулося у вибій під розбитим блискавкою старим деревом. У брата за стрічку на капелюсі був уткнутий бенгальський вогонь, заощаджений аж із четвертого липня. Хлопець витяг його й сунув у гніздо. Воно вибухнуло з голосним «бенґ!» і звідти почулося сердите гудіння, що перетворилося мало не на тихий вереск. Хлопці побігли геть, немов за ними чорти гналися. Геллоран вважав, що в певному сенсі чорти таки були. Того дня, оглядаючись через плече — ось як зараз, — Дік побачив велику темну хмару шершнів, що піднялися в розігріте повітря. Вони то кружляли в єдиному вирі, то розділялися, вишукуючи, що за ворог так учинив з їхнім будинком, щоб їм — єдиному груповому інтелекту — зажалити його на смерть.

Потім та штука в небі пропала — зрештою, це міг бути просто дим або величезний шмат шпалер, — і залишився лише «Оверлук», який похоронним багаттям палав у ревучій горлянці ночі.

Ключ від навісного замка на дверях сараю у зв’язці Геллорана був, але Дік побачив, що він не знадобиться. Двері були відчинені. Відімкнутий замок висів на самому вушку

— Я туди не можу йти, — прошепотів Денні.

— Нічого. Залишайся-но ти з мамою. Туди завжди звалювали старі покривала. Тепер вони, мабуть, поточені міллю, але це все ж краще, ніж змерзнути на смерть. Місіс Торренс, ви ще з нами?

— Не знаю, — відповів бляклий голос. — Мабуть.

— Добре. Я миттю.

— Вертайся швидше, — прошептав Денні. — Будь ласка.

Геллоран кивнув. Він спрямував фару на двері й тепер незграбно пробирався по снігу, відкидаючи перед собою довгу тінь. Він штовхнув двері сараю й увійшов. Покривала так і лежали в кутку, біля набору для роке. Він узяв чотири — від них пахло затхлістю, старістю, й міль, ясна річ, добряче ними посмакувала, — а потім спинився.

Одного молотка для роке не вистачало.

(це ним він мене гепнув?)

Ну, чим його гепнули, значення не мало, адже так? Проте пальці Геллорана піднялися до обличчя й почали обмацувати велику пухлину на щоці. Один удар — і праці дантиста, яка коштувала Дікові шість сотень доларів, наче й не було. Та,

(може, він гепнув мене не цим. може, молоток загубився, або його вкрали, або взяли на пам'ять, зрештою)

по суті, яка різниця? Улітку тут нікому буде грати в роке. Не лише влітку, взагалі ніколи в найближчому майбутньому.

Справді, різниці нема. Ось лише вигляд розставлених у стійці молотків, одного з яких бракувало, немовби зачаровував, захоплював. Дік піймав себе на тому, що думає, як тверда дерев’яна голівка вдаряє по круглій дерев’яній кулі. Бух! Чудовий літній звук. Уявив, як куля котиться по (кістках, крові)

гравію. Ці асоціації викликали спогад про (кістки, кров)

чай з льодом, гамак, панянок у білих солом’яних капелюхах, комарів і

(неслухняних маленьких хлопчиків, які грають не за правилами)

Таке інше. Справді. Приємна гра. Зараз не в моді, але... приємна.

— Діку? — тоненький, збожеволілий і, подумав Геллоран, таки неприємний голосок. — Діку, з тобою все гаразд? Виходь. Будь ласкаї

(нумо, ні/ере, виходь, масса кличе всіх вас)

Рука Діка міцно стиснула ручку молотка. Відчуття виявилося приємним, сподобалося.

(пошкодуєш різок — зіпсуєш дитину)

У мерехтливій, проколотій вогнем темряві погляд Геллорана став безглуздим. А він таки зробить їм обом послугу. Вона вся переламана... їй боляче... і майже у всьому цьому (у всьому)

винен клятий хлопчисько. Справді. Він кинув у вогні власного татуся. Якщо помізкувати, це недалеко втекло від убивства, чорт забирай. Батьковбивство, ось як це називається. Отака гидота.

— Містере Геллоране? — Голос Венді був тихим, слабким, незацоволеним І не занадто сподобався Тел^п^г,

— Діку! — Тепер малюк схлипував від жаху.

Геллоран витяг молоток зі стійки й повернувся на біле

світло, що потоком лилося з фари снігохода. Він нерівними кроками зашаркав по дощатій підлозі сараю, мов пущена заводна іграшка.

Раптом він зупинився, здивовано дивлячись на молоток у своїй руці, і з наростаючим жахом запитав себе: що ж це він задумав? Убивство? Він обмірковував убивство?

На мить начебто всю свідомість Діка заполонив/грубий голос, який слабко нацьковував:

(ну ж бо! нумо, ти, з тремтом у колінах! ні/ере без яєць! убий їх! УБИЙ ОБОХ!)

Тоді з ледь чутним, сповненим жаху криком Дік відкинув молоток за спину. Той зі стуком упав у куток, де лежали покривала, націливши на Геллорана одну з двох голівок, запрошуючи зробити щось мерзотне...

Дік урятувався втечею.

Денні сидів на сидінні снігохода, Венді слабко трималася за нього. Хлопчика трусило мов у лихоманці, обличчя блищало від сліз. Цокаючи зубами, він вимовив:

— Де ти був? Ми злякались!

— Де ж іще лякатися, як не тут, — повільно відповів Геллоран. — Навіть коли це згорить дощенту, ближче, ніж на сто миль, мене до нього підійти не змусиш. Нумо, місіс Торренс, загорніться ось у це. Я допоможу. Ти теж, Денні. Так, щоб став схожий на араба!

Він загорнув Венді у два покривала, спорудивши з одного каптур, щоб прикрити їй голову, і допоміг Денні зав'язати свої, щоб ті не спадали.

— Ну, тепер тримайтеся щосили, — сказав він. — Шлях неблизький, але найгірше тепер уже позаду.

Він об’їхав навколо сараю, а потім спрямував снігохід назад по своєму ж сліду Тепер «Оверлук» перетворився на смолоскип. Полум’я проїло в його боках величезні діри, а всередині запанувало червоне пекло, яке то розгоралося, то притихало. По обвуглених водостоках паруючими водоспа-. дами стікав розталий сніт.

Вони проїхали по газону перед парадним ґанком. Дорога була добре освітлена. Замети світилися яскраво-червоно.

— Погляньте! — закричав Денні, коли перед воротами Геллоран зменшив швидкість. Хлопчик показував пальцем у бік дитячого майданчика.

Усі фігури живоплоту повернулися на свої місця, однак гілки оголилися, потемніли, начебто обпалені. Переплетене мертве суччя у відблисках полум’я застигло. Біля підніжжя фігур, як опалі пелюстки, були розсипані маленькі листочки.

— Вмерли! — з істеричним торжеством вигукував Денні. — Вмерли! Вони вмерли!

— Тсссссс, — сказала Венді. — Усе добре, любий. Усе добре.

— Гей, доко, — сказав Геллоран. — То що, поїдемо в яке-небудь тепленьке місце? Готовий?

— Так, — прошептав Денні. — Давно готовий...

Геллоран протиснувся в щілину між воротами й стовпом.

За мить вони опинилися на дорозі, прямуючи до Сайдвін-дера. Шум мотора снігохода ослаб і загубився в реві вітру. Під його подувом кістяки фігур перетворилися на величезні брязкальця, і вітер тріскотів у їхніх гілках, породжуючи стомлений, тихий, безутішний звук. Вогонь то спалахував, то притихав. Через деякий час після того, як торкотіння снігохода затихло, в «Оверлуку» обвалився дах — спочатку в західному крилі, потім у східному, а ще за кілька секунд — у центральній частині будинку. У заповнену виттям вітру ніч зметнувся по спіралі величезний згусток іскор і палаючих уламків.

Вітер жбурнув купку палаючої черепиці й кілька рейок у двері сараю.

І невдовзі сарай теж зайнявся.

Коли Геллоран зупинився, щоб залити в бак рештки бензину, до Сайдвіндера залишалося ще двадцять миль. Він почав добряче хвилюватися за Венді Торренс — вона немовби відпливала від них. А їхати ще так далеко!

— Діку! — закричав Денні. Залізши на сидіння з ногами, він показував кудись пальцем. — Діку, поглянь! Поглянь! Отам!

Сніг припинився. З-за хмар виглянув срібний долар місяця. Попереду на дорозі виднівся перловий ланцюг вогнів — далеких, але вони рухалися по звивистому серпантину шосе в їхній бік. Вітер на мить затих, і Геллоран почув далеке бурчання, дзижчання моторів. Снігоходи!

Геллоран, Денні й Венді зустрілися з ними за п’ятнадцять хвилин. їм привезли одяг, бренді й лікаря Едмондса.

І тривала пітьма закінчилася.

58. Епілог. Літо

Перевіривши салати, приготовлені учнем, і заглянувши в каструлю з бобами по-домашньому (на цьому тижні вони слугували апетитною закускою), Геллоран зняв фартѵх. пор/‘-сив його на гачок і вислизнув через чорний хід. До того як усерйоз взятися за обід, у нього залишалося приблизно сорок п’ять хвилин.

Це місце називалося «Сторожка Червона стріла» і губилося в горах західного Мена за тридцять миль від містечка Ренджлі. Геллоран вважав, що тутешня контора доволі не-злецька. Роботи не надто багато, чайові пристойні, і поки що жодної страви не відсилали назад. Зовсім непогано, якщо врахувати, що півсезону вже позаду.

Дік пройшов між баром під відкритим небом і басейном (хоча чого це людям кортить купатися в басейні, коли озеро поруч, він не міг собі уявити), перетнув зелене поле, де компанія з чотирьох чоловіків, регочучи, грала в крокет, і піднявся на невеликий насип. Там росли сосни, вітер весело зітхав у їхніх гілках, приносячи аромат хвої й солодкої смоли.

По інший бік насипу серед дерев розсипалися будиночки, що еиходили на озеро. Останній був найкращий, і у квітні, одержавши тут роботу, Геллоран забронював його для двох гостей.

На ґанку із книгою в руках сиділа в кріслі-гойдалці жінка. Геллорана знову вразило, як вона змінилася. Почасти справа була в тому, що хоча все довкола й було зовсім неофіційне, жінка сиділа якось надзвичайно рівно, — але, зрозуміло, до цього спричинявся корсет на спині. У неї виявився зламаний хребет, а ще — троє ребер і кілька внутрішніх ушкоджень. Хребет зростався найдовше, Венді досі носила корсет... звідси і її казенна поза. Але зміна полягала не лише в цьому. Вона тепер мала вигляд старший, була вже не така сміхотлива.

Зараз, коли вона сиділа й читала, Геллоран помітив сумну красу — її не було в день їхньої першої зустрічі, близько дев’яти місяців тому Тоді Венді була ще зовсім дівчиськом. Тепер же перед ним сиділа жінка, людина, яка здійснила вимушену подорож у царство пітьми й, повернувшись, зуміла склеїти шматки заново. Але, подумав Геллоран, вони ніколи не зійдуться так, як раніше. У цьому світі — вже ніколи.

Вона почула кроки й, закриваючи книгу, підняла очі.

— Діку! Привіт! — Вона почала підніматися, й обличчя спотворила легка гримаса болю.

— Ні-ні, сидіть, — сказав він. — Коли я без фрака й білої краватки, то можна без церемоній.

Вона посміхнулася, а Дік піднявся по сходах і сів на ґанок поруч із нею.

— Як справи?

— Прекрасно, — зізнався він. — Сьогодні ввечері спробуйте креветок по-креольськи. Вам сподобається.

— Чудово.

— Де Денні?

— Он там, далі. — Вона показала, і Геллоран побачив на краю пристані маленьку фігурку. Денні був у закасаних до колін джинсах і сорочці в червону смужку. Трохи оддалік на спокійній воді погойдувався поплавець. Час від часу Денні висмикував його, оглядав гачок і грузило й закидав назад.

— Засмагнув, — сказав Геллоран.

— Так. Добряче засмагнув. — Вона ніжно глянула на хлопчика.

Дік дістав сигарету, розім’яв і прикурив. Дим клубами ліниво поплив угору в сонячне пообіднє небо.

— Як щодо цих його снів?

— Краще, — одізвалася Венді. — За цей тиждень тільки раз. Раніше бувало щоночі, іноді по два-три рази. Вибухи. Огорожа з живоплоту. А найчастіше... ну, ви знаєте.

— Ага. Венді, з ним усе буде о’кей.

Вона глянула на Діка.

— Справді? Хотіла б я знати.

Геллоран кивнув.

— Ви обоє... ви обоє вертаєтеся. Може, не такі, як раніше, але живі. Ви вже не ті, що були, обоє. Але це не конче погано.

Вони трохи помовчали. Венді легенько погойдувалася в кріслі-гойдалці, Геллоран курив, поклавши ноги на поручні ґанку. Налетів легкий вітерець, пробіг затишною доріжкою через сосни і ледь скуйовдив Венді волосся. Вона коротко постриглася.

— Я вирішила прийняти пропозицію Ела... містера Шоклі, — повідомила вона.

Геллоран кивнув.

— Робота начебто непогана. Така, що може вам стати цікавою. Коли приступаєте?

— Одразу після Дня праці. Коли ми з Денні виїдемо звідси, то відправимося просто в Меріленд пошукати житло. Знаєте, насправді мене переконала брошурка «Чембер оф Коммерс». Начебто місце придатне для того, щоб дитина там росла. І хотілося б почати працювати до того, як ми задуже вліземо в страховку Джека. Ще залишилося більше сорока тисяч. Якщо правильно вкласти ці гроші, вистачить, щоб послати Денні в коледж, і ще залишиться на якийсь час, поки він не стане на ноги.

Геллоран кивнув.

— Ваша мама?

Вона глянула на нього й блідо посміхнулася.

— Гадаю, Меріленд доволі далеко.

— Не забудете старих друзів, га?

— Денні не дозволить. Ідіть до нього, він чекав увесь день.

— Та і я теж. — Він підвівся, обтрушуючи білі штани кухаря. — Усе у вас буде о’кей. В обох, — повторив він. — Невже не відчуваєте?

Венді підняла очі на Діка, і цього разу посмішка вийшла більш теплою.

— Так, — сказала вона. Взяла його руку й поцілувала. — Іноді мені здається, що так.

— Креветки по-креольськи, — нагадав він, ідучи до сходів. — Не забудьте.

— Не забуду.

Він зійшов униз, пройшов по посиланій гравієм доріжці, що вела до пристані, а потім — по старих дошках на край, де, опустивши ноги в прозору воду, сидів Денні. Далі було озеро, що відображало сосни по берегах. Місцевість тут була гориста, але від старості гори округлились, змаліли від часу. Геллорану вони припали до душі.

— Багато спіймав? — запитав Геллоран, всідаючись поруч із хлопчиком. Він зняв черевик, тоді другий. І, зітхнувши, опустив у прохолодну воду розпашілі ступні.

— Ні. Але зовсім недавно кпюволо.

— Завтра зранку візьмемо човен. Коли, хлопчику мій, тобі хочеться спіймати їстівну рибу, треба вибиратися на середину. Там, далі, велика риба.

— Дуже велика?

Геллоран знизав плечима.

— Ну... акули, мерліни, кити і таке інше.

— Тут немає ніяких китів!

— Ні, синіх, звичайно, нема. Тутешні більше вісімдесяти футів не бувають. Рожеві кити.

— А як же вони можуть потрапити сюди з океану?

Геллоран поклав долоню на світле рудувате волосся хлопчика й скуйовдив його.

— Пливуть пррти течії, хлопче. Ось як.

— Правда?

— Правда.

Вони трохи помовчали, дивлячись на спокійне озеро, а Геллоран думав. Коли він знову подивився на Денні, то побачив, що в очах у малого стоять сльози. Обнявши його, запитав:

— Що таке?

— Нічого, — прошептав Денні.

— Сумуєш за татом, так?

Денні кивнув.

— Ти завжди розумієш.

• 3 куточка правого ока вислизнула сльозинка, вона повільно покотилася вниз по щоці.

— У нас із тобою секретів бути не може, — погодився Геллоран. — Он воно як.

Не зводячи очей з вудки, Денні мовив:

— Іноді хочеться, щоб усе трапилося зі мною. Це я винен. У всьому винен я.

Геллоран сказав:

— Тобі не хочеться говорити про це, коли мама поруч, так?

— Так. Вона хоче забути, що це взагалі сталося. Я теж, але...

— Але не можеш.

— Так.

— Тобі треба поплакати?

Хлопчик спробував відповісти, але слова потонули в схлипах. Він припав головою до плеча Геллорана й заплакав; сльози градом котилися по обличчю. Геллоран мовчки обіймав його. Він знав, хлопчикові ще не раз потрібно буде виплакатися, і Денні пощастило — він поки що такий малий, що йому це вдається. Ті ж сльози, що лікують, ще й обпалюють і картають.

Коли хлопчик трохи заспокоївся, Геллоран сказав:

— Ти із цим упораєшся. Зараз ти так не думаєш, але ти впораєшся. У тебе с...

— Не хочу! — задихнувся Денні, голос ще був хрипким від сліз. — Не хочу, щоб воно в мене було!

— Але воно є, — спокійно сказав Геллоран. — Добре це чи погано, але є. Тебе не запитують, хлопче. Але найгірше позаду. Сяйво може придатися, щоб поговорити зі мною. Коли почнеться чорна смуга, поклич — і я тут як тут.

— Навіть якщо я буду в Меріленді?

— Навіть там.

Вони притихли, спостерігаючи, як поплавець Денні відносить на тридцять футів від краю пристані. Потім Денні ледь чутно мовив:

— Будеш зі мною дружити?

— Поки буду тобі потрібний.

Хлопчик міцно обняв його, і Геллоран стиснув його у відповідь.

— Денні. Послухай мене. Що я тобі зараз скажу — скажу один-єдиний раз, більше ніколи ти цього не почуєш. Деякі речі не варто говорити жодному шестилітці на світі; ось лише те, що має бути, не завжди збігається з тим, що є насправді. Життя — штука жорстока, Денні, йому на нас начхати. Не те щоб воно ненавиділо нас... ні, але й любити нас воно теж не поспішає. У житті трапляються страшні речі, і пояснити їх ніхто не може. Хороші люди вмирають страшною болісною смертю, і залишаються їхні рідні, які люблять їх, залишаються самі-самісінькі. Іноді здається, начебто тільки погані люди як сир у маслі живуть і болячка до них не пристає. Життя тебе не любить — зате любить мама... і я теж. Ти сумуєш за татом. Ось як відчуєш, що повинен за ним поплакати, — лізь у шафу або під ковдру й реви, поки все не виплачеш. Ось як повинен чинити хороший син. Тільки навчися давати собі з цим раду. Ось твоя справа в нашому жорсткому світі: зберігати живою свою любов і триматися, що б не сталося. Зберися, подумай, що все гаразд, — і так тримайся!

— Добре, — прошептав Денні. — Хочеш, наступного літа я знову до тебе приїду... якщо можна. Наступного літа мені виповниться сім.

— А мені — шістдесят два. І я так обійму тебе, аж мізки з вух полізуть. Але давай спершу проживемо одне літо, а вже тоді візьмемося за наступне.

— (Укей. — Він подивився на Геллорана. — Діку?

— Гмм?

— Ти ж довго не вмреш, так?

— Не переймайся, я на той світ не збираюся, а ти?

— Ні, сер. Я...

— Клює, синку. — Дік показав туди, де під водою зник червоно-білий поплавець. Він вискочив, поблискуючи, а потім знову пірнув.

— Гей! — зойкнув Денні.

Венді зійшла вниз і тепер приєдналася до них, зупинившись у Денні за спиною.

— Що там? — запитала вона. — Щука?

— Ні, мем, — відповів Геллоран. — По-моєму, це рожевий кит.

Вудка зігнулася. Денні потягнув, і довга райдужна риба, описавши сяючу мерехтливу параболу, знову зникла.

Стримуючи хвилювання, Денні несамовито змотував жилку

— Діку, допоможи! Піймав! Піймав! Допоможи!

Геллоран розсміявся.

— Ти й сам чудово впораєшся, чоловіче. Не знаю, рожевий це кит чи форель, але зайвою ця рибка не буде. Вона неабияк згодиться.

Він обійняв Денні за плечі, і хлопчик помалу витяг рибу па берег. Венді сіла по інший бік від Денні... так вони й сиділи втрьох на краю причалу, у прохменях пообіднього сонця.

Зміст

Частина перша ПОПЕРЕДНІ ЗАПИТАННЯ

КІНГ Стівен СЯЙВО

Роман Переклад з англійської Переклад з російської

Головний редактор Н. Є. Фоміна Відповідальна за випуск Р. Є. Панченко Художній редактор Б. И Бублик Технічний редактор П G Таран Комп’ютерна верстка: М. Л. Теплицький Коректор О. А. Кравець

Підписано до друку 28.08.08. Ффмат 70x108 ѴЧ2.

Умов. друк. арк. 28,07. ООлік.-вид. арк. 24,96.

Тираж 5000 прим. (1-й завод 1-1500 прим.). Замовлення N° 1-94.

ТОВ «Видавництво Фоліо»

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції ДК № 3194 від 22.05.2008 р.

61002, Харків, вул. Чубаря, 11 Електронна адреса: www.folio.com.ua E-mail: realization@folio.com.ua Інтернет магазин www.bookpost.com.ua

Надруковано з готових позитивів у ТОВ «Видавництво Фоліо»

61002, Харків, вул. Чубаря, 11

Свідоцтво про реєстрацію ДК № 319- ні;; 22 ПїА'08 р.

Кінг С.

К41 Сяйво: роман / С. Кінг; пер. з рос. І. М. Андрусяка; худож.-оформлювач Є. В. Вдовиченко. — Харків: Фоліо, 2010. — 635 с.

ISBN 978-966-03-4523-2.

...У готелі «Оверлук» з являється новий охоронець — Джек Торренс. Це письменник, який намагається змінити своє життя, кинути пити і довести, що він ще може стати порядною людиною. Разом з ним приїздять жінка Венді та п’ятирічний син Денні, який має незвичайний дар — він може передбачати майбутнє, читати чужі думки і відчувати настрій людей. Його дар називають сяйвом. Саме Денні й починає розуміти, що «Оверлук» являє собою небезпеку для його родини і що тут відбуваються жахливі події.

1

1 фут — 30,48 см; 1 дюйм — 2,54 см. (Тут і далі — прим, перекп.)

2

1 миля — 1609 м.

3

За Фаренґейтом; 0° за Цельсієм дорівнює 32° за Фаренґейтом. Щоби перевести зі шкали Фаренгейта у шкалу Цельсія, з вихідної цифри віднімають 32 і множать на 5/9.

4

1 фунт — 453,6 г.

5

1 ярд — 91,4 см.

6

Мається на увазі група з 87 переселенців із Іллінойсу на чолі з Дж. Донне-ром, що опинилася зимою 1846/47 року у сніговій пастці в горах Сьєрра-Неваді на півночі Каліфорнії. Коли в них закінчилися припаси і 40 осіб, із них 39 дітей, померли з голоду, то решта стали канібалами.

7

В. С. Філд (1880—1946) — популярний у першій половині XX століття американський комедіант, відомий своєю ненавистю до дітей, собак, а також до жінок.

8

Серж — вовняна костюмна тканина.

9

Криббідж — картонна гра.

10

Нолан Райян (1947 р. н.) — відомий бейсболіст, який зіграв у Вищій лізі 27 сезонів (1966—1993 pp.). Швидкість його передач сягала понад 100 миль на годину (160 км/г).

11

Стів Остін — персонаж у телевізійному серіалі «Чоловік, що коштував шість мільйонів» (за романом Мартіна Кейдіна «Кіборг» (1972)).

12

Аутизм — стан психіки, що характеризується перевагою замкненого внутрішнього життя і активним відстороненням від зовнішнього світу.

13

1 акр — 0,4 гектара.

14

ЮПІ (англ. абревіатура UPI — United Press International) — інформаційна агенція «Юнайтед Пресс Інтернешнл».

15

Горас Велпол (1717—1797) — британський політичний діяч та письменник. У своєму готичному романі «Замок Отранто» (1764) зробив спробу поєднати літературу з архітектурою.

16

Анацин — аналог анальгіну.

17

Екседрин — патентований засіб від головного болю.

18

ІРС (англ. абревіатура IRS — Internal Revenue Service) — внутрішня податкова служба СІІІА.

19

Із пісні американського рок-співака Джона Фоґерті (1945).

20

Банші — привид з шотландськое та ірландськоё міфології, завивання якого віщували смерть мешканцям дому.

21

Капо — чільний мафіозі (від італ. capo — голова).

22

Шаффпборд — гра, де гравці із силою вдаряють по диску, і той повинен прослизнути через ігровий майданчик (зазвичай 1372 м) на одну з п’яти позначок, за які нараховуються очки.

23

Йдеться про роман «Привид дому на пагорбі» («The Haunting of Hill House», 1959) американської письменниці Ширлі Джексон (1916—1965).

24

Семюель Джонсон (1709—1784) — британський письменник, лінгвіст та лексикограф.

25

Босвелл Джеймс (1740—1795) — шотландський правник та есеїст. Після смерті свого старшого товариша С. Джонсона написав двотомову біографічну працю «Життя Семюеля Джонсона» (1791)

26

СВАТ (англ. абревіатура SWAT — Special Weapons And Tactic) — група спеціального призначення в поліції.

27

Мається на увазі одна з літературних версій залізничної катастрофи локомотива «Old 97», що сталася поблизу Денвіла, штат Вірджинія, 27 вересня 1903 року

28

Йдеться про роман «Мак-Тіґ», який вийшов 1899 року. Цей твір вважається одним із трьох кращих романів у творчому доробку американського письменника Френка Норріса (1870—1902).

29

Геріатричне відділення — відділе:: мя, де лікують літніх людей.

30

Калліопа — клавішний музичний інструмент, що складається з кількох рядів парних свистків.

Content

Кінг С. Сяйво (2010)

ЧАСТИНА ПЕРША ПОПЕРЕДНІ ЗАПИТАННЯ

1. Співбесіда

2. Боулдер

3. Ватсон

4. Країна тіней

5. Телефонна будка

6. Нічні думки

7. В іншій спальні

8. «Оверлук»

9. Виписка

10. Геллоран

11. Сяйво

12. Великий обхід

13. Парадний вхід

14. На даху

15. Унизу перед готелем

16. Денні

17. У лікаря

18. Альбом для вирізок

19. Перед двісті сімнадцятим

20. Бесіда з містером Уллманом

21. Нічні думки

22. У вантажівці

23. На дитячому майданчику

24. Сніг

25. У двісті сімнадцятому

ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА У СНІГОВОМУ ПОЛОНІ

26. Край сновидінь

27. Кататонія

28. Це була вона!

29. Розмова на кухні

ЗО. Повторний візит у двісті сімнадцятий

31. Вердикт

32. Спальня

33. Снігохід

34. Кущі

36. Ліфт

ЧАСТИНА П’ЯТА ПИТАННЯ ЖИТТЯ Й СМЕРТІ

Зміст

1