Стефені Маєр

Друге життя Брі Таннер

Присвячую Асі Мюхнік та Меган Гіббет

До читача

Не знайдеться і двох письменників, які би працювали в однаковій манері. Для кожного з нас натхнення й спонука різні; тільки автору відомо, чому деякі персонажі продовжують жити з книжки в книжку, тоді як інші назавжди зникають у занедбаних файлах. Особисто мені так і не вдалося збагнути, чому дехто з моїх героїв починає жити власним життям, та коли це відбувається, я щаслива. Про них писати найлегше, і саме тому їхні історії зазвичай дописуються до кінця.

Брі – один із таких персонажів, і саме завдяки їй зараз ви тримаєте в руках цю книжку, яка в іншому разі загубилася б у плутанині забутих папок на моєму комп’ютері. (Ще два герої, без яких не було б оповіді, носять імена Дієго та Фреда). Коли я редагувала «Затемнення», Брі не йшла мені з думки. Ідеться саме про стадію редагування, не написання – адже коли я писала чернетки «Затемнення», на очах у мене були шори, які називаються «точка зору першої особи однини»; все, чого не могла бачити, чути, торкнутися, відчути на смак Белла, мене не обходило. Тоді все крутилося тільки навколо Белли.

Наступним кроком було редагування – спроба відійти з Беллиної позиції й подивитися, наскільки цілісною є оповідь. Мій редактор, Ребекка Девіс, серйозно долучилася до цього процесу, вона ставила мені безліч запитань про такі речі, яких не знала Белла, але без них історія не була б зрозумілою. Оскільки Брі – єдиний перволіток, з яким знайомиться Белла, саме до точки зору Брі почала я тяжіти, коли продумувала те, що відбувається за лаштунками. Я уявляла, як укупі з іншими перволітками Брі мешкає в підвалі й ночами, як звичайні вампіри, виходить на полювання. Той світ я бачила очима Брі. І це виявилося зовсім легко. Від самого початку характер Брі викристалізувався, і раптом легко ожив і дехто з її друзів. Саме так найчастіше зі мною і буває: я намагаюся коротенько викласти події, які відбуваються на якомусь етапі оповіді, а закінчую розлогим діалогом. У цьому ж разі замість схематичного опису подій я зненацька взялася розписувати цілий день із життя Брі.

Коли я писала про Брі, то вперше опинилася в ролі «справжнього» вурдалака – мисливця, чудовиська. Червоними очима я дивилася на нас, людей; знагла ми здалися жалюгідними та слабкими, легкою здобиччю, просто смачною доступною закускою. Я відчула, я́ к воно – опинитися самій-одній в оточенні ворога, завжди насторожі, не мати певності ні в чому, окрім як у тому, що зусібіч чатує небезпека. Мені довелося пірнути в саму гущавину цілком відмінних вампірів – перволітків. Мені ще не випадало познайомитися з життям перволітків – навіть коли Белла сама перетворилася на вурдалака. Белла ніколи не була таким перволітком, яким була Брі. Життя Брі було захопливим, темним і, головне, трагічним. Що ближче я підходила до невідворотного кінця, то більше мені хотілося змінити кінцівку «Затемнення».

Цікаво, які почуття викличе Брі у вас. У «Затемненні» вона – буцімто зовсім пере січний, аж ніяк не важливий персонаж. У житті Белли вона з’являється на якихось п’ять хвилин. Коли в «Затемненні» ви читали сцену, де Белла спостерігає за Брі, міркуючи: а чи не таке майбутнє чекає й на неї? – хіба не замислювалися ви, як сталося, що Брі опинилась у такій ситуації? Брі навзаєм витріщається на Беллу, та чи не було вам цікаво, щó в цей момент вона думає про Беллу і про Калленів? Мабуть, ні. Та навіть якщо вам і спадало це на думку, можу заприсягтися, що ви не відгадали її секретів.

Сподіваюся, дочитавши книжку до кінця, ви так само полюбите Брі, як люблю її я, хоча це моє побажання доволі жорстоке. Ви ж бо знаєте: не варто очікувати щасливого кінця. Та принаймні ви дізнаєтеся історію Брі цілком. А головне, ви знатимете, що неважливих людей не буває.

Приємного читання.

Стефені

* * *

З невеличкого автомата, що продає газети, аж вистрибували величезні літери заголовка:

СІЄТЛ В ОБЛОЗІ.

КІЛЬКІСТЬ СМЕРТЕЙ ЗРОСТАЄ

Цієї статті я ще не бачила. Певно, хлопчина-рознощик тільки-тільки заправив автомат свіжими газетами. Пощастило хлопцю, що встиг забратися геть.

Чудово. Райлі кипітиме від люті. Коли свіжа газета трапиться йому на очі, сподіваюся, мене поблизу не буде. Нехай відірве руку комусь іншому.

Стоячи в затінку за рогом облупленої три поверхової будівлі, я старалася триматись осторонь, чекаючи, поки хто-небудь прийме рішення. Не хотілося ні з ким зустрічатися поглядом, тож я втупилась у стіну. На першому поверсі будівлі колись розміщувалася музична крамниця, яка давно вже не працювала; її вікна не витерпіли наруги негоди та вуличних розбишак – замість шибок вони були забиті фанерою. Понад крамничкою розташовані були помешкання – порожні, наскільки я могла судити, адже звідти не долинало звуків, які б виказували присутність сплячих людей. Не дивно, адже будівля мала такий вигляд, наче від гарного подуву вітру просто розвалиться. Будинки на тому боці вузької темної вулички були такі самі обшарпані.

Звична сцена нічного міста.

Я не хотіла говорити, щоб не привертати уваги, проте понад усе воліла, щоб нарешті хтось прийняв-таки рішення. Мене вже замучила спрага, і мені було байдуже, звернути праворуч чи ліворуч, чи й зовсім видертися на дах. Просто кортіло натрапити на якогось бідолаху, якому забракне часу навіть збагнути, що він опинився не в тому місці не в той час.

На жаль, сьогодні Райлі вислав мене в місто з двома найжалюгіднішими вурдалаками. Райлі, здається, взагалі невтямки, кого він відправляє на полювання і в якій компанії. Та він і не дуже переймається, коли додому повертаються не всі, бо підібралася негодяща компанія. Сьогодні я опинилася в товаристві Кевіна та білявого хлопчика, чийого імені навіть не знала. Обидва вони належали до банди Рауля, тож нема чого повторювати, які вони тупі. І небезпечні. Але зараз просто тупі.

Замість обрати напрямок і нарешті розпочати полювання, вони знагла зчинили сварку, чий саме улюблений супергерой – кращий мисливець. Безіменний блондинчик захищав людину-павука, легко видираючись нагору по мурованій стіні й наспівуючи пісеньку з мультику. Я знесилено зітхнула. Ми взагалі плануємо сьогодні полювати?

Трохи ліворуч моє око вловило якийсь рух. То був іще один вампір, якого Райлі послав із нами на полювання, – Дієго. Я мало що про нього знала, хіба те, що він старший майже за всіх нас. Подейкували, він – права рука Райлі. Проте через це я не відчувала до нього більшої прихильності, ніж до решти бевзів.

Дієго поглядав на мене. Гадаю, він почув моє зітхання. Я відвела очі.

Тримай голову низько, а рот на замку – тільки так можна вижити в команді Райлі.

– Людина-павук – скиглій і невдаха, – гукнув Кевін до блондинчика. – Я покажу тобі, як полює справжній супермен!

Він широко вишкірився. У світлі вуличних ліхтарів зблиснули його зуби.

Кевін стрибнув на середину вулиці, і фари проїжджої машини блакитним спалахом світла вихопили з темряви тріщину в асфальті. Кевін розвів руки, тоді повільно звів їх докупи, мов борець, який хоче похизуватися. Машина наближалася, певно, очікуючи, що він нарешті забереться до біса з дороги, як нормальна людина. І він мав би.

– Давай, суденце! – заволав Кевін. – Давай! ЧАВИ!

Він стрибнув до машини, перш ніж та встигла загальмувати, ухопився за передній бампер і перекинув автівку через голову, аж вона догори дриґом врізалася в асфальт – лунав скрегіт м’ятого металу й тріскотіння битого скла. В машині залементувала жінка.

– От дідько, – зронив Дієго, похитавши головою. Він був привабливий – мав темний густий кучерявий чуб, повні вуста… проте хто з нас не вродливий? Навіть Кевін та інші Раулеві бевзі теж хороші з лиця. – Кевіне, ми ж мали зачаїтися. Райлі казав…

– Райлі казав! – перекривив Кевін хрипкувате сопрано співрозмовника. – Прояви свою натуру, Дієго. Райлі зараз не з нами.

Кевін розпростався на перекинутій «хонді» й ударом кулака висадив з боку водія віконце, яке досі дивом заціліло. Між уламками скла й надутими повітряними подушками він спробував намацати водія.

Я відвернулася й затамувала подих, щосили намагаючись утриматися при здоровому глузді.

Неможливо дивитися, як п’є Кевін. Мене саму мучить спрага, а мені зовсім не хочеться лізти в бійку. Бо опинитися в переліку ворогів Рауля – незавидна перспектива.

Проте блондинчика такі міркування не зупинили. Він зістрибнув із мурованої стіни й легко приземлився позаду мене. До мене долинуло, як вони з Кевіном загарчали один на одного, а тоді почувся вологий звук лускання плоті, й жіночі зойки стихли. Мабуть, ці двоє роздерли жінку навпіл.

Я старалася про це не думати. Але до мене долітало тепло людського тіла, за спиною я чула удари крапель об землю, і хоча я зовсім не дихала, у мене страшенно пекло в горлі.

– Я звідси забираюся, – буркнув Дієго.

Він позадкував до щілини поміж будинків, а я насідала йому на п’яти. Якщо я не втечу просто зараз, то зчеплюся з Раулевими горлорізами за тіло, в якому й так уже майже не лишилося крові. Й тоді, можливо, саме я сьогодні не повернуся додому.

Чорт, а як же горло пече! Я зціпила зуби, щоб не заверещати від болю.

Дієго промчав алейкою, заваленою сміттям, а тоді – опинившись у глухому куті – подерся на стіну. Я вчепилася пальцями в шпарки поміж цеглин і полізла за ним.

На даху Дієго відірвався від мене – він легко перелітав з даху на дах у напрямку світла, яке блимотіло унизу, відбиваючись від чорної води затоки. Я намагалася не відставати. Я молодша за нього, отож і дужча – добре, що ми, наймолодші, найдужчі з-поміж інших, бо в іншому разі в будинку Райлі ми не протягнули б і тижня. Я могла б легко обігнати Дієго, проте хотіла подивитися, куди він прямує, крім того, не воліла відкривати йому спину.

Милю по милі долав Дієго і не зупинявся; ми вже майже наблизилися до промислових доків. Раптом я почула, як він бурчить собі під ніс:

– Дурні! Якщо Райлі не давав нам настанов, значить, мав на те підстави. Наприклад, ми й самі повинні мати інстинкт самозбереження. Невже крихта здорового глузду – така вже розкіш?

– Гей, – покликала я. – Ми так і не полюватимемо? Горло просто палає у вогні.

Дієго приземлився на краєчку величезного заводського даху та блискавично розвернувся. Я насторожено відстрибнула на кілька кроків назад, проте він не виказував щодо мене агресії.

– Еге ж, – натомість мовив він, – просто я хотів забратися подалі від тих лунатиків.

Він цілком дружньо усміхнувся, і я втупилася в нього.

Цей Дієго не був схожий на інших. Він був якийсь… спокійний – ось правильне слово. Нормальний. Тобто не зараз нормальний, а раніше. Очі його мали набагато темніший відтінок червоного, ніж мої. Мабуть, він уже не новачок – чула я такі розмови.

З вулиці попід нами долинали звичні звуки нічного життя нетрів Сієтла. Проїжджали поодинокі автівки; хтось крутив музику, в якій переважали ударні; нервово озираючись, квапилися нечисленні пішоходи; удалині, не потрапляючи в ноти, співав якийсь пияк.

– Тебе звати Брі, правильно? – звернувся до мене Дієго. – Ти з новеньких.

Мені це не сподобалося. З новеньких! Та біс із ним.

– Так, я Брі. Але я з’явилася не в числі останніх. Мені вже майже три місяці.

– А ти досить урівноважена, як на тримісячне дитя, – мовив він. – Небагато хто зміг би отак залишити криваву сцену аварії, – це прозвучало як комплімент, наче я й дійсно справила на Дієго враження.

– Не хотілося заводитись із Раулевою наволоччю.

Він кивнув.

– Амінь, сестро. Від нього тільки й чекай прикрих новин.

Дивина. Дієго цей чудний. Він так говорить, наче ми тут просто зібралися потеревенити. Ні ворожості, ні підозріливості. Наче він і на думці не має, важко чи легко буде вбити мене тут і зараз. Просто собі балакає до мене.

– Ти довго в команді Райлі? – поцікавилась я.

– Та вже понад десять місяців.

– Ого! То ти старший за Рауля.

Дієго закотив очі та, перегнувшись через поруччя на даху, сплюнув униз отрутою.

– Еге ж, пам’ятаю, як Райлі привів цього покидька. Після того справи пішли тільки на гірше.

Хвильку я помовчала, міркуючи, чи не вважає він усіх, хто молодший за нього, покидьками. Не те щоб я через це хвилювалася. Зараз мені було байдуже, хто що думає. Та й чого перейматися? Як сказав Райлі, тепер я – бог. Дужча, прудкіша, краща, ніж була в минулому житті. А більше ніхто не важить.

Аж тут Дієго тихо присвиснув.

– Ти диви. От що значить трохи кмети і терпіння, – він тицьнув пальцем униз на той бік вулиці.

Заховані за рогом темної алеї, стояли троє: чоловік і дві жінки; чоловік раз у раз брудно лаяв одну з жінок і давав їй стусана, а друга мовчки за цим спостерігала. Якщо судити з їхнього вбрання, то були сутенер і двоє його підопічних.

Ось так і велів нам діяти Райлі. Полювати на волоцюг. Нападати на людей, за якими ніхто не заплаче, які не прямують додому до родин, яких ніхто не розшукуватиме.

Саме так він і нас обрав. Харч і бог – і все це в одній особі волоцюги.

На відміну від інших, я намагалася чинити саме так, як наказував Райлі. Не тому, що ставилася до нього прихильно. Проте його слова здалися мені розсудливими. Який сенс привертати увагу до факту, що зграя вампірів застовпила Сієтл як свою територію? Нам це допоможе?

Та я взагалі у вурдалаків не вірила, поки сама не стала такою. Отож, якщо світ людей не вірить у вампірів, це означає, що вампіри досить кмітливі, коли йдеться про полювання, і саме так поводитися і велів нам Райлі. Розумне рішення.

Як казав Дієго, щоб полювати мудро, треба просто мати трошки кебети і терпцю.

Звісно, ми раз у раз хибили, Райлі натикався на газетні заголовки – і починав гарчати, лаятися й ламати речі – як от улюблену Раулеву відеоприставку. Тоді вже кип’ятився Рауль – міг роздерти й спалити будь-кого, хто трапиться під руку. Райлі натомість страшенно сердився, брався до обшуку – вилучав усі запальнички і сірники. Кілька таких сутичок – і Райлі доводилося приводити додому нову партію новонавернених волоцюг – на заміну знищеним. І цьому не було кінця-краю.

Дієго потягнув носом повітря – це був довгий глибокий вдих – і на моїх очах його тіло змінилося. Він присів на даху навкарачки, однією рукою ухопившись за край. Уся його дивна дружність розтанула – він перетворився на мисливця.

Таку поведінку я миттю впізнала, і мені стало комфортніше, адже саме такий спосіб життя я розуміла.

Я вимкнула мозок. Прийшов час полювання. Я глибоко вдихнула, ніздрями відчуваючи запах людської крові в тілах постатей, які метушилися внизу. Згадана трійця – не єдині люди на нічній вулиці, проте вони були найближче. Рішення, на кого ти збираєшся полювати, варто ухвалювати до того, як відчуєш запах потенційної жертви. Бо тоді обирати стає вже запізно.

Дієго стрибнув із даху та зник з очей. Звук його приземлення був настільки тихий, аж майже нечутний – на нього не звернула уваги ні заплакана проститутка, ні її байдужа подруга, ні розлючений сутенер.

Із-поміж моїх зціплених зубів вихопилося низьке гарчання. Моя! Ця кров буде моя! Горло спалахнуло у вогні – і більше я вже ні про що не могла думати.

Я пірнула з даху вниз, крутнулася, перелітаючи через вулицю, й приземлилася точно поряд із зарюмсаною білявкою. Спиною я відчувала, що Дієго зовсім поруч, отож застережливо заричала до нього, підхоплюючи сполохану дівчину за коси. І потягнула жертву до стіни в кінці алеї – хотілося про всяк випадок мати мур за спиною. Почуватися захищеною.

А потім я геть забула про Дієго, адже відчула, як під шкірою дівчини б’ється серце, як пульс вистукує зовсім близько до поверхні.

Проститутка розтулила рота, щоб заверещати, та мої зуби перекусили їй шию перш, ніж із її горлянки вихопився бодай звук. У її легенях захрипіло від повітря та крові, і я не змогла втримати тихенького стогону.

Кров була тепла й солодка. Вона пригамувала вогонь у мене в горлі, стишила неприємне свербіння в порожньому шлунку. Я смоктала й ковтала, майже не зважаючи ні на що навкруги.

Від Дієго долинали такі самі звуки – він порав чоловіка. Друга жінка без тями впала на землю. Жоден із нас не зронив ні звуку. Дієго був гарним напарником.

Єдина проблема з людьми – у них у жилах замало крові. Здалося, спливло кілька секунд – і ось уже дівчина цілком знекровлена. Я у розпачі потрусила її тіло. Горло моє знову починало пекти.

Використане тіло я пожбурила на землю й присіла попід стіною, міркуючи, чи встигну підхопити безтямну дівчину і втекти, перш ніж Дієго спам’ятається.

Дієго вже покінчив із чоловіком. Він поглянув на мене – і вираз його обличчя був якийсь… співчутливий, я би сказала. Але я можу дуже помилятися. Не пам’ятаю, щоб хтось мені в житті співчував, тож я не мала певності, яке воно насправді – оте співчуття.

– Давай, бери, – мовив до мене Дієго, кивнувши на безсиле тіло дівчини на землі.

– Ти жартуєш?

– Нє-а, мені поки що досить. У нас іще ціла ніч на полювання.

Не спускаючи з нього ока – раптом він замислив якийсь підступ? – я метнулася до дівчини й хапнула її. Дієго і руху не зробив, щоб мене зупинити. Він трішки відвернувся й задивився на чорне небо.

Тримаючи Дієго в полі зору, я уп’яла зуби в горло дівчини. Ця була навіть смачніша, ніж попередня. Кров її була напрочуд чиста. А в білявки кров лишала гіркуватий присмак наркотиків – я так до цього звикла, що вже майже не звертала уваги. Рідко коли траплялася чиста кров, адже я полювала за правилами – тільки на волоцюг. Дієго, схоже, теж полює за правилами. Він, певно, уже занюхав, від якої здобичі відмовляється.

Чому ж він так учинив?

Коли я до краплі висмоктала другу жертву, в горлі стало легше. Моє тіло просто переповнювала кров. Мабуть, цього вистачить на кілька днів.

Дієго досі чекав, тихенько насвистуючи. Коли друге тіло з глухим ударом упало на землю, він обернувся до мене й усміхнувся.

– М-м-м… дякую, – мовила я.

Він кивнув.

– Тобі це явно було потрібно більше, ніж мені. Пам’ятаю, як важко було на початку.

– А згодом стає легше?

Він знизав плечима.

– Більш-менш.

Якусь хвилю ми вивчали одне одного.

– Може, кинемо тіла в затоку? – нарешті запропонував Дієго.

Я схилилася, підхопила обм’яклу білявку й завдала собі на плече. Я вже збиралася підібрати і друге тіло, але Дієго мене випередив, причому сутенер був уже в нього за спиною.

– Я вже, – мовив він.

Він подерся по стіні, і я поповзла за ним; нарешті ми перелізли через опори попід мостом, по якому пролягло шосе. Світло від проїжджих машин не сягало нас. Я подумала: які ж усе-таки люди дурні, які сліпі, – я рада, що вже не належу до цих непосвячених.

Ховаючись у темряві, ми попрямували до безлюдних доків, зачинених на ніч. У кінці бетонної доріжки Дієго не зупинився – разом зі своїм вантажем він стрибнув із парапету і зник у воді. Я ковзнула за ним.

Плавав Дієго в’юнко і швидко, як акула, – далі й далі, глибше й глибше занурювався він у чорну затоку. Аж раптом, натрапивши на те, що шукав, він різко загальмував на дні океану перед величезним валуном, порослим водоростями й обліпленим морськими зірками та різним непотребом. Мабуть, ми заглибилися під воду на кілька футів – людині б здалося, що тут непроглядна темрява. Дієго відпустив тіла. Поки він руками копав замулений пісок попід валуном, тіла тихенько гойдалися собі, підхоплені течією. За хвильку Дієго розкопав ріг на камені, за який можна було зачепитися, й вивернув валун з його звичного ложа. Під вагою камінної брили Дієго по пояс провалився у темний пісок на дні океану.

Нарешті він глянув на мене й кивнув.

Однією рукою підхопивши по дорозі тіла, я попливла до нього. Штовхнула білявку в чорну діру попід валуном, а за нею – другу дівчину й сутенера. Легенько буцнула їх ногою, перевіряючи, що вони лежать надійно, і швидко втекла з дороги. Дієго відпустив валун. Той хитнувся, умощуючись у новому нерівному ложі. Зрештою Дієго виборсався з мулу, підплив до верхівки каменя й добряче його притиснув, вирівнюючи попід ним нову перешкоду.

Далі Дієго відплив на кілька кроків, щоб помилуватися на чин рук своїх.

«Чудово!» – промовила я самими губами. Сьогоднішні три тіла не спливуть ніколи. І Райлі не почує про них у новинах ані слова.

Дієго вишкірився й підкинув руку.

Я не зразу здогадалася, що таким чином він показує мені – «дай п’ять». Я нерішуче підпливла до нього, плеснула його по долоні, а тоді швидко ретирувалася, щоб триматися оддалік.

На обличчі Дієго з’явився дивний вираз, а тоді мій сьогоднішній партнер кулею вилетів на поверхню.

Я збентежено шугнула за ним. Коли я випірнула з води, він замалим не задихався від сміху.

– Що таке?

Цілу хвилину він не міг відповісти. Нарешті вичавив:

– Ніхто ще мені так кепсько п’ять не давав.

Я роздратовано пирхнула.

– Звідки мені було знати, що ти не збираєшся відірвати мені руку абощо?

Дієго фиркнув.

– Я б так не вчинив.

– А всі решта – ще й як, – зауважила я.

– Це правда, – погодився він, зненацька втрачаючи всю веселість. – Полюємо далі?

– Ти ще питаєш?

Ми вилізли з води попід мостом – й щасливо наразилися на двох безхатченків, які спали в старезних брудних спальних мішках на спільному матраці зі старих газет. Жоден із них і не прокинувся. Кров їхня була кисла від алкоголю, та все одно це краще, ніж нічого. Їх ми також закопали в піску попід іншим валуном.

– Що ж, мені, либонь, вистане на кілька тижнів, – мовив Дієго, коли ми вдруге випірнули з води на задвірках пустельного доку.

Я зітхнула.

– Гадаю, саме в цьому і полягає полегша? Мене вже за кілька днів знову почне палити. І тоді Райлі пошле мене на полювання з кимось із Раулевих мутантів.

– Якщо хочеш, із тобою можу ходити я. Райлі здебільшого дозволяє мені чинити на власний розсуд.

На секунду я підозріливо завагалася. Та Дієго справді вельми відрізнявся від решти моїх побратимів. З ним я почувалася зовсім по-іншому. Так наче мені не треба було весь час озиратися через плече.

– Було б непогано, – визнала я. Дивно було таке навіть вимовляти. Я сама собі здавалася занадто вразливою.

Але Дієго просто зронив: «Класно!» – і всміхнувся до мене.

– Як це так, що Райлі відпускає тебе на такому довгому повідку? – запитала я, міркуючи, які ж у них взаємини. Що довше я була з Дієго, то важче мені було уявити, що їх із Райлі пов’язують тісні стосунки. Дієго такий… дружній. Зовсім не такий, як Райлі. Може, подіяло правило, що протилежності притягуються?

– Райлі знає, що я після себе не залишаю безладу… До речі, ти не проти дещо швиденько перевірити?

Мене почав розважати цей хлопець. Цікавий він. Побачимо, що він запропонує.

– Звісна річ.

Дієго перестрибнув через док, опинившись на набережній, і побіг уздовж води. Я трималася за ним. У повітрі майнув людський запах, та я була певна, що нас ніхто не помітить: уже зовсім темно, та й ми рухаємося надто швидко.

Дієго знову обрав дорогу по дахах. Кілька стрибків – і я упізнала наші власні запахи. Отже, Дієго знайшов наш давній слід.

І вже за кілька хвилин ми повернулися на темну алею, де Кевін із приятелем утнули оту дурницю з машиною.

– Очам не вірю, – заричав Дієго.

Схоже, Кевін із компанією щойно забралися. На першу машину згори було навалено ще дві, а до переліку трупів додалося ще кілька випадкових перехожих. Копи досі не з’явилися – адже всі, хто міг би повідомити про безчинство, мертві.

– Допоможеш? – звернувся до мене Дієго.

– О’кей.

Ми спустилися, і він поперекидав машини по-іншому, щоб здавалося, наче всі вони зіткнулися в аварії, а не що їх розкидало, як кубики, гігантське немовля. Я підібрала два знекровлені трупи й підкинула на місце «аварії».

– Страшна була аварія, – зауважила я.

Дієго вишкірився. Із застебнутого пакетика, який лежав у кишені, він дістав запальничку й почав підпалювати одяг жертв. Я теж вихопила запальничку – коли ми виходили на полювання, Райлі видавав їх кожному. Кевін мав би скористатися своєю – і таким чином причепурити місце злочину. Знекровлені тіла, насичені легкозаймистою отрутою, спалахували миттєво.

– Відступи, – застеріг мене Дієго, і я побачила, що він відкинув на першій машині заслінку й уже відкручує кришку бака. Я стрибнула на найближчу стіну й застигла на рівні другого поверху, спостерігаючи за діями Дієго. А він відступив на кілька кроків і запалив сірника. В отвір бака він поцілив бездоганно. І в ту-таки мить мій напарник опинився поряд зі мною.

Ціла вулиця здригнулася від гуркоту вибуху. У будинках за рогом почало вмикатися світло.

– Чудово впорався, – похвалила я.

– Дякую за допомогу. Повертаємося до Райлі?

Я нахмурилася. Будинок Райлі – останнє місце, де б мені хотілося збути залишок ночі. Не було охоти бачити тупе обличчя Рауля й слухати постійні крики та бійки. Не хотілося зціплювати зуби й ховатися за Бридким Фредом, щоб мене залишили в спокої. І книжки я вже всі перечитала.

– У нас є час, – сказав Дієго, зауваживши мій вираз обличчя. – Не обов’язково повертатися просто зараз.

– Непогано було б дістати щось почитати.

– І музику послухати, – всміхнувся він. – Пройдемося по крамницях?

Ми швидко перетнули місто – спершу рухалися по дахах, а коли будинки порідшали, квапливо долали темні вулички по землі, щоб дістатися привітнішої частини міста. Зовсім скоро ми опинилися біля супермаркету, де була й книгарня. Я обірвала замок на духовому віконці на даху, й ми прокралися в будівлю. Супермаркет був порожній; сигналізація стояла тільки на вікнах і дверях. Я попрямувала просто до літери «Г», тимчасом як Дієго рушив до музичного відділу у глибині крамниці. Минулу порцію книжок я закінчила читати на письменниці Шеннон Гейл,[1] отож просто підхопила дюжину книжок авторів, які йшли за алфавітом далі, – цього мені має вистачити на кілька днів.

Очима я пошукала Дієго – він сидів за столиком у кафе, вивчаючи текст на звороті дисків. Я пригальмувала, та потім усе-таки приєдналася до нього.

Почувалась я дивно – відчуття ніяковості було знайомим, але забутим. Колись я часто так сиділа – через столик від когось. Ми просто теревенили, і навіть не думали про життя чи смерть, спрагу чи кров. Але то було в моєму розмитому минулому.

А востаннє отак через столик я сиділа із Райлі. Було чимало підстав постаратися не згадувати тієї ночі.

– Як це так, що в будинку ти ніколи не впадаєш в око? – знагла запитав Дієго. – Де ти ховаєшся?

Я водночас реготнула й скривилася.

– Зазвичай я тримаюся позаду Бридкого Фреда.

Дієго наморщив носа.

– Серйозно? Як ти його витримуєш?

– До всього звикаєш. Позаду нього не так і погано, як попереду. Хай там як, а це найкраще місце для сховку. Ніхто й близько не підходить до Фреда.

Дієго кивнув, досі не змінивши бридливого виразу обличчя.

– Правда, правда. Шанс вижити.

Я стенула плечима.

– А ти знаєш, що Райлі дуже прихильний до Фреда? – запитав Дієго.

– Справді? Як так?

Бридкого Фреда всі просто терпіти не могли. Тільки я наважувалася скласти йому компанію, і то лише з метою виживання.

Дієго змовницьки нахилився до мене. Я вже так звикла до його дивної поведінки, що навіть не здригнулася.

– Я чув, як Райлі розмовляв по телефону із нею. Я сіпнулася.

– Отож, – зронив Дієго співчутливо. Звісно, немає нічого дивного в тому, що ми здатні співчувати одне одному, коли йдеться про неї. – Це було кілька місяців тому. І Райлі говорив про Фреда – його просто розпирало. З його злів я зрозумів, що деякі вурдалаки мають особливі вміння. Я маю на увазі, значно більші, ніж звичайні вампіри. А вона саме таких і шукає. У кого є дар-р-р…

Він так довго тягнув останній звук, що мені здалося, ніби він у голові по буквах пише це слово.

– Дар?

– Схоже, вміння можуть бути різні – і читання думок, і здатність вистежувати собі подібних, і навіть передбачення майбутнього.

– Та ну тебе!

– Я не жартую. Мені здається, дар Фреда – не підпускати до себе інших. Він наче вкладає нам цю думку в голову. Змушує нас відчувати відразу, коли ми опиняємося поблизу нього.

– І що ж тут хорошого?

– Він досі живий, хіба ні? І ти досі жива, забула?

Я кивнула.

– Не забула. А Райлі більше ні про кого не говорив?

Я спробувала пригадати, чи не відчувала нічого дивного в комусь іншому, проте Фред був єдиний у своєму роді. Оті клоуни, які сьогодні на темній алеї корчили з себе суперменів, не вміли нічого більшого за решту з нас.

– Ще він згадував Рауля, – сказав Дієго, опускаючи кутик рота.

– І яка така обдарованість у Рауля? Супертупість?

Дієго пирхнув.

– І це також. Але Райлі вважає, що Рауль має в собі щось магнетичне – люди так і тягнуться до нього, згодні назирці за ним ходити.

– Тільки дебіли.

– Атож, Райлі так і сказав. Не схоже, щоб уплив Рауля поширювався на… – Дієго чудово зімітував інтонацію Райлі, – «ручних діток».

– Ручних?

– Я так розумію, він мав на увазі таких як ми – здатних подеколи вмикати мозок.

Мені не сподобалося, що хтось вважає мене «ручною». Якщо так подумати, це не надто приємне визначення. Перефразоване означення Дієго звучало набагато краще.

– Скидається на те, що Райлі не без підстав потребує лідерського таланту Рауля – щось десь затівається.

Коли він це сказав, у мене по спині пробіг дивний холодок, і я виструнчилася.

– Що саме?

– Ти гадаєш, чого це Райлі весь час напосідається на нас, щоб ми поменше звертали на себе увагу?

Перш ніж відповісти, якусь мить я повагалася. Не такого питання я очікувала від правої руки Райлі. Та к наче Дієго ставив настанови Райлі під сумнів. Чи, може, Дієго шпигує для Райлі? Розвідує, щó «дітки» про нього думають? Але чомусь я в це не вірила. Багряні очі Дієго були відкриті й викликали довіру. Та й чого б це Райлі переймався через нас? Може, те, що патякають про Дієго, не має під собою жодного ґрунту. Звичайні плітки.

Тому я відповіла щиро.

– Атож, я й сама про це весь час міркую.

– Ми ж не єдині вурдалаки у світі, – серйозно зронив Дієго.

– Знаю. Райлі іноді щось таке натякає. Але ж не може в світі бути багато вампірів. Бо в іншому разі ми б їх помітили, хіба ні?

Дієго кивнув.

– Я теж так уважаю. Ось чому вельми дивно, що вона продовжує створювати новеньких, як гадаєш?

Я нахмурилася.

– Справді дивно. Бо ж насправді Райлі байдуже до нас… – я зробила паузу, чекаючи, щоб Дієго заперечив. Але він не зронив ні слова. Просто чекав, легенько кивнувши на згоду, тож я продовжила. – І вона навіть на очі нам не показується. Ти маєш рацію. А я й не подумала! Ну, я взагалі останнім часом мало думала… Ладно, проїхали… Але для чого їм потрібні ми?

Дієго звів брову.

– Хочеш почути мою думку?

Я обережно кивнула. Проте зараз моя настороженість не мала нічого спільного з самим Дієго.

– Як я вже казав, щось насувається. Гадаю, їй потрібен захист, і на передній край вона виставила Райлі.

Коли я це обміркувала, на мене мов приску сипонули.

– То чому ж нам нічого не кажуть? Невже нам не треба триматися насторожі абощо?

– В цьому був би сенс, – погодився Дієго.

Довгу секунду ми з ним мовчки витріщалися одне на одного. Мені більше нíчого було сказати, і йому, здається, теж.

Нарешті я скривилася й бовкнула:

– Не знаю, чи купилася б я на таку дурницю – буцімто Рауль має якісь особливі вміння.

Дієго розреготався.

– З цим важко посперечатися, – мовив він і визирнув у вікно – було ще темно, але ранок насувався. – Час вичерпано. Якщо не хочемо підсмажитися, краще повертатися додому.

– «Попіл, попіл, попільниця…» – замугикала я собі під ніс, зводячись на ноги та згрібаючи книжки.

Дієго гигикнув.

Дорогою додому ми ще раз ненадовго зупинилися – зазирнули у сусідній відділ і прихопили кілька пакетів із застібками та два наплічники. Всі книжки я запакувала у два пакети – мене дратують підмочені сторінки.

І ми по дахах знову побігли до води. На сході ледве-ледве починало сіріти небо. В затоку ми пірнули просто під носом у двох сторожів баржі, які й близько нічого не помітили, – пощастило їм, що я була неголодна, адже опинилися вони так близько, що самоконтроль міг мені зрадити; крізь темну воду ми попливли до будинку Райлі.

Спершу я й не здогадувалася, що ми пливемо наввипередки. Просто старалася гребти воду чимшвидше, адже небо дедалі яснішало. Ще ніколи я так не запізнювалася. Якщо бути відвертою з собою, треба визнати, що як на вампіра я доволі нудна: не порушую правил, не створюю проблем, тримаюся найвідлюдькуватішого хлопця в нашому товаристві, завжди вчасно повертаюся додому.

Аж тут Дієго наддав ходу. Добряче випередив мене, з посмішкою озирнувся, наче казав: що, не можеш наздогнати? – і знову помчав уперед.

Ну, на таке я не згодна! Не пам’ятаю, чи в минулому житті я переймалася через суперництво – зараз усе колишнє здавалося далеким і неважливим, – та схоже, щось таке в мені дрімало, бо я миттю відгукнулася на виклик. Із Дієго був неабиякий пливець, але я була міцніша, особливо зважаючи на нещодавній бенкет.

Проминаючи свого напарника, самими вустами я кинула: «Бувай здоровий!» – не впевнена, чи він це зауважив.

Дієго загубився в темній воді далеко позаду мене, та я навіть не озирнулася – не хотіла марнувати час, щоб пересвідчитися, наскільки я його обігнала. Просто летіла через затоку, аж доки не врізалася в піщане дно острова, де ми замешкали останнім часом. Попереднім нашим прихистком була простора хатина в Сніговілі-на-Краю-Землі, загубленому серед Каскадних гір. Теперішній дім, як і попередній, був віддалений, мав чималий підвал, а ще його мешканці нещодавно відійшли в кращий світ.

Я випірнула на мілководдя кам’янистого пляжу, зачепилася пальцями за гострий виступ пісковику й стрибнула. В ту мить як я вхопилася за стовбур сосни, що нависала над водою, і перелетіла через скелю, Дієго винирнув із води.

Коли я легко приземлилася на пальчики, одразу дві речі привернули мою увагу. По-перше, було дуже ясно. По-друге, будинок зник.

Ну, не зовсім зник. Дещо з нього ще можна було роздивитися, але залишилося від нього мало. Обгорілий дах, поламаний і безформний, рухнув – упав навіть нижче рівня дверей.

Сонце швидко викочувалося на небо. Чорні сосни починали потроху зеленіти. Ось-ось їхні світлі верхівки вирізнятимуться на чорному тлі – і тоді мені прийде кінець.

Справжній кінець, смерть. Друге життя вічно спраглого супергероя згорить у полум’ї. Можу тільки уявити, яким болючим буде вогонь.

Не вперше я бачила, як горить наша домівка, – зважаючи на постійні бійки та займання в підвалі, будинки зазвичай трималися щонайбільше кілька тижнів, – проте вперше я спостерігала сцену руйнації у загрозливому промінні вранішнього світла.

Дієго приземлився позаду мене, і я злякано хапнула ротом повітря.

– Може, закопаємося під дах? – прошепотіла я. – Буде там безпечно – чи…

– Не втрачай голови, Брі, – занадто спокійно сказав Дієго. – Я знаю краще місце. Ходімо.

І він дуже зграбно зістрибнув зі стрімкої кручі назад у воду.

Я боялася, що вода не здатна буде затримати сонячне проміння. Хоча… якщо ми під водою, ми ж не зможемо загорітися? Та все одно цей план мені не подобався.

Однак замість закопатися серед залишків зруйнованого будинку, я стрибнула зі скелі вслід за Дієго. Не знаю, що мною керувало, і це було дивно. Бо зазвичай я не відступала від правил – чинила як заведено, намагалась поводитися мудро.

У воді я швидко наздогнала Дієго. Він знову мчав як на злам голови, але цього разу без жодних жартів. Він утікав від сонця.

Дієго обігнув скелястий острівець і пірнув глибше. Я здивувалася, що мій напарник не врізався в кам’янисте дно затоки; ще більше я здивувалася, відчувши теплий струмінь підводної течії там, де, мені здавалося, дно щільно вкривала оголена порода.

Мудрий Дієго – розшукав таку місцину! Звісно, мало приємного просидіти в печері під водою цілісінький день (за кілька годин неможливість дихати починала страшенно дратувати), проте це значно краще, ніж обернутися на попіл. Мені давно слід було подумати про таку схованку, як у Дієго. Подумати ще про щось, окрім крові. Підготуватися до несподіванок.

Дієго й далі звивався вузенькою ущелиною, яка зміїлася поміж скель. Вода тут була чорна як чорнило. Безпечна. Плисти по-справжньому тут було неможливо – замало місця, тож я вчинила, як Дієго: притримуючись за в’юнку стіну ущелини, просто пересувалася вперед. Аж тут Дієго випірнув на поверхню.

За півсекунди я вистрибнула з води за ним.

Печера – не більш як вузька нора завширшки з «фольксваген-жук», а заввишки навіть менша. У глибині було трохи місця, де можна було б згорнутися калачиком, але звідти пробивалося свіже повітря. Пальці Дієго залишили на вапнякових стінах печери чимало відбитків.

– Миленьке місце, – пробурмотіла я.

– Тут краще, ніж за спиною Бридкого Фреда, – посміхнувся Дієго.

– Не можу не погодитися. М-м-м… Дякую.

– Та будь ласка.

У темряві ми довгу хвилю вивчали одне одного. Обличчя Дієго було гладеньким і спокійним. Опинись я тут – на обмеженому просторі, у вимушеній близькості – з Кевіном, Крісті чи з будь-ким іншим, я б місця не знаходила від жаху. Я відчувала запах Дієго повсюди. Щомиті на мене чигала смерть. Але Дієго тримався так урівноважено! Ніхто більше так не поводився.

– Скільки тобі? – раптом запитав він.

– Три місяці, я ж тобі казала.

– Я не те маю на увазі. Скільки років тобі було перед тим? Отак, напевно, треба було спитати.

Я ніяково відхилилася, коли збагнула, що він каже про моє людське життя. Ми про таке ніколи не говорили. Ніхто його навіть згадувати не волів. Проте зараз я не хотіла обривати розмову. Адже просто балакати – це було щось новеньке, щось незвичайне. Я завагалася, а Дієго чекав із зацікавленим виразом обличчя.

– Мені було, гадаю, п’ятнадцять. Майже шістнадцять. Я точно не пам’ятаю дня… Здається, я ще не відсвяткувала свого шістнадцятого дня народження…

Я спробувала пригадати точніше, але останні голодні місяці розмилися нечіткою плямою, і в мене дивним чином починала боліти голова, коли я намагалася зосередитись. Потрусивши головою, я облишила марні спроби.

– А тобі?

– Мені вже виповнилося вісімнадцять, – сказав Дієго. – Я був так близько!..

– Близько до чого?

– До свободи, – мовив він, нічого не пояснюючи.

На хвильку запала ніякова тиша, а тоді Дієго змінив тему.

– Ти непогано трималась, опинившись у нових умовах, – сказав він, поглядом оцінюючи мої схрещені руки, притиснуті одне до одного коліна. – Ти вижила – уникала непотрібної уваги, нікуди не лізла.

Я стенула плечима, а тоді задерла рукав футболки на лівій руці, показуючи Дієго тоненький білий шрам біля плеча.

– Одного разу від мене відірвали дещицю, – зізналась я, – але вдалося відібрати руку назад, перш ніж Джен її підсмажила. Райлі показав мені, як прилаштувати руку назад.

Дієго сухо всміхнувся і пальцем торкнувся свого правого коліна. Мабуть, під джинсами теж ховався шрам.

– Таке з усіма трапляється.

– Ой! – скривилась я.

– Серйозно, – кивнув Дієго. – Але я не беру своїх слів назад – ти дуже врівноважена вурдалачка.

– Маю подякувати за комплімент?

– Я просто міркую вголос, намагаюся дещо зрозуміти.

– Дещо – це що?

– Що тут насправді відбувається, – нахмурився він. – Що замислив Райлі. Чому він постачає їй таких різних «діток». І чому для нього байдуже, буде це хтось як ти – чи якийсь бевзь типу Кевіна.

З його слів виходило, він знає Райлі не більше, ніж я.

– Що ти маєш на увазі – «хтось як я»? – запитала я.

– Саме такими як ти – кмітливими – і мав би зацікавитися Райлі, а не отими горлорізами, яких раз у раз приводить Рауль. Б’юсь об заклад, коли ти була людиною, ти не опустилася до якоїсь дешевої повії.

Зачувши останнє слово, я ніяково ворухнулася. Дієго чекав на мою відповідь, наче не сказав нічого дивного. Я глибоко вдихнула і спробувала пригадати.

– Ще ні, але наближалася, – зізналась я за кілька секунд, протягом яких він терпляче чекав. – Ще ні, але за декілька тижнів… – я стенула плечима. – Знаєш, я не дуже добре пам’ятаю своє минуле, але пригадую, що думала: нема на цій землі нічого такого сильного, як голод. Як виявилося, спрага ще гірша.

Дієго засміявся.

– Правду мовиш, сестро!

– А ти? Ти не був із важких підлітків, які втекли з дому, як ми всі?

– О, я був із важких, це понад усякий сумнів, – він різко урвав мову.

Проте я теж умію тихенько сидіти й чекати відповідей на незручні запитання. Отож я просто втупилася в Дієго.

Він зітхнув. Аромат його подиху був досить приємний. Усі ми солодко пахнемо, але у Дієго було ще щось – наче якась приправа, кориця або гвоздика.

– Намагався триматися подалі від вуличних хлопців. Старанно вчився. Хотів вирватися з гетто, розумієш? Вступити в коледж. Стати кимось. Але був у нас хлопець, дуже схожий на Рауля. У нього було життєве кредо: приєднуйся або помри. Я на це не купився, намагався триматися від його банди подалі. Був обережний. Вижив, – Дієго раптово урвав мову, заплющивши очі.

Але я ще не закінчила тиснути на нього.

– І?

– Мій молодший брат не поводився так само обережно, як я.

Я саме збиралася запитати, що сталося з братом: він приєднався чи помер, проте вираз на обличчі Дієго був красномовнішим за відповідь. Я відвела очі вбік, не знаючи, як реагувати. Не могла щиро співчувати ні його втраті, ні його болю від цієї втрати. Адже в моєму минулому житті не лишилося нічого, за чим би я сумувала. Невже відмінність у цьому? Може, саме тому Дієго не опирається спогадам, які всі ми намагаємося стерти з пам’яті?

Проте я й досі не знала всього. Райлі… біль… Хотіла б я послухати цю частину історії, але в ту мить відчувала, що не маю права вимагати від Дієго відповіді.

Та моїй цікавості пощастило: за хвильку Дієго і сам продовжив оповідь.

– Я втратив голову. Украв у приятеля рушницю й вийшов на справжнісіньке полювання, – він похмуро гигикнув. – Тоді, щоправда, поганенький із мене був мисливець. Але я поклав-таки хлопця, який убив мого брата, перш ніж його приятелі поклали мене. Решта банди оточила мене на темній алеї. Аж раптом з’явився Райлі – просто вигулькнув між ними і мною. Пам’ятаю, я подумав, що в житті не бачив такого блідого хлопця. Коли в нього почали стріляти, він навіть не поглянув у той бік. Наче кулі були просто мухи. І знаєш, що він мені сказав? Він сказав: «Хочеш нового життя, дитинко?»

– Ха! – реготнула я. – Тобі пощастило більше, ніж мені. Бо мені він просто сказав: «Хочеш бутерброд, дитинко?»

Я досі пам’ятала, який вигляд тієї ночі мав Райлі, хоча цей образ зараз був дещо розмитий, бо тоді мої очі ще не мали сьогоднішньої гостроти. Це був гарячий хлопчина, я таких у житті не бачила, високий білявець, ідеальний у кожній дрібничці. Я була певна, що за темними окулярами, яких він ніколи не знімав, мають ховатися такі самі неперевершені очі. А голос він мав такий лагідний, такий добрий! Я думала, що здогадалася, чого він попросить як плату за обід, і була готова сплатити таку ціну. І не тому, що він був такий уродливець, – просто вже два тижні я харчувалася самими недоїдками. Але виявилося, що він захотів дечого іншого.

Почувши про бутерброд, Дієго розреготався.

– Либонь, ти добряче зголодніла!

– Атож.

– А чого ж ти була така голодна?

– Бо впорола дурницю й утекла з дому до того, як отримала водійські права. Справжньої роботи я знайти не могла, а злодюжка з мене вийшов нікчемний.

– Від чого ж ти тікала?

Я на мить завагалася. Коли я добре зосереджувалася, спогади начебто прояснювалися, та я не була певна, що хочу їх іще раз пережити.

– Ой, та годі тобі, – підохотив мене Дієго, – я ж тобі все розповів.

– Так, розповів. О’кей. Я втікала від батька. Він мене весь час лупцював. Мабуть, так само він обходився і з матір’ю, поки вона не накивала п’ятами. Тоді я була зовсім маленька – нічого не розуміла. З роками все тільки погіршувалося. Я подумала, якщо затримаюся вдома ще трохи, можу взагалі позбутися життя. Батько казав, якщо я втечу, то здохну з голоду. Як виявилося, він мав рацію – за все життя тільки в цьому він мав рацію. Але я про це стараюся не згадувати.

– Важко викликати в пам’яті давні події, правда ж? – із розумінням кивнув Дієго. – Все таке розмите й тьмяне!

– Це наче дивитися очима, в які понабивалося багнюки.

– Непогано сформульовано, – зробив він мені комплімент. Він прискалив до мене око, наче силкувався роздивитися, а тоді заходився терти очі.

Ми розсміялися одночасно. Дивно.

– Здається, я ще ні з ким так не сміявся відтоді, як зустрів Райлі, – зауважив Дієго, озвучуючи мої власні думки. – Мило. І ти мила. Не така, як решта. Ти бодай колись пробувала з кимось із них побалакати?

– Нє-а, і не намагалася.

– І нічого не втратила. Отож, як я і казав – невже Райлі не хотілося трішки підвищити планку й оточити себе гідними вурдалаками? Якщо він збирається захищати її, то чи не краще залучати до цього кмітливих вампірів?

– Значить, Райлі зовсім не потрібні кебетні спільники, – припустила я. – Він дбає тільки за чисельність.

Дієго поміркував, стиснувши губи.

– Наче в шахах – йому не потрібні ферзі та слони.

– Тільки пішаки, – втямила я.

Довгу хвилю ми просто витріщалися одне на одного.

– Щось мені не хочеться про це думати, – зронив Дієго.

– Гаразд, то що нам робити? – спитала я, автоматично вживши множину. Наче ми з Дієго – команда.

Він якусь хвильку міркував над моїми словами, і видно було, що йому ніяково, тож я пошкодувала про оте «ми». Аж раптом він сказав:

– А що ми можемо робити, коли гадки не маємо, що відбувається?

Виходить, він був не проти команди, і від цього мені стало неймовірно добре – я вже й не пригадувала, коли востаннє мені було так добре.

– Гадаю, – мовила я, – нам варто нашорошити вуха, триматися насторожі, спробувати все з’ясувати.

Дієго кивнув.

– І ще слід добре обмізкувати все, що казав і робив Райлі, – він замислився на хвильку. – Знаєш, я колись уже намагався витягнути з Райлі інформацію, але він просто не звернув на мої питання уваги. Сказав мені перейматися важливішими справами – наприклад, спрагою. Тоді я здебільшого тільки про спрагу й думав. Райлі відіслав мене на полювання, і я про все забув…

Я спостерігала, як погляд його туманиться, коли він намагається зосередитися на давніх спогадах про Райлі, й не могла не подумати: для мене Дієго був першим другом у моєму новому житті, та я не була першим другом у його новому житті.

Зненацька він знову пильно глянув на мене.

– Отож, що ми знаємо про Райлі?

Я напружилася, пригадуючи останні три місяці.

– Знаєш, він небагато нам розповідає. Тільки ділиться азами вурдалацького життя.

– Отже, треба слухати уважніше, читати між рядків.

Ми посиділи мовчки, зважуючи останні слова. Я усвідомлювала, як багато я ще не знаю. І чому я до сьогодні ні про що й не думала хвилюватися? Наче розмова з Дієго дивним чином прочистила мені мізки. Вперше за три місяці кров відсунулася з чільного місця.

На довгу хвилину запала мовчанка. Чорна діра, з якої в печеру просочувалося свіже повітря, більше не була такою чорною. Зараз вона стала радше темно-сірою і щохвилини світлішала. Дієго зауважив, як я нервово поглядаю в той бік.

– Не хвилюйся, – заспокоїв він мене. – В сонячні дні сюди пробивається тільки слабеньке тьмяне світло. Але воно не пече, – знизав він плечима.

Я притиснулася до заглибини в землі, куди потроху всотувалася вода, щойно хвилі відступили з відпливом.

– Серйозно, Брі, я вже не раз удень пересиджував тут. Я розповідав Райлі про цю печеру – про те, що тут здебільшого повно води, і він сказав, що кращого місця не знайти, якщо хочеш утекти на якийсь час із божевільні. Поглянь на мене – ніде немає опіків.

Я завагалася, не в змозі не думати про те, наскільки його стосунки з Райлі відрізнялися від моїх. Брови Дієго злетіли вгору, він чекав на відповідь.

– Немає, – нарешті вичавила я. – Але…

– Дивись, – вигукнув він нетерпляче. Він прудко підповз до виходу й вистромив назовні руку по саме плече. – Нічого не сталося!

Я коротко кивнула.

– Розслабся! Дивись, я ще й не так можу! – з цими словами він витнув із печери голову й почав дертися нагору.

– Дієго, не треба!

Та він уже зник із поля зору.

– Дієго, я не хвилююся, правда! Спускайся!

Він сміявся – звук долинав іздалеку, наче він уже встиг відповзти на кілька кроків. Мені хотілося побігти за ним, ухопити його за ногу й затягнути назад у печеру, але від переживань я не могла й поворухнутися. Це ж безглуздо – ризикувати життям для того, щоб урятувати незнайомця! Але в мене ще не було друга, ближчого за Райлі. Якщо зараз усе обірветься, навіть після цієї однієї-єдиної ночі важко буде повернутися до попереднього життя – коли нема з ким перемовитися й словом.

– No estoy quemando,[2] – гукнув він униз до мене, піддражнюючи. – Стривай… Що це?… А-а-ах!..

– Дієго!

Одним стрибком я перетнула печеру й вистромила голову в прохід. Обличчя Дієго вигулькнуло за кілька дюймів[3] від мого.

– Гав!

Я смикнулася від нього – інстинктивно, за старою звичкою.

– Дуже смішно, – сухо зронила я, відсуваючись, аби він міг спуститися назад у печеру.

– Розпружся, дівчино. Я все перевірив. Непряме сонячне проміння нам не шкодить.

– Ти хочеш сказати, що я можу сховатися в тіні гарного розлогого дерева – і все буде гаразд?

Він якусь хвилю повагався, наче вирішуючи, чи варто звірятися мені, а тоді тихо промовив:

– Одного разу я так і вчинив.

Я витріщилася на нього, чекаючи, коли він нарешті вишкіриться. Адже то був жарт!

Проте Дієго лишався серйозний.

– Райлі казав… – почала була я, але не договорила.

– Знаю, що казав Райлі, – кивнув Дієго. – Може, він просто знає не так багато, як вдає.

– Але ж Шеллі та Стів! Даґ і Адам! І той рудочубий хлопчисько… Всі вони… Вони померли, тому що вчасно не повернулися додому! Райлі бачив попіл…

Брови Дієго сердито зійшлися на переніссі.

– Всі знають, – провадила я, – що в старі часи вурдалаки змушені були вдень лежати в домовинах, щоб не потрапити під сонячне проміння. Це ж усім відомо, Дієго!

– Еге ж. Та к розповідається в усіх переказах.

– Та й який сенс Райлі замикати нас у світлонепроникному підвалі – в цій колективній труні – на цілісінькі дні? Ми тільки те й робимо, що все ламаємо, і йому доводиться розбороняти бійки, і в хаті стоїть постійний розгардіяш. Не кажи, що Райлі отримує від цього задоволення.

Щось у моїх словах здивувало Дієго. На якусь секунду він застиг із роззявленим ротом, а тоді стулив вуста.

– Що таке?

– Це всім відомо, – повторив він. – А що вампіри роблять цілі дні у домовинах?

– Ну… начебто сплять. Але гадаю, вони просто лежать собі там, адже ми не… Ну гаразд, тут перекази помиляються.

– Ні, за легендами вони не сплять – вони лежать цілком без тями. Не здатні прокинутися. І людина просто може підійти й проштрикнути кілком. І ось тобі ще: кілок. Як гадаєш, яка людина змогла би проштрикнути шкіру вампіра шматком дерева?

Я знизала плечима.

– Якось над цим я не замислювалася. Ну, гадаю, це не просто шматок дерева. Може, загострена паля з… Не знаю. Може, вона якась чарівна абощо.

Дієго фиркнув.

– Я тебе прошу!

– Ну, не знаю. Я б, звісно, не лежала собі спокійненько, якби до мене бігла людина з загостреною мітлою…

Дієго, з обличчя якого й досі не сходив глузливий вираз, ніби чари для вурдалака – ніщо, звівся навколішки й почав колупати вапнякову стіну печери в себе над головою. У волосся йому падали крихітні камінчики, але він не звертав уваги.

– Що це ти робиш?

– Ставлю експеримент.

Він шкрябав вапняк обома руками, доки не зміг випростатися, але й тут не зупинився.

– Дієго, докопаєшся до поверхні – згориш. Припини!

– Я не збираюся… О, знайшов.

Зачувся гучний тріск, але світло в печеру так і не просочилося. Дієго спустився назад (його обличчя знову опинилося на рівні мого), тримаючи в руці шматок кореня – білого й засохлого, вкритого багнюкою. Місце залому було нерівним і гострим. Дієго кинув корінь мені.

– Давай, проштрикни мене.

Я перекинула корінь йому.

– Відчепися.

– Я серйозно. Ти ж знаєш, що не завдаси мені ушкоджень, – він жбурнув мені корінь, проте я, замість зловити, відбила його.

Дієго на льоту впіймав шматок деревини і простогнав:

– Яка ти… забобонна!

– Я – вампір. Якщо вже це не доводить, що марновірні люди мають рацію, не знаю, як іще тебе переконати…

– Гаразд, сам зроблю.

Він драматичним жестом відставив руку, наче в ній був не корінь, а меч, і ним Дієго збирався прохромити собі нутро.

– Припини, – збентежено мовила я. – Це безглуздо.

– От і я про те. Нічого не буде.

Він тицьнув себе гострим коренем у груди – туди, де мало би битися серце, – з такою силою, що міг би простромити гранітну плиту. Я застигла, не в змозі придушити паніку, аж поки Дієго не розсміявся.

– Побачила б ти своє обличчя, Брі!

Він розтиснув пальці, крізь які посипалися тріски, – на землю падали скіпочки, які колись були коренем. Дієго обтрусив сорочку – це не надто допомогло, адже вона була мокра від плавання й брудна після копання вапняку. Наступного разу, щойно випаде шанс, треба накрасти побільше одягу.

– Може, це спрацьовує, тільки коли проштрикує людина.

– Адже людиною ти відчувала, що володієш чарами…

– Не знаю, Дієго, – виснажено буркнула я. – Не я вигадала усі ті легенди.

Він кивнув, зненацька посерйознішавши.

– А що як так воно і є? Як легенди – то чиста вигадка?

– Яка різниця? – зітхнула я.

– Не певен. Але якщо ми збираємося докопатися до причини, чому ми тут, чому Райлі приводить нас до неї, чому вона створює більше й більше таких як ми, то маємо спробувати зрозуміти якнайбільше, – нахмурився Дієго – тепер на його обличчі не лишилося й сліду веселощів.

А я просто витріщалася на нього. Відповідей на його питання у мене не було.

– Знаєш, а це допомагає, – вираз його обличчя пом’якшав, – коли ми все отак обговорюємо. Допомагає мені зосередитися.

– Мені теж, – згодилась я. – Не уявляю, як це мені самій таке ніколи не спадало на думку. Все ж так очевидно! А коли з кимось поспілкуватися… Не знаю. Так легше сфокусуватись і не з’їжджати на інші роздуми.

– Отож-бо й воно, – усміхнувся до мене Дієго. – Класно, що сьогодні нас відправили полювати разом.

– Не перехвали мене.

– Що таке? Невже ти не хочеш бути моїм НДН? – голос його підвищився на октаву, а очі широко розплющилися. – Найкращим другом назавжди?

Побачивши мій розгублений вираз обличчя, він розреготався.

Я закотила очі, не певна, глузує він із підліткової манії першого-ліпшого приятеля записувати в НДН – чи з мене.

– Та ну, Брі! Будеш моїм другом? Я не шуткую! – він досі дражнився, але усмішка на його обличчі була широка і… багатообіцяльна. Він простягнув мені руку.

Цього разу я дала Дієго п’ять по-справжньому, не усвідомлюючи, – поки він не схопив мене за руку й не стиснув її, – що насправді він мав на увазі дещо інше.

Як дивно торкатися іншої людини після того, як ти прожив ціле життя, – а останні три місяці й були цілим моїм життям, – намагаючись уникати будь-яких контактів! Це наче діткнутися обірваного дроту, на якому танцюють іскри, й раптом усвідомити, що це приємно.

Усмішка на моєму обличчі вийшла трішки кривуватою.

– Я не проти.

– Чудово! Тепер у нас своя маленька компанія.

– Компанія для обраних, – погодилась я.

Дієго і досі тримав мене за долоню. Начебто не потискав, але й не відпускав.

– Нам треба вигадати свій секретний потиск рук.[4]

– Цього разу відповідальним призначаєшся ти.

– Перше засідання цілком таємного клубу НДН оголошую відкритим, присутні всі, про секретний потиск рук буде повідомлено пізніше, – мовив Дієго. – На порядку денному перше питання: Райлі. Непоінформований? Обманутий? Чи сам обманщик?

Говорячи це, Дієго дивився просто мені в зіниці широко розплющеними щирими очима. Він навіть не змигнув, вимовивши уголос ім’я Райлі. В цю мить я впевнилася, що всі побрехеньки про особливий зв’язок між Райлі та Дієго не мають під собою ґрунту. Я можу довіряти своєму новому другові.

– Так, найважливіше питання, – мовила я, – який порядок денний у Райлі.

– В яблучко! Саме це ми і маємо з’ясувати. Але спершу – ще один експеримент.

– Від самого цього слова мене починає тіпати.

– Довіра – підвалина будь-якого цілком таємного товариства.

Дієго випростався майже на весь зріст – видовбав собі для цього у стелі доволі простору заглибину – та знову заходився длубати камінь. За мить його ноги зависли над землею, він тримався однією рукою, а другою продовжувати шкрябати вапняк.

– Докопаєшся до часнику, – застерегла я його й позадкувала до проходу, який вів до моря.

– Всі легенди – чистісінька вигадка, Брі, – гукнув до мене Дієго. Він дедалі заглиблювався в діру, яку сам же й викопав, а згори сипався вапняк. З такою швидкістю він скоро засипле всю печеру. Або затопить її світлом – це буде ще гірше.

Я вже майже цілком запхалася у безпечний прохід, тільки кінчики пальців і очі вистромлювалися з-за рогу. Хвилі сягали мені до стегон. Я зможу зникнути у чорній воді за частку секунди. Вже якось витримаю один день не дихаючи.

Я ніколи не любила вогню. Можливо, виною цьому – якась дитяча травма, а може, і нещодавні події. Під час перетворення на вурдалака я наїлася вогню під зав’язку.

Дієго вже, мабуть, зовсім близько до поверхні. Я почала відганяти думку, що втрачу свого першого і єдиного друга.

– Дієго, припини, будь ласка, – прошепотіла я, певна, що він тільки насміється з мене і не послухається.

– Довірся мені, Брі.

Я непорушно чекала.

– Ще трошки… – пробурмотів він. – О’кей.

Я напружилася, очікуючи спалаху світла, іскри, вибуху, але Дієго вже стрибнув униз, а в печері й досі було темно. Тепер у руці він тримав довший корінь – кручений як змія, завдовжки майже на весь мій зріст. Дієго багатозначно глянув на мене.

– Я ж не зовсім уже нерозважливий, – мовив він. І жестом указав на корінь. – Бачиш – застережні заходи.

З цими словами Дієго застромив корінь у викопану ним самим діру. Донизу шугнув водоспад останніх камінців і піщинок, а Дієго впав навколішки, тікаючи з дороги. І в цю-таки мить темряву печери прошив діамантовий промінь світла завтовшки з руку Дієго. Сонячний стовп уперся в долівку печери, а в ньому танцювали піщинки, які сипалися згори. Я застигла як укопана, вчепившись у риф, готова щомиті пірнути у воду.

Дієго не смикнувся, не зойкнув від болю. Димом не пахло. В печері було ясно як удень, проте це, схоже, аж ніяк не вплинуло на Дієго. Може, він казав правду про тінь від розлогого дерева? Я не зводила з Дієго очей, а він не ворушився, витріщаючись на стовп світла. Здається, з моїм другом усе було гаразд, але в шкірі його щось змінилося. Мабуть, на неї насипалося пороху, від якого відбивається світло. Було враження, що шкіра слабенько світиться.

Можливо, то просто пил, а може, шкіра от-от запалає? Напевно, Дієго поки що не боляче, та коли він спам’ятається, буде запізно…

Минали секунди, а ми, втупившись у сонячне світло, не ворушилися.

А далі Дієго зробив рух – цілковито передбачуваний і водночас абсолютно неймовірний: він простягнув руку долонею догори й хотів підставити під сонячний промінь.

Моє тіло зреагувало швидше, ніж думка, швидше, ніж я навіть могла собі уявити.

Поки до променя ще лишався якийсь дюйм, поки Дієго не встиг діткнутися світла, я щосили штовхнула його в стіну маленької брудної печери.

Зненацька печера мов спалахнула, на нозі я відчула дивне тепло, в ту-таки секунду усвідомивши, що в крихітній печері недостатньо місця для нас двох – я не зможу притиснути Дієго до стіни, сама не підставившись під світло.

– Брі! – видихнув Дієго.

Я інстинктивно крутнулася, втискаючись у стіну. Все відбулося за якусь секунду, і весь цей час я чекала, як мене прошиє біль. Як охоплять язики полум’я, як я палатиму у вогні, мов тої ночі, коли я зустрілася з нею. Але спалах згас миттєво, як і зблиснув. І знову посеред печери сяяв стовп сонячного світла.

Я зазирнула Дієго в обличчя – очі його були широко розплющені, а рот роззявлений. Він завмер – це був тривожний сигнал. Мені кортіло поглянути на власну ногу, але я боялася побачити наслідки зіткнення з сонцем. Це ж не те що відірвана Джен рука – цього разу мене навряд чи вдасться так легко підлатати.

А болю так і не було.

– Брі, ти бачила?

Я коротко хитнула головою.

– Щось страшне?

– Страшне?

– Я маю на увазі рану на нозі, – вичавила я крізь зціплені зуби. – Що лишилося від ноги?

– Та з нею все гаразд!

Я кинула вниз один швидкий погляд – і справді: ось вони, і моя ступня, і литка, такі точно, як завжди. Я порухала пальцями на ногах. Усе нормально.

– Боляче? – запитав Дієго.

Я стала навколішки.

– Поки що ні.

– А ти бачила, що було? Світло бачила?

Я похитала головою.

– Дивись, – мовив Дієго, стаючи навколішки перед стовпом світла. – І цього разу не відштовхуй мене. Ти сама довела, що я мав рацію.

Він випростав руку. Попри те, що нога моя начебто зовсім не пекла, і цього разу дивитися на таке було нестерпно.

Щойно пальці Дієго занурилися в сонячне проміння, вся печера спалахнула мільйонами маленьких діамантових райдуг. Стало ясно, як опівдні в дзеркальній залі, – світло було всюди. Здригнувшись, я зіщулилася. Все моє тіло світилося.

– Неймовірно, – шепнув Дієго. Він цілком випростав руку, занурюючи її в стовп світла, і в печері дивним чином стало ще ясніше. Дієго перевернув руку, щоб роздивитися її з усіх боків, тоді знову обернув долонею догори. Проміння танцювало, наче він крутив під сонцем призму.

Ніякого запаху горілого, і не схоже, щоб Дієго було боляче. Я придивилася до його руки, і мені привиділося, що вся поверхня шкіри всіяна трильйонами малесеньких люстерок – занадто крихітних, щоб розрізнити кожне окремо, але всі вони відбивали світло вдвічі потужніше, ніж звичайне дзеркало.

– Ходи сюди, Брі, спробуй сама.

Мені на думку не спадала жодна відмовка, а ще було цікаво, і я, долаючи внутрішній опір, прослизнула ближче до Дієго.

– Не пече?

– Анітрохи. Сонячне проміння не палить нас, воно… просто відбивається! І це ще м’яко кажучи.

Неохоче, повільно як людина, простягнула я пальці до сонця. І миттю на шкірі затанцювали вогники віддзеркаленого світла, виповнюючи кімнату таким яскравим сяєвом, що білий день знадвору видався сірим. Проте це світло було не просто віддзеркаленням – воно ламалося й вигравало веселковими барвами, як у кристалі. Я підставила під промінь усю долоню – і в печері стало ще ясніше.

– Гадаєш, Райлі знав? – прошепотіла я.

– Можливо. А може, й ні.

– Якби знав, чого б нам не сказав? Який сенс замовчувати? Ми ж – ходячі дзеркальні кулі на дискотеці, – стенула я плечима.

– Отепер зрозуміло, – розсміявся Дієго, – як народжуються легенди. Уяви, що ти людина і бачиш мене такого. Тобі б не здалося, що я просто палаю у вогні?

– Якби ти не зупинився зі мною побалакати – можливо.

– Немислимо! – мовив Дієго. Пучкою пальця він провів по лінії на моїй блискучій долоні.

А тоді скочив на ноги й весь опинився в полоні сонячного світла – і кімната просто вибухнула сяйвом.

– Ну все, час звідси вибиратися, – він випростався й пірнув у діру, яка вела на поверхню.

Можна було би подумати, що я нарешті подолала страх, але насправді я й досі нервувала.

Проте не хотілося видатися цілковитою боягузкою, і я насідала Дієго на п’яти; та весь цей час у нутрі моєму все стискалося від страху. Райлі вклав нам у голови, що на сонці ми просто згоримо; в підсвідомості цей жах прив’язався до пекельного вогню, який палив мене під час перетворення, і я внутрішньо панічно здригалася щоразу, коли про це згадувала.

Дієго виліз із діри, і буквально за секунду я також була на поверхні. Під ногами в нас був клаптик зеленої трави, за кілька кроків росли дерева – на острові їх було чимало. Позаду нас випинався невеличкий уступ, який спускався у воду. І все це сяяло й переливалося від світла, яке ми з Дієго випромінювали.

– Ого! – не стрималась я.

Дієго широко всміхнувся до мене – обличчя його у сонячному світлі було прегарним; зненацька у мене в нутрі ворухнулося дивне відчуття, і я збагнула, що вся наша гра в НДН – марна. Принаймні для мене. Все сталося так швидко!

Усмішка Дієго стала м’якшою – лишився просто слабкий натяк на неї. Очі його були такі самі розширені, як і мої. Вони світилися від захвату. Він торкнувся мого обличчя – так само, як перед тим торкався долоні, – наче намагався з’ясувати природу світла.

– Як красиво! – зронив він. І затримав долоню у мене на щоці.

Не певна, скільки часу ми отак стояли, нетямно усміхаючись, палаючи як скляні смолоскипи. Добре, що в затоці не гойдалося жодного човна. Навіть затуманеним своїм зором люди не могли б нас не помітити. Звісно, вони б нам нічогісінько не заподіяли, але мене знов мучила спрага, і людські зойки зіпсували б нам чудовий настрій.

Нарешті на сонце повільно насунулася велика хмара. І вмить ми з Дієго стали собою – хоча й досі трішки світилися. Проте хто має не такий гострий зір, як у вурдалака, нічого б і не зауважив.

Коли згасло сонячне сяйво, думки мої прояснилися і я втямила, щó відбувається. Хоча зараз Дієго знов став колишнім, хоча блиск його померк, я усвідомила, що він уже ніколи не буде для мене таким, як раніше. Млосне відчуття в животі нікуди не дівалося. І з’явилася підозра, що вже й не подінеться.

– Розкажемо Райлі? – запитала я. – Ти віриш, що він нічого не відає?

Дієго зітхнув і опустив руку.

– Не знаю. Поміркуємо, поки шукатимемо наших.

– Якщо збираємося шукати їх удень, варто бути обережнішими. Знаєш, на сонці нас важко не помітити.

– Пограємося в ніндзя, – вишкірився Дієго.

Я кивнула.

– Цілком таємний клуб ніндзя звучить набагато крутіше, ніж клуб НДН.

– Понад усякий сумнів.

Щонайбільше кілька секунд пішло в нас на те, аби відшукати напрямок, у якому подалася з острова наша вурдалацька компанія. Це було найлегше. Ось проблемою стануть пошуки місця, де вони приземлилися на суходолі. Ми з Дієго поміркували, чи не краще буде розділитися, але одностайно відмовилися від такої ідеї. Логіка була проста: якщо один із нас щось знайде, як він повідомить другому? Проте насправді я просто не хотіла залишатися сама і бачила, що Дієго почувається так само. За все життя у жодного з нас не було гарного товариства, і зараз здавалося страшним марнотратством відмовитися бодай від хвилини спілкування.

Вибір, куди могли податися наші приятелі, був вельми широкий. Вони можуть замешкати на великій землі, або на іншому острові, або повернутися в робочі квартали Сієтла, або рушити на північ до Канади. Хай коли б ми розвалили чи спалили свою домівку, у Райлі завжди був запасний варіант – здавалося, наш ватажок завжди точно знає, куди рухатися далі. Мабуть, у нього все було заздалегідь розплановано на такий раз, тільки от він ніколи нікого не посвячував у свої плани.

І тепер наша компанія може бути де завгодно.

Нам із Дієго доводилося раз у раз випірнати на поверхню і знов занурюватись у воду, щоб не наразитися на човни й на людей, і через це рух наш вельми сповільнився. Вже день минув, а нам досі не пощастило, хоча насправді нам обом було до цього байдуже. Ми ще в житті так не веселилися!

Дивний був деньок. Замість забитися в темну нірку й, ковтаючи відразу, робити жалюгідні спроби відгородитися від звичної божевільні нашого сховку, я гралася в ніндзя зі своїм новим другом – а може, й більш ніж другом. Стрибаючи від одного клаптика тіні до іншого, ми реготали, жбурлялися камінцями, вдаючи, що то сюрикени.[5]

Аж нарешті сіло сонце, і я напружилася. Цікаво, Райлі нас шукатиме? Чи гадатиме, що ми підсмажилися живцем? Чи йому відомо, що такого статися не може?

Ми заквапилися. Не плавали – гасали. Ми вже обнишпорили всі навколишні острівці, тож тепер зосередили свою увагу на великій землі. Десь за годину потому, як сіло сонце, я вловила знайомий запах, і вже за кілька секунд ми напали на слід. Щойно ми занюхали свіжий слід, іти по ньому було не складніше, ніж прямувати за стадом слонів, яке проклало собі дорогу в снігу.

На бігу ми знов розговорилися, як нам краще чинити, але цього разу на серйознішій ноті.

– Не думаю, що варто розповідати Райлі, – мовила я. – Скажемо, що весь день просиділи у твоїй печері, а тоді вирушили на пошуки, – я ще не договорила, а вже відчула напад параної. – А краще давай скажемо, що у твоїй печері повно води, що ми навіть розмовляти не могли.

– Ти боїшся злого Райлі, еге ж? – за хвильку тихо зауважив Дієго. Кажучи це, він узяв мене за руку.

– Не знаю. Але про всяк випадок я б йому не довіряла, – мовила я і після миттєвого вагання докинула: – Тобі не хочеться думати, що він поганий, так?

– Ні, справді не хочеться, – зізнався Дієго. – Бо він ніби мій приятель. Звісно, не друг, як ти, – він стиснув мені пальці. – Але з ним ми ближчі, ніж із рештою. І я не хочу думати, що… – Дієго так і не закінчив речення.

Я теж потиснула йому долоню.

– Може, він нормальна людина. Але поводитися обережніше нам не завадить.

– І то правда. О’кей, приймаємо легенду з печерою, вщерть повною води. Принаймні для початку. Може, згодом я і побалакаю з Райлі про сонце. Все одно таку розмову краще починати вдень, коли я матиму змогу довести свою правоту. А на той раз, якщо він і так усе знає, але має вагомі підстави не ділитися цим знанням із нами, ліпше я поговорю з ним наодинці. Заскочу його на світанку, коли він повертається з… куди там він ходить…

Я зауважила, що зараз Дієго вживає здебільшого «я» замість колишнього «ми», і мені це не сподобалося. Але водночас самій мені не дуже кортіло просвіщати Райлі. Я не йняла йому віри так, як Дієго.

– Атака ніндзя на світанку! – мовила я, щоб розсмішити його. Ми знов заходилися жартувати, вистежуючи зграю вампірів, але я бачила: жарти жартами, а Дієго непокоять серйозні думки, так само як і мене.

Що далі ми бігли, то більше я хвилювалася. Бо мчали ми швидко, і слід був свіжий, а ми ніяк не могли знайти своїх. Ми вже пристойно віддалилися від узбережжя, здолали кілька найближчих гір, заглибилися на цілком незнайому територію. Так іще ніколи не було.

Всі будинки, де б ми не жили – в горах чи на поблизьких фермах, мали дещо спільне. Мертвих господарів, віддалене розташування – і ще одне. Всі вони були неподалік Сієтла. Вони крутилися навколо великого міста, як супутники на орбіті планети. Сієтл завжди був у центрі, завжди він був нашою мішенню.

А зараз ми злетіли з орбіти, і відчуття було дивне. Може, це нічого й не означало – сьогодні стільки всього сталося! Всі істини, які здавалися мені незаперечними, раптом перевернулися догори дриґом, і я була не в гуморі для нових потрясінь. Чому ми не обрали якогось звичного місця?

– Чого це вони забралися так далеко? Смішно! – муркнув Дієго, і в голосі його я вловила напругу.

– І страшно, – пробурчала я.

Він стиснув мою долоню.

– Круто. Клуб ніндзя впорається з будь-якими труднощами.

– Ти вже вигадав секретне ручкання?

– Зовсім скоро, – пообіцяв він.

А мене почала непокоїти якась думка. Я відчувала, що чогось недобачаю, – ось воно перед очима, а я ніяк не вхоплю. Щось очевидне…

Коли ми вже на шістдесят миль відійшли від своєї звичної території, то нарешті побачили будинок. Неможливо було не впізнати шуму, який долинав ізсередини. «Бум-бум-бум» ударних, саунд-трек відеогри, гарчання. Це точно наші.

Я вивільнила руку, і Дієго скоса зиркнув на мене.

– Гей, ми ж навіть не знайомі, – сказала я жартівливо. – Я з тобою ні разу не розмовляла – ми ж цілісінький день просиділи під водою! Може, ти який-небудь ніндзя чи вампір!

– Щира правда, незнайомко, – усміхнувся він, а тоді тихо та швидко додав: – Поводься так само, як учора. Завтра вночі підемо на полювання разом. Проведемо рекогносцировку на місцевості, спробуємо з’ясувати побільше про те, що тут відбувається.

– Оце вже схоже на план. Мовчання – золото. Раптом Дієго нахилився і поцілував мене – заледве діткнувся губами, але простісінько у вуста.

– Уперед, – сказав він і не озираючись попрямував по схилу гори до будинку, з якого долинав жахливий гамір. Дієго вже вжився в свою роль.

Досі під враженням, я рушила за ним – на крок позаду, згадавши, що зазвичай я тримаюся від усіх на віддалі.

Хатина (а то був великий дерев’яний зруб) примостилася в улоговині поміж сосон; на кілька миль навколо не було і знаку сусідів. У вікнах ніде не світилося, наче вдома нікого не було, проте хата аж гуркотіла від ударних, які линули з підвалу.

Дієго зайшов усередину перший, і я старалася триматися біля нього так само, як я трималася б у присутності Кевіна або Рауля – нерішуче, завжди на відстані. Дієго розшукав сходи і твердим кроком почав спускатися.

– Що, вже скучили, невдахи? – кинув він у темряву.

– Гей, дивіться, Дієго живий! – вигукнув Кевін, але в голосі його не було й краплі радості.

– Не дочекаєтесь, – відтяв Дієго в ту мить, коли я прослизала в підвал. Єдиним джерелом світла тут були екрани телевізорів, але для нас і цього було аж забагато. Я метнулася до Фреда (він окупував цілу канапу), радіючи, що в такій ситуації схвильованість моя повинна здатися цілком природною, адже притлумити знервованість я все одно не зможу. Щойно я присіла на канапу, Фред начебто послабив свою захисну оболонку. А може, я просто вже до нього звикла.

Оскільки була глупа ніч, приміщення було майже порожнє. Усі вурдалаки в підвалі мали такі самі очі, як у мене: яскраво-червоні, що красномовно свідчило: зараз вони ситі.

– Довелося помучитися, підчищаючи безлад за тобою, – кинув Дієго до Кевіна. – До залишків старої домівки я дістався майже на світанку. Довелося просидіти цілісінький день у печері, повній води.

– Наклепай на мене Райлі. Мені байдуже.

– Бачу, що дівчинка також жива, – почувся з темряви інший голос, і я здригнулася – це був Рауль. Яка розрада, що він не знає мого імені, але я страшенно перелякалася, що він мене взагалі зауважив.

– Так, вона від мене не відставала.

Я не бачила Дієго, але була певна, що з цими словами він стенув плечима.

– Який лицар! – фальшиво-піднесено вигукнув Рауль.

– За безчинство нам не дають додаткових очок.

Краще б Дієго не дратував Рауля! Я тільки й сподівалася, що незабаром повернеться Райлі. Лише Райлі вдавалося бодай трохи втихомирити Рауля.

Та Райлі, певно, шукає юних волоцюг, щоб відвести до неї. Чи що він іще там робить, коли він отак відсутній?

– Дивний ти хлоп, Дієго. Невже гадаєш, що Райлі так тебе любить, аж йому не байдуже, якщо я тебе вб’ю? Боюся, ти помиляєшся. Але хай там як, зараз він усе одно думає, що ти давно вже здох.

Усі заворушилися. Хтось, певно, хотів підтримати Рауля, хтось волів просто чимшвидше забратися з дороги. Сидячи у своєму сховку, я завагалася: знала, що не дозволю Дієго влізти в цю бійку самому-одному, проте не хотіла зрадити нашої з ним таємниці. Тому лишалося сподіватись, що Дієго досі виживав, бо має неймовірні бійцівські навички. А з мене тут користі буде мало. У підвалі троє з Раулевої банди, та й ще дехто може до них приєднатися, щоб вислужитися перед Раулем. Чи встигне повернутися Райлі, перш ніж нас спалять?

– Ти справді, – відповів Дієго цілком спокійно, – так боїшся вийти проти мене сам на сам? Як це мені знайомо!

– Думаєш, спрацює? – фиркнув Рауль. – Так тільки у кіношці буває. Чого це я маю виходити проти тебе сам на сам? Я ж не пику тобі натовкти збираюся – я хочу тебе прикінчити.

Я сповзла навпочіпки, готова до стрибка.

Тим часом Рауль не змовкав. Йому страшенно подобався власний голос.

– А щоб тобі прийшов гаплик, доведеться залучити всіх. А оці двійко подбають про єдиного свідка твого нещасливого порятунку. Про… як там її…

Тіло моє було як лід – наче витесане з цілої крижаної брили. Я силкувалася подолати заціпеніння, щоб мати змогу битися бодай якось. Звісно, навряд чи це допоможе…

І тут у мене з’явилося несподіване відчуття – на мене накотила така непереборна хвиля відрази, я аж не втрималася на ногах – грьопнулася на підлогу, хапаючи ротом повітря.

Як виявилося, і не я одна. З усіх куточків підвалу долинали звуки бридливих спазмів і гарчання. Дехто відбіг до стіни і потрапив у поле мого зору. Вони тулилися до стін, закидали голови, щоб хоч якось притлумити жахливе відчуття. І серед них був і один із Раулевої банди.

Рауль гучно загарчав, але звук швидко віддалився – Рауль біг сходами нагору. І схоже, не він один вирішив тікати – принаймні половина вурдалаків гайнула геть із підвалу.

Я так вчинити не могла – не здатна була взагалі поворухнутись. І в ту-таки мить збагнула: це через те, що я так близько від Бридкого Фреда. Без нього тут не обійшлося. І хай як зле я почувалася, до мене поволі доходило: понад усякий сумнів, він щойно урятував мені життя.

Навіщо?

Відчуття огиди поволі вщухало. Тільки-но до мене повернулася здатність рухатись, я видряпалася на краєчок канапи й роззирнулась, оцінюючи наслідки. Раулева банда зникла, Дієго ж залишився – він стояв у протилежному кутку великої кімнати біля телевізорів. Вампіри, які зосталися, помалу приходили до тями, але досі мали стривожений вигляд. Раз у раз вони кидали на Рауля сторожкі погляди. Я теж скосила оком на Фредову потилицю, проте виразу його обличчя все одно бачити не могла. Довелося швидко відвести очі – один тільки погляд на Фреда повернув відчуття, наче мене от-от знудить.

– Сидіть тихо.

Низький грудний голос належав Фреду. Я ще ніколи не чула, щоб він заговорив. Усі на нього витріщились – і миттю відвернулися, тому що нудота накотила з новою силою.

Виходить, Фред просто турбується про власний спокій. Байдуже! Саме завдяки цьому я досі жива. Швидше за все, Раулеву увагу встигне відвернути якесь інше джерело роздратування, і ще до світанку він зжене зло на першому-ліпшому, хто потрапить під руку. А Райлі завжди до світанку повертається. Ми розповімо, що Дієго провів ніч у печері, і саме тому не згорів на сонці, і тоді в Рауля не буде вагомих підстав нападати на нас із Дієго.

Це, звісно, в кращому разі. І нам із Дієго варто розробити дієвіший план, як позбутися пильної уваги Рауля.

І знов у мене промайнуло відчуття, що я проґавила щось очевидне. Та перш ніж я змогла зосередитися, хід моїх думок урвали.

– Вибач.

Тихий, майже нечутний шепіт міг належати тільки Фреду. І лише я сиділа так близько від нього, що мала змогу розчути. Невже він балакає до мене?

Я знову зиркнула на нього – і не відчула нічого. Обличчя Фреда я не бачила – він і досі сидів до мене спиною. У нього було густе хвилясте біляве волосся. Незважаючи на чимало днів, які я провела, ховаючись у Фреда за спиною, я ніколи не звертала уваги на його волосся. Райлі не жартував, коли сказав, що Фред особливий. Страшнуватий, але справді особливий. Та чи знає Райлі, наскільки потужний у Фреда дар? За секунду Фред скорив повну кімнату вурдалаків!

Хоча я не бачила його виразу обличчя, мені здалося, що Фред чекає на мою реакцію.

– Е-е-е… Не вибачайся, – видихнула я майже беззвучно. – Дякую.

Фред знизав плечима.

І раптом я усвідомила, що більше взагалі не можу на нього дивитися.

Години минали повільніше, ніж зазвичай, – я боялася, що от-от повернеться Рауль. Час від часу я пробувала зиркнути на Фреда – подолати захист, який він установив навколо себе, – але щоразу відчувала, як у мені закипає хвиля огиди. Якщо ж силкувалася занадто наполегливо, то врешті-решт починала задихатися.

Та краще вже думати про Фреда, ніж про Дієго, – я ж бо намагалася вдавати, що взагалі не помічаю його присутності в кімнаті. Я не підводила на нього очей, натомість зосередилася на звукові його подиху – на ритмі дихання, – щоб не втрачати його з поля зору. Він сидів у протилежному кутку кімнати, слухаючи музику на ноутбуці. Чи вдаючи, що слухає, так само як я вдавала, що переглядаю книжки з мого вологого наплічника. Сторінки я гортала зі своєю звичною частотою, проте зовсім не помічала тексту. Я чекала на Рауля.

На щастя, першим повернувся Райлі. Одразу за ним у будинок ввалився Рауль зі своєю зграєю, але цього разу вони поводилися не так галасливо й виклично, як завжди. Можливо, Фред бодай трошечки навчив їх чемності.

Хоча, швидше за все, ні. Фред радше їх розсердив. І я подумала: сподіваюся, Фред ні на мить не втрачатиме пильності.

Райлі одразу попрямував до Дієго; сидячи до них спиною, втупившись у книжку, я дослухалася до розмови. Краєм ока я бачила, як хлопці з банди Рауля блукають підвалом, шукаючи диски зі своїми улюбленими іграми, – чи що там вони робили до того, як Фред змусив їх тікати. Серед них був і Кевін, але його, здається, цікавило дещо суттєвіше за розваги. Кілька разів він намагався зосередити погляд на тому кутку, де я ховалася, але Фредів захист не давав йому наблизитись і до мене. Кілька марних спроб – і він здався; вигляд у нього при цьому був такий, наче його нудить.

– Чув, ти повернувся, – мовив Райлі з непідробною радістю в голосі. – Дієго, я знав, що на тебе можна покластися.

– Та без проблем, – відповів Дієго розслаблено. – Хоча затамувати під водою подих на цілісінький день – це все-таки проблема.

– Наступного разу не запізнюйся, – засміявся Райлі. – Бо який із тебе взірець для малюків?

Дієго також розсміявся. Краєм ока я зауважила, що Кевін трохи розпружився. Невже він і справді боявся, що Дієго на нього наклепає? Можливо, Райлі дослухається до слів Дієго значно більше, ніж я уявляла. Цікаво, чи не через це з’їхав із котушок Рауль?

Та чи добре, що в Дієго із Райлі такий тісний контакт? Може, Райлі – нормальний хлопець. Стосунки Дієго з Райлі не суперечать нашому із Дієго зв’язку, правда ж?

Після сходу сонця час не почав спливати швидше. У підвалі було занадто людно й неспокійно – як, власне, і щодня. Якби вампіри мали здатність хрипнути, в Райлі від постійного крику мав би зовсім зникнути голос. Пару хлопців тимчасово позбулися кількох кінцівок, але, на щастя, ніхто не згорів. Звідусіль гриміла музика та саундтреки до комп’ютерних ігор, і я тільки й могла радіти, що у вампірів ніколи не болить голова. Я спробувала заглибитися в читання, але натомість бездумно гортала книжку по книжці, навіть не зосереджуючи погляду на словах. Нарешті я поскладала книжки охайним стосиком на краю канапи – для Фреда. Я завжди йому залишала свої книжки, хоча не була певна, що він їх бодай колись читає. На нього важко було дивитися, тож здебільшого я й гадки не мала, як він проводить вільний час.

Ні Рауль, ні Кевін, взагалі ніхто з банди жодного разу не поглянув у мій бік. Сховок мій залишався надійним, як і завжди. Я гадки не мала, чи Дієго чинить так само мудро, як і я: ігнорує мою присутність, тому що сама старалася взагалі про нього забути. Ніхто не мав запідозрити, що між нами щось було, – хіба що, може, Фред. Чи звернув Фред увагу, що я була готова битися з бандою на боці Дієго? Навіть якщо так, я не вельми переймалась. Якби Фред замислив щось погане, йому б набагато легше було просто дати мені померти ще вночі. І жодних складнощів.

Коли сонце покотилося по небосхилу вниз, у кімнаті стало шумно. Тут, у підвалі, зважаючи на те, що нагорі всі вікна були про всяк випадок щільно запнуті фіранками, ми не могли бачити, як згасає день. Але ми вже стільки днів провели в очікуванні ночі, що неважко було відчути її наближення. «Дітлахи» почали дратуватися, набридати Райлі питаннями, чи можна їм уже вийти надвір.

– Крісті, вчора ти не виходила, – сказав Райлі, і з голосу його було ясно, що терпець йому от-от урветься. – Гетер, Джиме, Логане – вперед. Ворене, у тебе теж почорніли очі – давай із ними. Гей, Саро, я не сліпий – ану повернись!

Вампіри, яких він завернув, скорчилися по кутках; дехто з них чекав нагоди, щойно Райлі кудись вийде, потихеньку вислизнути надвір попри суворі правила.

– Фреде, здається, зараз твоя черга, – мовив Райлі, навіть і не глянувши у наш бік. Спинаючись на ноги, Фред зітхнув. Поки він перетинав кімнату, всі скулилися – навіть Райлі. Проте на відміну від інших, Райлі ледь помітно усміхнувся сам до себе. Йому подобалися вурдалаки, які мали дар.

Коли Фред пішов, я почулася мов гола. Зараз на мене міг витріщатися хто завгодно. Опустивши голову, я завмерла як мишка й намагалася якнайменше привертати до себе увагу.

На щастя, сьогодні Райлі поспішав. Він і не глянув на вампірів, які непомітно присувалися поближче до дверей, навіть і не думав їх сварити, а просто пішов собі у справах. Зазвичай він виголошував часто повторювану промову про те, що нам слід поводитись якнайтихіше, проте сьогодні оминув навіть її. Він був схвильований і занурений у роздуми. Я могла заприсягтися, що він квапиться на зустріч із нею. Від цього мені ще менше хотілося, аби на світанку він повертався додому.

Я дочекалася, поки Крісті та трійко її приятелів наблизяться до дверей, а потім непомітно прослизнула за ними, намагаючися вдавати із себе меблі, щоб нікого не дратувати. Я не глянула ні на Рауля, ні на Дієго. Просто старалася прикинутись незначною, непотрібною деталлю, на яку ніхто не звертає уваги. Якесь там собі дівчатко-вампірятко.

Щойно ми опинилися надворі, я миттю відкололася від гурту та стрибнула в ліс. Мала надію, що тільки Дієго здогадається шукати мене по запаху. На півдорозі до вершини найближчої гори я заховалася майже на самісінькій верхівці розлогої ялини, навколо якої на кілька метрів нічого не росло. Якби хтось захотів піти по моєму сліду, я б його помітила здалеку.

Та виявилося, що я занадто обережна. Може, і вдень не було потреби весь час бути насторожі. Дієго був єдиний, кому захотілося мене пошукати. Я зауважила його ще здалеку й рушила йому назустріч.

– Довгий був день! – сказав він, пригортаючи мене. – Важко дотримуватися твого плану.

Я теж обійняла його, дивуючись, як це було легко та приємно.

– Може, в мене вже параноя.

– Вибач за сцену з Раулем. Ми мало не зірвалися.

– Як добре, – кивнула я, – що Фред такий бридкий!

– Цікаво, чи усвідомлює Райлі, яку силу має цей хлопець.

– Сумніваюся. Ніколи не бачила, щоби Фред так чинив раніше, а я ж весь час кручуся поблизу нього.

– Ну, це справа Бридкого Фреда. А нам слід обміркувати, як розповісти Райлі свій секрет.

Я стенула плечима.

– Щось не хочеться мені нічого йому розповідати.

– Побачимо, як він зреагує.

– Бажано би прорахувати його реакцію наперед – і не тільки в цьому разі.

Очі Дієго задумливо звузилися.

– Пристанеш на невеличку авантюру?

– Залежно на яку.

– Ну, я тут подумав про першочергові задачі нашого клубу. Про те, що нам слід якомога більше дізнатись.

– І?

– І мені здається, ми б могли простежити за Райлі. З’ясувати, чим таким він займається.

Я витріщилася на нього.

– Але ж Райлі здогадається, що ми стежимо! Він уловить наші запахи!

– Знаю. Ось як я собі думаю. Я піду по сліду. А ти ітимеш за кількасот кроків збоку, орієнтуючись на звук мого руху. Райлі здогадається, що я йду назирці, і тоді я скажу йому, що маю поділитися з ним дуже важливим відкриттям. А далі розповім йому про те, як сонце відбивається від нашої шкіри. Побачимо, що він на це скаже, – очі Дієго звузилися, вивчаючи мене. – А ти… ти поки що не розкривай карт. Я потім тобі розповім, як Райлі сприйняв мої одкровення.

– А якщо він повернеться звідти, куди ходив, раніше? Ти ж хотів побалакати з ним ближче до світанку, щоб у разі чого показати, як світиться наша шкіра.

– Так… тут виникає невеличка проблемка. І через неї розмова може зайти не туди. Сьогодні Райлі, здавалося, вельми поспішав. Можливо, для того, щоб закінчити все, що він задумав, йому знадобиться цілісінька ніч?

– Можливо. А може, йому просто так нетерпеливилося зустрітися з нею. Знаєш, щось мені не хочеться заскочити його зненацька, коли десь поблизу вона.

Ми обоє здригнулися.

– І то правда, – нахмурився він. – Тобі не здається: те, що насувається, вже зовсім близько, от-от має статися? Що в нас замало часу, аби все з’ясувати?

– Ще й як здається! – сумно кивнула я.

– Тому доведеться ризикнути. Райлі довіряє мені, а в мене гарний привід, щоб із ним побалакати.

Я обміркувала запропоновану стратегію. Хоча я знаю Дієго заледве один день, усе одно була певна, що ця хвиля параної – нетипова для нього.

– Твій складний план… – почала була я.

– А що з ним не так? – перебив мене він.

– Це сольна партія. Ту т і не пахне таємним клубом. Особливо якщо йдеться про небезпечні повороти.

Дієго скривився, і я миттю збагнула, що поцілила в яблучко.

– Це ж була моя ідея. І саме я повинен… – він на мить завагався, підшукуючи слово, – довіритися Райлі. І саме на мені має це окошитися, якщо виявиться, що я помилявся.

Хай я і страшенна боягузка, але тут у мені заграв дух спротиву.

– Таємні клуби створюються зовсім з іншою метою.

– О’кей, – кивнув він із незрозумілим виразом обличчя, – по дорозі ще поміркуємо.

Але мені здалося, він просто хотів від мене відчепитися.

– Тримайся серед дерев, – повторив він, – стеж за мною згори, гаразд?

– Гаразд.

Він метнувся назад до дерев’яної хати-зрубу. Я ж рушила йому навздогін по гілках – ліс ріс так густо, що тільки зрідка мені доводилося перестрибувати з дерева на дерево. Намагалася пересуватись якнайнепомітніше, сподіваючись: якщо сторонній спостерігач і зауважить, як піді мною вгинаються гілки, то просто подумає, що це вітер гойдає дерева. Сьогодні було вітряно, і це добре. Загалом літо видалося холодне, хоча для мене температура повітря не мала жодного значення.

Дієго легко відшукав біля будинку запах Райлі й уже пішов по сліду, а я тим часом віддалилася на кількасот кроків на північ – видерлася на пагорб, щоб триматися понад стежкою, якою рухався Дієго. Коли дерева росли занадто щільно, він раз у раз чіплявся плечем за стовбури, аби я не збилася зі сліду.

Отак ми і просувалися вперед (він біг, а я зображала летючу білку) хвилин п’ятнадцять, аж тут Дієго почав сповільнювати ходу. Мабуть, ми вже близько. Я подерлася вище, майже до самих верхівок, щоб мати добрий огляд. Вилізла на дерево, яке нависало над своїми сусідами, і роззирнулася.

Менш ніж за півмилі звідси поміж дерев проглядалась галявина площею кілька акрів. Трохи на схід, ближче до дерев, але все одно майже по центру галявини стояв пряничний будинок-переросток. Пофарбований у яскраві барви – суміш рожевого, зеленого й білого, він мав настільки складну архітектуру, що це межувало з комічністю: де тільки можна, він був оздоблений ліпниною, а шпилів узагалі було не порахувати. Якби не така напружена ситуація, я б точно не втрималася від сміху.

Райлі ніде не було, але Дієго зупинився, і я збагнула, що саме тут і закінчується слід. Може, саме цей будиночок і готував як запасний Райлі, коли наша хата-зруб теж завалиться. От тільки був він зовсім маленький – набагато менший, ніж усі наші попередні помешкання, і не схоже було, що в ньому є підвал. До того ж розташований він був навіть далі від Сієтла, ніж наша теперішня домівка.

Дієго глянув угору на мене, і я жестом покликала його до себе. Він кивнув і по власному сліду трохи повернувся назад, а потім зробив неймовірний стрибок (навіть я, дужий новостворений вампір, не була певна, що змогла б такий стрибок повторити) і зачепився за товсту гілку на півдорозі до мене. Хіба що напрочуд прискіпливий слідопит зможе простежити, що Дієго відхилився від власного сліду. І все ж Дієго ще трохи поплигав із дерева на дерево, щоб його новий слід не вів прямісінько до мене.

Коли він нарешті вирішив, що тепер уже може безпечно до мене приєднатися, то одразу взяв мене за руку. Я, сіпнувши кутиком рота, безмовно кивнула на пряничний будиночок.

Ми синхронно рушили до східної його стіни, тримаючись верхівок дерев. Підійшли так близько, як нам стало духу, – тепер лише кілька дерев відділяли нас від пряничної хатини, – і завмерли, дослухаючись.

На щастя, вітер стишився, і до нас почали долинати звуки – дуже дивне шурхотіння і цокання. Я спершу нічого не могла зрозуміти, та зненацька Дієго кривувато усміхнувся, витягнув вуста і чмокнув повітря.

Звук поцілунку між вампірами вельми відрізняється від звуку людських цілунків. Бо у вурдалаків шкіра не така м’яка, пухкенька й волога, як у людей. Натомість – кам’яні неподатливі губи. Я тільки раз чула звук вурдалацького поцілунку – коли вчора вночі Дієго торкнувся моїх вуст, але я б усе одно ніколи в житті сама не здогадалася. Бо такого я очікувала найменше.

Від нашого відкриття у мене запаморочилось у голові. Я ж бо гадала, що Райлі прийшов зустрітися з нею, аби отримати вказівки, привести нову партію рекрутів… ну, не знаю!.. Я й уявити не могла, що тут ми наразимося на… на гніздечко закоханих. Як узагалі міг Райлі цілуватися з нею? Я здригнулася й зиркнула на Дієго. У його погляді також майнула тінь жаху, але він тільки здвигнув плечима.

Мені прийшов на пам’ять останній день мого людського життя. Скулюючись на згадку про пекельний пломінь перетворення, я спробувала відновити мить, яка передувала вогню, але все було як у тумані… Здається, вперше мені стало моторошно, коли Райлі під’їхав до темного будинку, – відчуття затишку, яке перед тим нахлинуло на мене в яскраво освітленій забігайлівці, цілковито випарувалось. Я напружилася, відсуваючись у куток, але Райлі кам’яними пальцями ухопив мене за зап’ясток і висмикнув із машини, мов невагому ляльку. Коли він одним стрибком здолав десять кроків, які відділяли нас від дверей будинку, я страшенно перелякалась і не могла повірити своїм очам. Та коли Райлі, тягнучи мене через поріг у чорний будинок, зламав мені руку, для подиву не лишилося місця – його витіснили жах і біль. А тоді я почула голос.

Зосередившись, я вдруге викликала його в пам’яті. Високий і співучий, наче голосок маленької дівчинки, але воднораз буркітливий. Наче дитя влаштувало батькам сцену.

Я пригадала її слова: «З якого дива ти привів оцю? Вона занадто мала».

Здається, саме так вона і сказала. Може, я не дослівно повторила її фразу, але зміст був саме такий.

Коли Райлі відповідав, у голосі його чітко прозвучало намагання догодити і страх розчарувати: «Ще одне тіло. Принаймні ще одна розвага».

Здається, я заскиглила, і він боляче мене струсонув, але не зронив до мене ні слова. Наче я була собака, а не людина.

«Вся ніч минула марно, – пожалівся дитячий голосочок, – я всіх убила. Ет!»

У цю мить, пам’ятаю, весь будинок здригнувся, наче в нього з розгону врізалася машина. Зараз я розумію, що вона, певно, просто щось роздратовано буцнула ногою.

«Гаразд. Навіть маленька дівчинка краще за нічого, якщо вже тобі нікого іншого знайти не вдалося. Я так напилася, що зараз точно зможу змусити себе зупинитися».

Кам’яні пальці відпустили мене – і Райлі залишив мене наодинці з голосом. На цей час паніка так підім’яла мене, що я й не писнула. Просто заплющила очі, хоча й так у темряві почувалася цілковито сліпою. Зойкнула я, тільки коли щось гостре й пекуче, як облите кислотою лезо, протяло мені горло…

На саму згадку про це я зіщулилася, силкуючись витіснити з пам’яті продовження сцени. Натомість зосередилася на коротесенькій почутій розмові. У мене не склалося враження, що вона розмовляє з коханцем чи бодай із приятелем – радше з прислужником. З тих, кого недолюблює і скоро, швидше за все, вижене.

Але звуки вампірських поцілунків у пряничному будиночку тривали. Вчулося млосне зітхання.

Я нахмурилася до Дієго. З підслуханого обміну поцілунками важко було робити висновки. Скільки ще нам доведеться просидіти в засідці?

У відповідь Дієго, пильно дослухаючись, схилив голову набік.

Ще кілька хвилин терпіння – і тихі звуки, які свідчили про романтичне побачення, урвалися.

– Скільки їх? – через віддаль голос звучав приглушено, проте все одно досить виразно. І знайомо. Високий голос, майже трель. Наче у розбещеної дівчинки.

– Двадцять два, – відповів Райлі гордовито. Ми з Дієго обмінялися гострими поглядами. Нас і справді було двадцять двоє, принаймні ще ввечері. Отже, мова йде про нас. – Я гадав, двох я втратив через сонце, але в мене є один старшенький хлопчик… слухняний, – провадив Райлі. Коли він заговорив про «хлопчика» Дієго, в голосі його прозвучала ледве що не ніжність. – У нього є сховок під водою, і він там схоронився разом із зовсім юною дівчинкою.

– Це точно?

Довга пауза – але жодних романтичних звуків. Навіть на такій віддалі я, здавалося, відчула напругу.

– Так. Він гарний хлопчик, я певен.

Ще одна напружена пауза. Я не зрозуміла питання. Що вона мала на увазі, питаючи: це точно? Може, вона гадає, Райлі від когось почув, що Дієго сховався, але самого Дієго він не бачив?

– Двадцять два – це добре, – вголос міркувала вона, і напруга, схоже, спадала. – Як міняється їхня поведінка? Декому з них уже майже рік. Вони й досі живуть за правилами?

– Так, – підтвердив Райлі. – Все, що ти казала, спрацювало бездоганно. Вони не думають – просто роблять те, що завжди. Спрага легко відвертає їхню увагу. Так я тримаю їх під контролем.

Я насупилася до Дієго. Райлі воліє, щоб ми думали поменше. Чому?

– Ти такий молодець! – затуркотіла наша сотворителька, і почувався звук іще одного поцілунку. – Двадцять два!

– Вже час? – радо запитав Дієго.

Відповідь її була миттєвою і різкою, як ляпас:

– Ні! Я ще не вирішила, коли саме.

– Не розумію.

– І не треба. Тобі досить знати, що у ворогів твоїх – велика сила. Зайва обережність не завадить, – голос її пом’якшав, знову став солодким як цукор. – Але й досі всі двадцять двоє живі. І навіть з усіма своїми можливостями… щó вороги вдіють проти двадцяти двох бійців? – вона зронила короткий дзвінкий смішок.

Весь цей час ми з Дієго не відводили одне від одного очей, і в погляді його я читала, що зараз його думки співзвучні моїм. Так, нас створили з певною метою, як ми й здогадувалися. У нас є ворог. Точніше, в нашої сотворительки є ворог. Та чи має значення ця неточність?

– Рішення, рішення, – пробурмотіла вона. – Ще рано. Може, перетворити ще кількох, просто для певності?

– Збільшення числа вампірів може радше призвести до їх зменшення, – не без вагань застеріг її Райлі, наче боявся зіпсувати їй настрій. – Коли з’являється нова партія, завжди перші дні неспокійно.

– І то правда, – погодилась вона, і я уявила, як Райлі зітхає з полегшенням, що не засмутив її.

Зненацька Дієго відвів погляд – він пильно видивлявся на той бік галявини. Я не почула з будинку жодного звуку, проте, можливо, вона ви йшла надвір? Голова моя крутнулася воднораз із тим, як тіло закам’яніло, і я побачила, щó сполохало Дієго.

Підступаючи до будинку, галявину перетинали чотири постаті. Вони прийшли з заходу, з точки, найвіддаленішої від нашого сховку. Всі вони були вдягнені в довгі темні плащі-мантії з насунутими на очі каптурами, тож спершу я подумала, що це люди. Якісь диваки, та все одно просто люди, бо ніхто з вампірів, які мені траплялися, не носив однаковісінького готичного вбрання. І ніхто з них не вмів рухатися так плавно, так виважено, так… елегантно. Та водночас я втямила, що й ніхто з людей в житті так не рухався, а крім того, люди не вміють ходити так безшумно. Темні плащі перетнули галявину, порослу високою травою, абсолютно беззвучно. Отож це були або вурдалаки, або взагалі якісь інші надприродні істоти – може, привиди. Та якщо це були вампіри, я таких іще не зустрічала, і це означало, що вони можуть виявитися саме тими ворогами, про яких згадувала вона. Якщо так, то нам просто зараз слід щодуху тікати геть, бо в цю мить двадцятеро наших бійців не зможуть прийти нам на допомогу.

Я замалим не чкурнула геть, але підсвідомо боялася ненароком привернути увагу постатей у плащах.

І тому я просто дивилася, як вони плавно наближаються, і зауважувала дедалі більше подробиць. Хай як би змінювався рельєф під їхніми ногами, чотири плащі рухалися рівним ромбом – жодного разу не схибили. Постать, яка йшла в передньому куті ромба, була найменша на зріст, а мантію вона мала найтемнішу. І здавалося, плащі зовсім не хвилювалися через напрямок свого руху – не схоже було, що вони йдуть по сліду абощо. Вони просто знали, куди йдуть. Можливо, на них уже чекали.

Плащі підійшли просто до будинку; коли вони мовчки зупинилися на порозі, я відчула, що вже, мабуть, можна знову дихати. Принаймні ця четвірка не націлилася на нас із Дієго. Коли вони щезнуть з очей, ми зможемо розчинитися поміж дерев, і нашу втечу приглушить завивання вітру. Ці четверо ніколи й не дізнаються, що ми взагалі тут були.

Я поглянула на Дієго і ледь помітно вказала підборіддям у тому напрямку, звідки ми прийшли. Він прискалив око й підняв угору вказівний палець. Ох, тільки не це: Дієго хоче зостатися! Я закотила очі – дивно, що я ще була здатна на такий саркастичний жест, адже перелякалась – аж жижки трусилися.

Ми обоє знов подивилися на будинок. Постаті в плащах-мантіях безшумно зайшли всередину, й тільки зараз я усвідомила: ні від Райлі, ні від неї не долинуло жодного звуку відтоді, як ми зауважили четвірку гостей. Мабуть, вони з Райлі щось почули або в якийсь інший спосіб дізналися, що опинились у небезпеці.

– І не намагайся, – ліниво наказав дуже чистий монотонний голос. Він був не такий високий, як у нашої сотворительки, але все одно здавався дівчачим. – Гадаю, ти знаєш, хто ми такі, тож нема потреби намагатися заскочити нас зненацька. Чи ховатися від нас. Чи битися з нами. Чи втікати.

Будинком, як відлуння, прокотився низький чоловічий смішок.

– Розслабтеся, – звелів перший безбарвний голос – він належав дівчині в плащі. Його модуляції не полишали сумнівів: це вурдалачка, не привид і не ще якийсь нічний кошмар. – Ми прийшли не для того, щоб тебе знищувати. Поки що.

На мить запала тиша, а тоді долинули ледь чутні рухи. Наче хтось змінив позу.

– Якщо ви тут не для того, щоб нас убити, тоді… для чого? – запитала наша сотворителька напружено й пронизливо.

– Ми воліємо дізнатися про твої наміри. А саме… чи вони якимось чином не пов’язані з… одним місцевим кланом, – пояснила дівчина в плащі. – Бажаємо дізнатися, чи не причетний цей клан до того безладу, який ти тут створила. І створила протизаконно.

Ми з Дієго одночасно нахмурилися. З розмови нічогісінько неможливо було втямити, але останні слова були найдивнішими. Що протизаконного може бути в світі вурдалаків? Який коп, який суддя, яка в’язниця здатні бодай щось вдіяти проти нас?

– Так, – прошипіла наша сотворителька. – Мої плани пов’язані саме з ними. Але поки що я не можу нічого починати. Тут є заковика, – в її голос закралася дратівлива нотка.

– Повір, про всі труднощі ми знаємо незгірш за тебе. Навіть дивно, як тобі вдалося стільки часу обманювати… так би мовити, радар.

Наша сотворителька мить повагалася, а тоді квапливо заговорила. Наче її щось налякало – те, чого ми здалеку не змогли розчути.

– Я не прийняла рішення, – виплюнула вона. А тоді додала повільніше, неохоче: – Не вирішила нападати. Взагалі нічого ще не вирішила щодо них.

– Простенька тактика, але дієва, – мовила дівчина в плащі. – На жаль, твій час на ухвалення рішення добігає кінця. Ти маєш визначитися – просто зараз визначитися, що робитимеш зі своєю маленькою армією… – (На ці слова ми з Дієго дзеркально широко розплющили очі). – Бо в іншому разі, як того вимагає закон, нам доведеться тебе покарати. Хай на який короткий час ти отримала індульгенцію, це все одно непокоїть мене. Гадаю, тобі варто надати нам якісь докази… і швидко.

– Ми виступимо просто зараз! – схвильовано втрутився Райлі – і тут-таки долинуло різке шипіння.

– Ми виступимо якнайшвидше, – люто виправила Райлі наша сотворителька. – Бо є ще багато справ. Я так гадаю, ви ж сподіваєтеся на успіх? Тому мені потрібно трохи часу на те, щоб навчити своїх солдатів… проінструктувати їх… нагодувати!

Ненадовго запала мовчанка.

– П’ять днів. А тоді ми прийдемо по тебе. І немає такого каменя, під яким тобі вдасться заховатися, і такої швидкості, на якій ти можеш від нас утекти і врятуватися. Якщо доти, доки ми не повернемося, ти не розпочнеш своєї війни, то згориш, – у голосі, який сказав це, не було погрози, тільки цілковита певність.

– А якщо я нападу? – знервовано вигукнула наша сотворителька.

– Побачимо, – відповіла дівчина в плащі привітнішим голосом, ніж досі. – Думаю, все залежатиме від того, наскільки успішною виявиться твоя війна. Ти вже постарайся нас порадувати, – остання фраза була вимовлена так прямо й жорстко, що у мене в животі аж холодок пробіг.

– Так, – рикнула наша сотворителька.

– Так, – пошепки луною відгукнувся Райлі.

І вже за секунду вурдалаки в плащах переступали поріг. Ще п’ять хвилин потому, як вони зникли, ні Дієго, ні я не дихали. А в будинку і наша сотворителька, і Райлі сиділи так само тихо. Ще десять хвилин проминуло в повній нерухомості.

Я торкнулася руки Дієго. Зараз – наш єдиний шанс звідси втекти. Тепер я вже не боялася Райлі так, як раніше. Натомість хотіла забратися якнайдалі від дивних темних плащів. Хотілось опинитися серед великої команди вампірів, які залишилися в дерев’яній хатині, і здавалося мені, що саме цього зараз кортіло і нашій сотворительці. Саме тому вона стількох нас і настворювала. Виявляється, в світі є страшніші речі, ніж я могла собі уявити.

Дієго досі вагався, дослухаючись, і вже за мить його терпіння було винагороджено.

– Що ж, – почувся з будинку її шепіт, – вони все знають.

Про кого вона говорила – про вурдалаків у плащах-мантіях чи про загадковий клан? Перед драматичними подіями вона згадувала ворогів – кого ж із двох мала на увазі?

– Це не має значення. Нас настільки більше…

– Попередження в будь-якому вигляді має значення, – заричала вона, перебиваючи Дієго. – Ще стільки всього треба підготувати! А в нас тільки п’ять днів! – простогнала вона. – Більше ніяких забавок. Починай уже сьогодні.

– Я тебе не підведу! – пообіцяв Райлі.

Чорт! Ми з Дієго одночасно ворухнулись і воднораз стрибнули з нашого сховку на найближче дерево, втікаючи в тому напрямку, звідки прийшли. Райлі квапиться, і якщо він після розмови з темними плащами наразиться на слід Дієго, а самого Дієго не буде в кінці того сліду…

– Я маю встигнути повернутися і вже чекати на Райлі, – прошепотів Дієго на льоту. – Щастя ще, що мій слід обривається доволі далеко від пряничного будиночка! Не хотів би я, щоб Райлі запідозрив, що я все чув.

– Нам краще з ним побалакати разом.

– Запізно. Він зразу зауважить, що твого запаху немає, що ми йшли не вдвох. А це підозріло.

– Дієго…

Я потрапила в його пастку і змушена буду лишатися осторонь.

Ми вже добігли до того місця, де Дієго приєднався до мене. Він пошепки квапливо пробурмотів:

– Тримайся нашого плану, Брі. Я скажу йому те, що й збирався. До світанку ще далеко, але що вже поробиш. Якщо ж він мені не повірить… – Дієго стенув плечима. – У нього зараз купа важливіших проблем, щоб іще перейматися моєю бурхливою фантазією. Може, саме зараз він поставиться до моїх слів уважніше – схоже, нам потрібна допомога, і можливість спокійно виходити на денне світло явно не завадить.

– Дієго… – повторила я, не знаю, що казати.

Він зазирнув мені у вічі, а я чекала, коли ж кутик його вуст загнеться у знайомій усмішці, а він зронить який-небудь жарт щодо ніндзя чи НДН.

Але ж ні. Натомість він повільно нахилився, не відриваючи від мене очей, і поцілував. Його гладенькі вуста притислися до моїх, а погляди наші схрестилися.

Нарешті він відхилився й зітхнув.

– Вертайся додому, сховайся за Фреда і вдавай, що й гадки ні про що не маєш. А я тебе наздожену.

– Будь обережний.

Я вхопила його долоню й міцно стиснула – і швидко відпустила. Райлі тепло відгукувався про Дієго. Мушу сподіватися, що та теплота не була награною. Бо вибору в нас усе одно немає.

Тихо, мов подув вітерцю, Дієго зник за деревами. Я не гаяла часу, намагаючись його видивитися. Натомість погнала з гілки на гілку назад до будинку. Сподіваюся, очі мої й досі яскраво-червоні після вчорашнього бенкету – це має пояснити мою відсутність. Я просто здійснила коротку вилазку на полювання. Мені пощастило – натрапила на одинокого туриста. Нічого особливого.

Моє повернення вітали не тільки гучна музика, де переважали ударні, а й солодкий запах диму, який неможливо було ні з чим переплутати, – дух згорілого вампіра. Мене з ніг до голови охопила паніка. Але виходу не було. Я не стишила кроку, а промчала сходами й метнулася в куток кімнати, де стояв Бридкий Фред – його заледве можна було розрізнити. Він зібрався щось робити? Чи просто набридло сидіти? Я не знала, що він замислив, та й мені було байдуже. Я все одно триматимусь поблизу нього, поки не повернуться Райлі та Дієго.

Посеред кімнати курилася димом купа, завелика як на просто руку чи ногу. Отак Райлі позбувся двадцять другого бійця.

Схоже, ніхто не звертав уваги на задимлені останки. Всі вже звикли до такого видовища.

І вперше в житті, поки я наближалася до Фреда, відчуття відрази не посилилося. Навпаки, дещо зменшилося. А він начебто взагалі мене й не помітив, бо продовжував читати книжку, яку тримав у руках. Одну з тих, що я лишила йому кілька днів тому. Сьогодні, підступаючи до Фреда, який прихилився до спинки канапи, я чітко бачила все, що він робив. Я завагалася, міркуючи, що б це могло значити. Невже, коли захоче, він може послаблювати в мені відчуття нудоти від його присутності? Чи означало це, що тепер ми обоє незахищені? На щастя, бодай Рауля зараз не було вдома, хоча Кевін сидів тут.

І вперше за весь час я змогла добре роздивитися Фреда. Він був високий, аж під метр дев’яносто, і мав густе біляве волосся, яке я встигла зауважити раніше. Плечі він мав широкі, а торс мускулястий. Зовні Фред здавався старшим за інших – радше студент коледжу, ніж учень школи. А ще – і це з якогось дива найбільше мене зачудувало – він мав приємну зовнішність. Був, як ми всі, вродливий, а може, й набагато вродливіший. Не знаю, чому саме це мене так вразило. Гадаю, просто раніше він завжди здавався бридким.

Мені стало ніяково, що я витріщаюся на Фреда. Я швидко окинула поглядом кімнату, щоб переконатися, чи ніхто не помітив: у цю хвилину Фред цілком нормальний – і симпатичний. Але ніхто й не дивився в наш бік. Я метнула швидкий погляд на Кевіна, готова щомиті відвести очі, якщо раптом він на мене подивиться, проте зіниці його застигли на якійсь точці ліворуч від нас. Він трішки супився. Я ще не встигла відвести очі, а він уже перевів погляд просто на мене й зупинив десь трошечки праворуч. І нахмурився дужче. Було таке враження… наче він намагається роздивитися мене, але не бачить.

Я відчула, як кутики моїх вуст вигнулись у подобі посмішки. На думці в мене було забагато всіляких тривог, щоб по-справжньому насолодитися сліпотою Кевіна. Я знову зиркнула на Фреда, чекаючи, чи повернеться відраза, – і зауважила, що він посміхається разом зі мною. З усмішкою на вустах він мав неперевершений вигляд.

Але мить майнула, і Фред повернувся до своєї книжки. Довгий час я не ворушилася, чекаючи, що станеться. Наприклад, Дієго переступить поріг. Чи Райлі й Дієго удвох. Чи Рауль. Чи мене знову охопить нудота, чи Кевін пошле мені пекучий погляд, чи вибухне чергова сварка. Бодай щось.

Але нічого не відбувалося, і я нарешті взяла себе в руки та зробила те, що мала робити від самого початку: почала вдавати, буцім нічого не трапилось. Я підхопила книжку зі стосика, який тулився на підлозі праворуч від Фреда, сама сіла поряд і прикинулася, що читаю. Можливо, то була одна з тих книжок, які я начебто читала вчора, але я її не впізнала. Я гортала сторінки, невидющими очима втупившись у текст.

А в голові думки намотували кола. Де ж Дієго? Як Райлі зреагував на його розповідь? І що все це означало – всі ці розмови і до приходу плащів, і після їхнього зникнення?

Я помалу обмірковувала все, пригадуючи у зворотному порядку, намагаючись зі шматочків скласти цілісну картину. Схоже, у світі вампірів теж є поліція, і вона, чорт забирай, застрашлива! А наша дика компанія новачків – насправді армія, до того ж, виявляється, незаконна. У нашої сотворительки є ворог. Ні, навіть два. За п’ять днів ми маємо напасти на одного з цих ворогів, бо в іншому разі жахливі плащі самі нападуть на неї – чи на нас, чи на тих і тих. До нападу нас готуватимуть… щойно повернеться Райлі. Я метнула погляд на двері, а тоді змусила очі знов утупитися в сторінку… А ще ж не слід забувати, що саме відбувалося до дивних відвідин. Вона хвилювалася через якесь рішення. І зраділа, що в неї стільки вампірів – стільки солдатів. А Райлі був задоволений, що ми з Дієго вижили… Райлі сказав: він гадав, що двох утратив через сонце, – а це означає, що він і сам гадки не має, як вурдалаки реагують на сонячне проміння. Але те, що відповіла вона, видалося мені дивним. Це точно, що Дієго сховався і вижив? Чи: це точно, що… Дієго сказав правду?

Ця думка перелякала мене. Чи знає вона, що сонце для нас не шкідливе? Якщо знає, то чому ж збрехала Райлі й – через нього – нам?

Для чого ж це їй тримати нас у темряві – у прямому й непрямому значенні слова? Чи їй аж так важливо, щоб ми знали якнайменше? Наскільки це важливо і чи не буде в Дієго через це неприємностей? У моєму нутрі вже все стискалося від паніки, я закам’яніла, як брила льоду. Якби вампіри могли пітніти, я б уже була вся мокра. Довелося зосередитись, аби бодай мати змогу перегорнути сторінку, не відриваючи від книжки погляду.

Райлі обдурили – чи він у курсі справи? Коли він сказав, що двох утратив через сонце, то мав на увазі, що двоє справді спеклися на сонці… чи те, що викрилася брехня, якою нас годували?

Якщо правда друге, то цілком очевидно: коли ми все дізнаємося, ми втрачені. Нерви мої були напружені до межі, через це плуталися думки.

Я силкувалася міркувати логічно й зрозуміти якнайбільше. Без Дієго це було важко. Коли поряд є хтось, із ким можна побалакати, обмінятися думками, то сконцентруватися значно легше. А зараз страх паралізував мої думки, а до нього ще й долучалася невідворотна спрага. Принада крові ніколи не відступала на задній план. Навіть зараз я, досить сита, не могла позбутися жаги й палу в горлі.

Але я звеліла собі думати про неї, про Райлі. Треба зрозуміти, навіщо їм брехати, і тоді я зможу втямити, щó для них означатиме те, що Дієго розкрив їхню таємницю.

Якби вони не збрехали, якби просто розповіли нам, що день такий самий безпечний, як і ніч, що б це змінило? Я уявила, як би це було, коли б нам не доводилося цілісінький день сидіти в темній пастці, якби всі ми, всі двадцять один вампір (чи менше, залежно від того, як порозуміються мисливські загони), раптом стали вільні чинити, як нам заманеться і коли заманеться.

Ми б понад усе воліли полювати. Це безперечно.

Якби не було реальної потреби повертатися додому, не доводилося ховатися… небагато хто б регулярно навідувався у будинок. Коли тебе пече спрага, про домівку думаєш менш за все. Але Райлі так укорінив у наших головах страх згоріти живцем, вдруге відчути те жахливе паління, яке ми вже раз пережили!.. І саме тому ми мали здатність вчасно зупинитися. Самозбереження – єдиний інстинкт, дужчий за спрагу.

Страх змушував нас триматися купи. Є, правда, чимало місць, як-от печера Дієго, де можна сховатися, але хто про це замислювався? Ми мали домівку, базу, і до неї ми поверталися. Твереза голова – це не про вампірів. Чи принаймні не про новачків. Райлі мав тверезу голову. Дієго – тверезішу, ніж у мене. Вурдалаки в плащах-мантіях взагалі були такі зосереджені, аж лячно. Я здригнулася. Це означає, що правила не здатні стримувати нас вічно. Як же ж діятиме Райлі, коли ми станемо доросліші, поміркованіші? Раптом я збагнула: Райлі серед нас найстарший. Усі решта – новачки. Зараз ми потрібні їй, щоб побороти загадкового ворога. А що буде потім?

Мене враз гостро різонуло відчуття: мені зовсім не хочеться залишатися в цій компанії аж до того часу. І прошила неймовірно очевидна здогадка. Вона лоскотала мене й раніше – коли ми з Дієго йшли по сліду вурдалацького кодла до нашої нової схованки.

Мені й не треба залишатися до того часу. Не треба залишатися тут більше жодної ночі.

Коли мене вразила ця приголомшлива думка, я знову застигла.

Якби ми з Дієго приблизно не знали, куди могла податися банда, чи знайшли б ми нову схованку? Мабуть, ні. А це великий гурт вампірів, які залишають широкий слід. А якби сам-один вампір вистрибнув із води просто на верхівку дерева, зовсім не лишаючи сліду?… Один, а може, два вампіри, які здатні заплисти так далеко в море, як тільки їм заманеться… В Канаду, Каліфорнію, Чилі, Китай…

Ніхто б ніколи не розшукав цих двох вампірів. Вони би просто зникли. Щезли, як із димом пішли.

Нам не треба було вчора повертатися! Та й не варто! Чому ж це не спало нам на думку ще тоді?

Але… чи погодився б Дієго? Зненацька я вже не була така впевнена. Може, Дієго все-таки вірний Райлі? Чи не почувався б він, наче то його обов’язок – залишатися з Райлі? З Райлі він знайомий набагато довше, а зі мною – фактично один день. Може, до Райлі він значно ближчий, ніж до мене?

Нахмурившись, я міркувала.

Що ж, коли випаде нагода, я одразу все з’ясую. І якщо наш таємний клуб справді для нього щось важить, уже не матиме значення, які плани щодо нас має наша сотворителька. Ми зникнемо, і Райлі доведеться обійтися дев’ятнадцятьма бійцями – або швидко створити собі ще кількох. Хай там як, а це вже нас не стосуватиметься.

Я не могла дочекатися, коли поділюся своїми планами з Дієго. Печінкою відчувала, що він зі мною погодиться. Сподіваюся.

Зненацька я подумала: а чи не саме це сталося з Шеллі, Стівом та іншими, які не повернулися? Тепер-бо я знаю, що вони не згоріли на сонці. Виходить, Райлі збрехав, що бачив їхні останки, – тільки для того, щоб і далі тримати нас у покорі? Щоб ми щоранку поверталися додому? Можливо, Шеллі та Стів просто відкололися. І більше ніякого Рауля. Ніяких ворогів та армій, які загрожують їхньому безпосередньому майбутньому.

Мабуть, саме це і мав на увазі Райлі, коли вжив вираз «утратив через сонце». Він нагадував про колишніх утікачів. А в нашому разі він має бути щасливий, що Дієго не скористався нагодою звільнитися, правда ж?

Якби ж ми з Дієго утекли ще вчора! Ми б уже були вільні, як Шеллі та Стів. Ніяких правил, ніякого страху сонця.

І тут я уявила нашу зграю, яка раптом опинилася на свободі, не обмежена жодними заборонами. Внутрішнім зором я бачила, як ми з Дієго, мов справжні ніндзя, скрадаємося в затінку. Але водночас я уявляла і Рауля, Кевіна та решту, які виблискують як світломузика на запрудженій пішоходами центральній вулиці міста, і малювала в уяві, як ростуть гори трупів, звідусіль лунає лемент, вгорі дирчать вертольоти, безпомічні копи стріляють своїми крихітними кулями, що не лишають на нашій шкірі і сліду, блимають фотоапарати, а світом котиться хвиля паніки зі швидкістю, з якою земну кулю облітають фотографії.

Таємниця вампірів розкриється досить скоро. Навіть Рауль не здатен вбивати свідків так швидко, щоб не поповзли плітки.

Вимальовувався логічний ланцюжок, і я намагалася вибудувати його, перш ніж щось відверне мою увагу.

По-перше, люди не знають про існування вурдалаків. По-друге, Райлі втовкмачував нам, що ми маємо бути непомітними, не привертати уваги людей, не дати їм знати про себе. По-третє, ми з Дієго вирішили, що всі вампіри дотримуються таких правил, адже в іншому разі про нас довідався б увесь світ. По-четверте, має бути причина, чому вампіри ховаються, і зовсім не через пукавки, які має на озброєнні людська поліція. І ця причина має бути вельми вагомою, щоб примусити всіх вампірів удень сидіти по задушливих підвалах. І можливо, ця підстава достатня для того, щоб змусити і нашу сотворительку, і Райлі нам брехати, залякувати нас сонячним промінням. Можливо, Райлі все пояснить Дієго, й оскільки це так важливо, Дієго пообіцяє не виказати таємниці – та й по всьому… Та що як Шеллі й Стів не просто втекли, дізнавшись про нешкідливість сонця, а натомість пішли до Райлі?

У логічному ланцюжку, чорт забирай, з’явилася нова ланка… І тут-таки увесь ланцюжок розсипався, а я знову розхвилювалася через Дієго.

Хай як я нервувалася, а збагнула, що міркувала доволі довго. Я відчувала наближення світанку. Ще якась година, і… Отож, де Дієго? Де Райлі?

В цю мить відчинилися двері, і в підвал зі сходів стрибнув Рауль, регочучи до своїх приятелів. Я пригнулася, тулячись ближче до Фреда. Рауль нас не помітив. Він поглянув на обгорілі залишки вурдалака в центрі кімнати й розреготався ще дужче. Очі його були ясно-червоні.

В ті ночі, коли Рауль виходив на полювання, він ніколи не повертався додому аж доти, коли вже зволікати не було куди. Він пив і пив кров – скільки влазило. Отже, світанок, либонь, навіть ближче, ніж я гадала…

Напевно, Райлі звелів Дієго довести свої слова. Це єдине пояснення. І вони чекають світанку. От тільки… це в тому разі, якщо Райлі не знає правди, якщо наша сотворителька збрехала і йому. Але чи це так? У мене в голові знову все перемішалося.

За кілька хвилин з’явилась і Крісті зі своєю бандою. Вона взагалі не зреагувала на купу попелу. Коли в дверях постало ще двоє мисливців, я швидко порахувала присутніх. Додому повернулися всі, крім Дієго та Райлі. А сонце зійде щомиті.

Хтось відчинив двері, які вели до підвалу, й вони рипнули. Я зірвалася на ноги.

Увійшов Райлі. Зачинив по собі двері. Спустився сходами.

За ним ніхто не йшов.

Перш ніж я це усвідомила, з горла Райлі вихопилося люте тваринне ричання. Він витріщився на обгорілі останки на підлозі, а очі його зі злості аж вистрибували з орбіт. Усі мовчали, закам’янівши. Ми вже не раз бачили, як Райлі втрачає над собою контроль, але це було щось геть інше.

Райлі крутнувся на місці й учепився пальцями за колонку, з якої верещала музика, зірвав колонку зі стіни й пожбурив через усю кімнату. Джен і Крісті заледве встигли втекти з дороги, і колонка розтрощилась об протилежну стіну, а в повітря злетіла хмарка тиньку. Райлі буцнув ногою стереосистему, і нарешті бомкання ударних заглухло. А тоді він підскочив до Рауля й ухопив його за горло.

– Мене тут не було! – перелякано заверещав Рауль – я такого ще ніколи не бачила.

Райлі застрашливо загарчав і пожбурив Рауля точно так само, як він шпурнув колонку. Джен і Крісті вдруге відстрибнули з дороги. Тіло Рауля пробило стіну, залишивши по собі величезну діру.

Райлі зграбастав Кевіна за плечі й – зі знайомим скреготом – відірвав йому праву долоню. Кевін зойкнув від болю та спробував вивільнитися з полону Райлі. Райлі копнув його в бік. Ще один пронизливий скрик – і ось Райлі тримає решту Кевінової руки. Він роздер руку навпіл по ліктю й кинув рештки Кевінові в перекошене від болю обличчя – хрясь, хрясь, хрясь, – так молоток ударяє в камінь.

– Що це з вами? – заверещав на нас Райлі. – Чого ви всі такі тупі?

Він хотів ухопити блондинчика-павука, але хлопець устиг відстрибнути з дороги. Проте опинився він занадто близько до Фреда, і вмить, задихаючись, знову хитнувся до Райлі.

– Та чи є бодай у когось із вас мізки?

Райлі штовхнув хлопця на ім’я Дін просто на розважальний центр, від чого той розлетівся на друзки, а тоді потягнувся до Сари і відірвав їй праве вухо разом зі жмутком волосся. Вона від болю загарчала.

І зненацька стало зрозуміло, що Райлі затіяв вельми небезпечну гру. Нас у підвалі було чимало. Рауль уже застиг у напруженій позі, а Крісті та Джен – зазвичай його вороги – захищали його з флангів. Ще кілька вампірів збилися купками по всій кімнаті.

Не певна, чи Райлі усвідомив загрозу – чи спалах його люті просто природно минувся. Він глибоко вдихнув. Шпурнув Сарі її вухо й волосся. Вона позадкувала від Райлі, облизуючи обірваний край вуха, заслинюючи його отрутою, щоб він приліпився на місце. Але волосся назад не приклеїться. Сара назавжди матиме лисину.

– Слухайте мене! – сказав Райлі тихо, але люто. – Наші з вами життя залежать зараз від того, що я кажу і що думаю. Ми всі помремо, геть усі, і ви, і я теж, якщо бодай на кілька коротких днів ви нарешті не увімкнете свій мозок.

Це було геть не схоже на його звичні лекції та вимоги тримати себе в руках. Зараз його пильно слухали всі.

– Вам уже час подорослішати й поводитися відповідально. Ви гадаєте, що отаке розгульне життя вам просто так минеться? Гадаєте, що кров, пролита в Сієтлі, зовсім нічого не варта?

Маленькі купки вампірів уже не мали такого загрозливого вигляду. Всі очі були розширені, дехто обмінювався спантеличеними поглядами. Краєм ока я зауважила, що Фред обернув до мене голову, але я не зустрілася з ним поглядом. Мою увагу тримали дві речі: Райлі (на той раз, якщо він знову почне нападати) і двері. Бо двері й досі були зачинені.

– Ви нарешті слухаєте мене? По-справжньому слухаєте? – Райлі зробив паузу, але ніхто не кивнув. У кімнаті було дуже тихо. – Я поясню вам, у якій небезпечній ситуації ми всі опинилися. Заради найтупіших я спробую висловлюватися якнайзрозуміліше. Раулю, Крісті, підійдіть.

Він жестом покликав ватажків двох найбільших угрупувань, котрі на якусь коротку мить згуртувалися проти нього. Але жоден із них не поворухнувся. Вони збиралися на силі, а Крісті вищирила зуби.

Я очікувала, що Райлі пом’якшає, вибачиться. Заспокоїть їх, а тоді змусить чинити так, як він скаже. Але зараз перед нами був зовсім інший Райлі.

– Чудово, – гавкнув він. – Якщо ви хочете вижити, нам потрібні будуть лідери, але схоже, що жоден із вас на цю роль не годиться. Мені здавалося, у вас є здібності. Я помилявся. Кевіне, Джен, будь ласка, станьте біля мене – ви будете ватажками.

Кевін здивовано підвів погляд. Він щойно закінчив прилаштовувати на місце руку. Хоча обличчя його було сердите, понад усякий сумнів, пропозиція йому полестила. Він повільно зіп’явся на ноги. Джен зиркнула на Крісті, мов питаючись дозволу. Рауль заскреготів зубами.

Двері угорі сходів досі не відчинялися.

– Чи ви також не здатні? – роздратовано гаркнув Райлі.

Кевін зробив до Райлі крок, але його випередив Рауль – він за два стрибки при самій землі подолав усю кімнату. Без слова він штурхнув Кевіна до стіни й зупинився праворуч од Райлі.

Райлі дозволив собі легенько всміхнутися. Його дії не можна було назвати тонкою маніпуляцією, проте ефект був наочний.

– То хто ж у нас буде за ватажка – Крісті чи Джен? – запитав Райлі з ноткою подиву в голосі.

Джен і досі чекала знаку від Крісті, що ж їй робити. Крісті якусь мить витріщалася на Джен палючим поглядом, а тоді відкинула з чола пісочного кольору волосся й метнулася, щоб стати ліворуч від Райлі.

– Довго ж ви вирішували, – серйозно мовив Райлі, – а такої розкоші, як час, у нас немає. Забавки закінчилися. Досі я вам здебільшого дозволяв чинити, як вам заманеться, але відсьогодні так не буде.

Він роззирнувся по кімнаті, заглядаючи у вічі кожному, упевнюючись, що ми слухаємо. Коли прийшла моя черга, на якусь мить я схрестилася з ним поглядом, а тоді мої очі метнулися назад до дверей. Усвідомивши помилку, я знов зиркнула на Райлі, але він уже не дивився. Цікаво, чи звернув він увагу на мою хибу? А може, тут, позаду Фреда, він узагалі не помітив мене?

– У нас є ворог, – оголосив Райлі.

На мить він замовк, щоб усі добре затямили його слова. Було очевидно, що декого з вурдалаків у підвалі ця заява неабияк вразила. Бо хто ж може бути ворогом, як не Рауль, а якщо ти в його банді, то Крісті. Ворог був тут, адже тут був цілий світ. І те, що десь там існують сили, які можуть виявитися дужчими за нас, для багатьох стало несподіванкою. Ще вчора так було б і зі мною.

– Сподіваюся, тут є бодай кілька вампірів, які мали усвідомити: якщо існуємо ми, то мають існувати й інші. Інші вурдалаки – старші, мудріші… обдарованіші. Інші вурдалаки, які воліють відібрати в нас кров!

Рауль зашипів, і це шипіння відлунням повторили кілька його прибічників.

– Атож, – мовив Рауль, наче навмисно роздрочуючи присутніх. – Колись Сієтл належав їм, але давним-давно вони його покинули. Зараз же вони дізналися про нас і дратуються, що хтось інший отримав легкий доступ до великого джерела крові. Вони знають, що місто тепер належить нам, але хочуть його собі повернути. І скоро прийдуть по своє. Одного по одному вони винищать нас усіх! Ми згоримо, а вони розкошуватимуть!

– Ніколи в житті! – загарчала Крісті. Дехто з її та Раулевих прибічників також заричав.

– У нас небагатий вибір, – повідомив Райлі. – Якщо ми дозволимо їм наблизитися до нас, перевага буде на їхньому боці. Врешті-решт, вони ж гратимуть на своєму полі. А зустрічатися з нами у відкритому бою вони не бажають, адже чисельно нас більше, та й ми дужчі. Вони хочуть переловити нас поодинці, хочуть скористатися нашою найбільшою слабкістю. Чи є серед вас бодай хтось кмітливий, хто вже здогадався, щó це за слабке місце? – Райлі тицьнув на купу попелу в себе під ногами (в ній, розмазаній по килиму, заледве можна було впізнати колишнього вампіра) й чекав.

Ніхто не ворухнувся.

Райлі з відразою пирхнув.

– Єдність! – заволав він. – Бо в нас її немає! Яку загрозу ми можемо становити, якщо самі ж убиваємо одне одного? – він копнув попіл, аж піднялася чорна хмарка. – Уявіть, як вороги сміються з нас! Вони гадають, що завиграшки відберуть у нас місто. Бо ми слабкі через власну тупість. Бо ми просто віддамо всю кров їм у руки!

Тепер уже половина кімнати загарчала, протестуючи.

– Ви здатні об’єднатися в команду – чи всім нам час готуватися до смерті?

– Ми впораємося, босе, – рикнув Рауль.

Райлі кинув на нього похмурий погляд.

– Ні – якщо ти втратиш над собою контроль! Ні – якщо не навчишся співпрацювати геть з усіма в цій кімнаті. Скинь із рахунків одного, – Райлі знову носаком підкинув попіл, – і цей хтось може виявитися тим, хто міг би врятувати тобі життя. Хай кого б зі свого клану ти убив, це подарунок ворогу. Таким чином ти наче припрошуєш: переможи мене!

Крісті та Рауль обмінялися такими поглядами, наче вперше одне одного бачили. Всі інші також. Ми вже чули слово «клан», але ніколи не уявляли, що воно стосується і нас. А тепер ми – клан.

– Я розповів вам про нашого ворога, – сказав Райлі, і всі очі прикипіли до нього. – Цей клан набагато старший за нас. Вони живуть сотні років, і вижили вони не просто так. Ці вампіри тямовиті, навчені й цілком упевнені, що здатні відібрати в нас Сієтл, адже гадають, що битися їм доведеться з купкою дезорієнтованих дітлахів, які за них виконають половину їхньої роботи!

Знов залунало ричання, але тепер воно було не так сердитим, як напруженим. Дехто з тихих вурдалаків, кого Райлі назвав би «ручними», переполохався.

Від Райлі це не приховалося.

– Саме так вони і вважають, але ж вони не відають, що ми здатні об’єднатися. А разом ми зможемо їх подолати. Якби вони побачили, як ми б’ємося пліч-о-пліч, то перелякалися б страшенно. А саме це ми їм і покажемо. Адже ми не дозволимо, щоб вони з’явилися в місті й почали знищувати нас одне по одному. Ми самі влаштуємо на них засідку. Вже за чотири дні.

За чотири дні? Здається, наша сотворителька вирішила не залишати все на останній день. Я знову зиркнула на зачинені двері. Де ж Дієго?

Хтось був здивований таким коротким терміном, ще хтось – наляканий.

– Вони ніколи в житті не здогадаються, – запевнив нас Райлі, – що усі ми – одностайно – чекатимемо на них. І на закуску я приберіг найприємніше. Їх усього-на-всього семеро.

Запала мить недовірливого мовчання. А тоді обізвався Рауль:

– Скільки?

Крісті витріщилася на Райлі з такою самою невірою в очах, а кімнатою прокотився шепіт.

– Семеро?

– Ти жартуєш?

– Цить! – відтяв Райлі. – Я не шуткував, коли казав, що цей клан небезпечний. Вони мудрі й… хитрі. Нещирі. На нашому боці буде сила, а на їхньому – облуда. Якщо ми купимося на їхні хитрощі, переможуть вони. Та якщо битва почнеться на наших умовах… – Райлі не закінчив фрази, тільки посміхнувся.

– Виступаймо просто зараз, – нетерпляче гукнув Рауль. – І швидко з ними покінчимо.

Кевін з ентузіазмом загарчав.

– Не так прудко, бовдуре. Сліпо бігти на злам голови нам аж ніяк не допоможе, – докірливо присадив його Райлі.

– Розкажи нам про них усе, що тільки можна, – попросила Крісті, кинувши на Рауля зверхній погляд.

Райлі завагався, наче намагався сформулювати думку.

– Що ж, із чого почати? Мабуть, із того… що ви знаєте про вампірів далеко не все, що вам варто знати. Не хотів від самого початку вас занадто ошелешувати інформацією, – він зробив іще одну паузу, а всі навколо втупилися в нього збентеженими поглядами. – У вас уже є деякий досвід із тим, що ми називаємо «даром». Серед нас є Фред.

Усі поглянули на Фреда – точніше зробили спробу. З виразу обличчя Райлі я одразу збагнула: Фредові не сподобалося, що його вирізнили з-поміж інших. Схоже було, що Фред увімкнув свій «дар» – як назвав це Райлі – на повну потужність. Райлі скулився і швидко відвів погляд. Але я й досі нічого не відчувала.

– Так… ну… є вурдалаки, які мають особливі вміння – понад нашу звичайну силу й загострені чуття. Ви вже з таким стикались у… нашому клані, – тепер він уже старався уникати Фредового імені. – Дар – річ рідкісна, трапляється, може, раз на п’ятдесят вампірів, і всі дари різні. Різновидів дуже багато, і в декого дар потужніший, ніж в інших.

Почулися численні перешіптування – присутні обмінювалися думками, чи вони часом теж не обдаровані. Рауль наприндився, наче вважав, що він точно талановитий. Та наскільки я могла судити, єдиним унікальним вурдалаком, який вирізнявся із загалу, був той, що зараз стояв поряд зі мною.

– Увага! – звелів Райлі. – Я вам кажу це зовсім не для розваги.

– А цей ворожий клан… – перебила його Крісті, – серед них є обдаровані?

Райлі схвально кивнув.

– Атож. Я радий, що бодай хтось здатен скласти два і два.

Рауль заголив верхні зуби.

– Члени цього клану не просто обдаровані – вони небезпечно талановиті, – вів далі Райлі, стишуючи голос до ледь чутного шепоту. – Серед них є вампір, який уміє читати думки, – Райлі вдивлявся в наші обличчя, намагаючись збагнути, чи ми усвідомили важливість цього відкриття. – Уявіть, люди! Він зазиратиме просто вам у голови! Якщо ви нападатиме, він знатиме про кожен ваш рух, щойно ви про це подумаєте. Хтось кидається ліворуч – а він уже про це знає.

Всі уявили – і на мить знервовано завмерли.

– І саме через це ми такі обережні – і я, і ваша сотворителька.

Коли Райлі згадав про неї, Крісті аж відсахнулася від нього. Рауль мав вигляд іще сердитіший. Нерви були напружені в усіх.

– Ви не знаєте її імені, не пам’ятаєте, яка вона зовні. Це для нашого захисту. Якщо хтось із ворожого клану заскочить когось із вас зненацька, ніколи не дізнається, що ви пов’язані з нею, і можливо, просто вас відпустить. Якби ж вони знали, що ви належите до її клану, то не забарилися б вас знищити.

Але сенс цих слів я розуміла не зовсім. Невже таємничість не захищає саме її більше, ніж нас? Та ми не мали часу, щоб обміркувати заяву Райлі, бо він уже провадив далі.

– Певна річ, уже немає значення, що вороги вирішили з’явитися в Сієтлі. Бо ми заскочимо їх по дорозі – і знищимо, – він присвиснув крізь зуби, – готово! І тоді не тільки місто належатиме нам – усі клани знатимуть, що з нами краще не сваритися. І нам більше не доведеться так замітати сліди. Кожен отримає стільки крові, скільки схоче. Зможе полювати щоночі. Ми захопимо місто й правитимемо там.

Ричання й гарчання прозвучало як оплески. Райлі підтримували всі. Крім мене. Я не рухалася, не зронила і звуку. Та к само і Фред, але чому – хтозна.

Я не підтримувала Райлі, бо обіцянки його відгонили брехнею. Адже в іншому разі всі мої логічні висновки були хибними. Райлі сказав, що тільки цей єдиний ворог не дозволяв нам полювати без жодних обмежень і обережності. Але це не в’язалося з тим фактом, що і решта вампірів ховаються від людей – бо інакше всі люди давно б уже про нас знали.

Я не могла зосередитися, щоб це обміркувати, бо двері нагорі так і не відчинялися. Дієго…

– Але нам доведеться об’єднатися. Сьогодні я вас дечого навчу. Бійцівських навичок. Бо тут слід не просто вовтузитися, як немовлята в пісочниці. Коли стемніє, ми вийдемо попрактикуватися. Викладайтеся на повну, але не губіть пильності. Наш клан більше не втратить ні бійця! Ми всі потрібні одне одному – всі до ноги. Більше я не терпітиму ваших туполобих витівок. Якщо ж ви гадаєте, що мене можна не слухатися, то дуже помиляєтесь, – на коротку мить Райлі зробив паузу, а м’язи на його обличчі шарпнулися. – Це зразу стане ясно, коли я відведу вас до неї… – (кімнатою прокотила хвиля тремтіння; я теж здригнулася), – і міцно триматиму, поки вона віддиратиме вам ноги, а тоді повільно-повільно палитиме пальці, вуха, язик – кожну частину вашого тіла…

Всі ми вже втрачали руки-ноги, а дехто й не тільки кінцівки, всі ми пройшли через вогонь перетворення на вампірів, тож легко могли собі уявити цей біль, проте злякала нас навіть не сама погроза, а обличчя Райлі в той момент, коли він вимовив останні слова. Воно не кривилося від люті, як зазвичай, коли він сердився; його лице було холодне й спокійне, гладеньке й прегарне, а кутики вуст склалися в подобу посмішки. Зненацька мене прошило відчуття, що переді мною стоїть зовсім новий Райлі. Щось його змінило, зробило жорсткішим, і я не могла уявити, як за одну ніч міг з’явитися цей вишуканий лиховісний усміх.

Здригнувшись, я відвела погляд і зауважила, що вищир Рауля також змінився – тепер це було відлуння посмішки Райлі. Замалим не навіч я бачила, як у голові Рауля крутяться трибки. Він-бо вже у найближчому майбутньому повбиває всіх ворогів!

– А тепер давайте розіб’ємося на команди і потренуємося, – мовив Райлі, і обличчя його знову стало нормальним. – Крісті, Раулю, зберіть кожен своїх дітлахів, а решту розподіліть порівну. І жодних бійок! Доведіть мені, що ви здатні діяти раціонально. Покажіть себе.

Зразу потому він одійшов від двох ватажків, цілком ігноруючи той факт, що вони миттю заходилися перегиркуватись, і зробив велику дугу по кімнаті. Дорогою він штовхнув кількох вампірів у плече, змушуючи приєднуватися до того або того ватажка. Мені спершу було й невтямки, що він рухається у моєму напрямку, – адже він обійшов таке широке коло.

– Брі, – гукнув він, звужуючи очі, щоб роздивитися мене. Схоже було, що йому це не так і легко.

Я почувалася крижаною брилою. Мабуть, у лісі він занюхав мій слід. Тепер я труп.

– Брі! – повторив Райлі, цього разу м’якше. Голос його нагадав мені нашу найпершу зустріч. Тоді він виказував награну приязнь… Райлі провадив іще тихше: – Я пообіцяв Дієго, що передам тобі від нього звістку. Він згадував якихось ніндзя. Ти щось розумієш?

Райлі й досі не мав змоги на мене дивитися, але продовжував наближатися.

– Дієго? – пробурмотіла я – просто не змогла стриматися.

Райлі ледь помітно посміхнувся.

– Можна з тобою поговорити? – він кивнув на вихід. – Я перевірив усі вікна та двері. На першому поверсі цілком темно і безпечно.

Я усвідомлювала, що тільки-но віддалюся від Фреда, про безпеку й мови не може бути, але хотіла почути все, що Райлі готовий мені сказати про Дієго. Що сталося? Треба було мені залишитися, щоб ми постали перед Райлі разом!

Не піднімаючи голови, я попрямувала за Райлі. Дорогою він дав кілька настанов Раулеві, кивнув Крісті, а тоді піднявся сходами нагору. Краєм ока я бачила, як за нами з цікавістю спостерігають декілька вурдалаків.

Райлі першим переступив поріг, і, як він і обіцяв, виявилося, що на кухні панує темрява. Він кивнув мені, щоб я не відставала, і повів мене темним коридором повз відчинені двері спалень до ще одних дверей, замкнених на засув. Ми опинилися в гаражі.

– А ти смілива, – зауважив Райлі зовсім тихо. – Чи довірлива. Я гадав, коли сонце в зеніті, вивести тебе нагору виявиться значно важче.

Чорт! Слід було вдавати більшу полохливість. Та тепер уже запізно. Я знизала плечима.

– То ви з Дієго неабияк здружилися, еге ж? – видихнув Райлі ледь чутно. Щоправда, якби в підвалі всі сиділи тихенько, то, либонь, розчули б його навіть зараз, але внизу, як завжди, було гамірно.

Я знову знизала плечима.

– Він урятував мені життя, – прошепотіла я.

Райлі задер підборіддя, наче збирався кивнути на згоду, а тоді оцінювально глянув на мене. Чи він повірив? Чи не сумнівається, що я досі боюся білого дня?

– Він у нас найкращий, – підтвердив Райлі, – найрозумніший хлопчик поміж усіх.

Я коротко кивнула.

– Ми з ним трошки обговорили ситуацію. І погодилися, що пильність не завадить. Робити щось усліпу – вельми небезпечно. А Дієго – єдиний, кому я можу довірити розвідку, – видихнув Райлі майже сердито. – Хотів би я, щоб таких як він у мене було двоє! Раулеві бракує лою в голові, а Крісті занадто самозакохана, щоб мати широкий кругозір, та з-поміж решти вони найкращі, отож і доводиться працювати з тим, що маю. Дієго сказав, що й ти кмітлива.

Я чекала, не певна, скільки відомо Райлі.

– Хочу, щоб ти допомогла мені з Фредом. У цього хлопця така потуга! Сьогодні я навіть у його бік дивитися не міг.

Я знов обережно кивнула.

– Уяви, якби наші вороги взагалі не змогли нас бачити! Ми б перемогли їх однією лівою.

Навряд чи Фреду сподобається ця ідея, проте, може, я і помиляюся. Хоча не схоже, щоб він мав бодай якісь сентименти щодо нашого клану. Чи захоче він нас рятувати? Райлі я нічого не відповіла.

– Ти з ним проводиш чимало часу.

Я знизала плечима.

– Там мене ніхто не дістає. Але це нелегко.

Райлі підібгав вуста й кивнув.

– Тямовита, як і казав Дієго.

– А де Дієго?

Не слід було питати. Просто слова вихопилися самі собою. Я нетерпляче чекала на відповідь, намагаючись вдавати байдужість – швидше за все, безуспішно.

– Ми не могли гаяти часу. Я відіслав Дієго на південь, тільки-но дізнався, щó насувається. Якщо наші вороги збираються напасти раніше, нам варто отримати попередження заздалегідь. Дієго приєднається до нас, щойно ми виступимо проти ворога.

Я спробувала уявити, де зараз може бути Дієго. Як би мені хотілося бути з ним! Можливо, вдалося б відмовити його допомагати Райлі й виставляти себе на передову. А може, і не вдалося б. Схоже, Дієго таки щось пов’язує з Райлі, як я й гадала.

– Дієго просив, щоб я тобі дещо переказав.

Я метнула погляд на його обличчя. Занадто швидко, занадто схвильовано. Знову себе виказала.

– Мені здалося, що це якась маячня. Він сказав: «Передай Брі, що я вже придумав рукостискання. І покажу їй за чотири дні, коли ми зустрінемося». Не уявляю, що це може означати. А ти?

Я намагалася начепити на обличчя незворушну маску гравця у покер.

– Можливо. Бо він уже згадував, що потрібен таємний знак, якщо треба буде знову сховатися в підводній печері. Якийсь пароль. Але він, здається, просто жартував. Не впевнена, щó він має на увазі зараз.

Райлі хихикнув.

– Бідолашний Дієго.

– Що таке?

– Здається, ти подобаєшся хлопцеві значно більше, ніж він подобається тобі.

– О! – збентежено відвела я погляд. Цікаво, Дієго передав мені своє повідомлення, щоб запевнити, що я можу довіряти Райлі? Проте він не зізнався Райлі, що мені все відомо про сонце. І все ж він, певно, достатньо довіряв Райлі, коли вже виповів йому аж стільки, коли вже звірився в тому, що я йому небайдужа. Однак мені здалося, що з мого боку буде набагато мудріше тримати рот на замку. Забагато всього змінилося.

– Поки що не списуй його з рахунків, Брі. Він найкращий, я ж уже казав. Дай йому шанс.

Райлі дає мені поради в сердечних справах? Дивина! Я кивнула й пробурмотіла:

– Обов’язково.

– Спробуй побалакати з Фредом. Залучи його в команду.

Я знизала плечима.

– Постараюся.

– Чудово, – посміхнувся Райлі. – А перед самим походом я відкличу тебе вбік, і ти мені розповіси, як усе минулося. Я зроблю це непомітно, не так, як сьогодні. Не хочу, щоб йому здавалося, наче ти за ним шпигуєш.

– О’кей.

Райлі хитнув головою, мов кажучи: час вертатися, і попрямував до підвалу.

Вишкіл тривав цілий день, але я в ньому участі не брала. Коли Райлі приєднався до ватажків команд, я знову сховалася за Фреда. Решта вурдалаків розділилася на чотири команди по чотири, і керували ними Рауль та Крісті. Фреда ніхто не запросив у команду, а може, він просто проігнорував запрошення, або ж ніхто його взагалі не мав змоги бачити. Але я його бачила. Кремезний білявий варяг дуже вирізнявся на загальному тлі – ні в чому не брав участі, був для всіх як валіза без ручки.

Мені не хотілося самій записуватися ні в загін Рауля, ні в загін Крісті, отож я просто спостерігала. Здається, ніхто й не помітив, що я сиджу поряд із Фредом. Та хоча ми, завдяки дару Фреда, були наче невидимі, все одно я почувалася як на долоні. Хотіла б я, щоб і сама по собі я була невидима – просто ілюзія; тоді б я почувалася в безпеці. Але ніхто нас із Фредом не помічав, і за деякий час я майже розслабилась.

Я пильно спостерігала за тренуванням. Хотілося про всяк випадок усе запам’ятати. Я не планувала битися – натомість збиралася знайти Дієго і втекти. Та що як Дієго захоче взяти участь у битві? Чи нам доведеться відбиватися від своїх-таки? Краще підучитися.

Тільки раз прозвучало ім’я Дієго. Запитав Кевін, але в мене було таке враження, що його намовив Рауль.

– То як, Дієго таки спікся? – силувано пожартував Кевін.

– Дієго з нею, – відповів Райлі, і ніхто не запитав, кого він має на увазі. – Під наглядом.

Кілька присутніх здригнулися. І більше ніхто й слова не зронив про Дієго.

Невже він із нею? На саму думку про це я скулилася. А може, Райлі сказав так тільки для того, щоб йому більше не надокучали питаннями? Мабуть, він не хотів, щоб Рауль ревнував і почувався упослідженим у той час, коли його зарозумілість грає нам на руку. Я не була певна, але перепитувати не збиралася. Як зазвичай, я тихенько спостерігала за навчанням.

Але виявилося, що просто дивитися – нудна затія, яка не рятує від спраги. Три дні та дві ночі Райлі не давав своєму війську й передихнути. Вдень уникати сутичок було важче – ми всі товпилися в переповненому підвалі. Для Райлі, проте, в цьому була одна перевага: він завжди встигав припинити бійку, перш ніж вона зайде задалеко. Ночі ми проводили надворі, тут тренування було вже справжнім, і Райлі доводилося раз у раз ловити чиїсь руки або ноги й прилаштовувати їх назад до тіл, поки ще не пізно. Він старався не лютитися, а головне, вчинив мудро, вчасно повідбиравши в усіх запальнички. Бо я могла заприсягтися: якщо Рауль і Крісті змушені отак день у день битися пліч-о-пліч, колись це вийде-таки з-під контролю і ми втратимо парочку членів клану. Проте Райлі вдавалося тримати всіх у руках краще, ніж я могла собі уявити.

Але то були тільки квіточки. Я зауважила, що Райлі вкотре повторює одне й те саме: не забувайте про команду, не відкривайте спину, не нападайте прямо. Це було смішно: складалося враження, що тут зібралися самі бовдури. Проте я усвідомлювала, що якби не просто спостерігала за всім здалеку, з-за спини Фреда, якби опинилася в самій гущавині, я б теж почала поводитись як бовдур.

Це нагадувало мені, як Райлі втовкмачував нам страх сонця. Повторював і повторював.

Тренування було таким нудним, що в перший же день, годин за десять від початку вишколу, Фред дістав колоду карт і почав самотиною розкладати пасьянс. Це було набагато цікавіше, ніж раз у раз дивитися на ті самі помилки, отож я здебільшого спостерігала за ним.

Ще годин через дванадцять (ми знову повернулися в будинок), я тицьнула Фредові в червону п’ятірку, яку можна перемістити. Він кивнув і так і вчинив. Після цього він перетасував колоду й роздав карти на двох – ми зіграли в ремік.[6] Ми не розмовляли, але кілька разів Фред усміхнувся. В наш бік ніхто не дивився, не кликав нас приєднатися.

Перерви на полювання не робилися, і з часом ігнорувати спрагу ставало дедалі важче. Легше й частіше спалахували сварки. Райлі верещав, а двічі сам повідривав декому руки. Я силкувалася не думати про палючу спрагу – зрештою, Райлі також має її відчувати, отож це не триватиме вічно, – але ніщо не могло витіснити спраги з моїх думок. Фред також напружився.

На початку третьої ночі (лишався ще один день, і коли я уявила, як годинник вицокує останні години, в моєму нутрі все стислося) Райлі зупинив навчальні бійки.

– Досить, дітки, – сказав він, і всі присутні вишикувалися довкруж нього широким півколом.

Банди, які сформувалися на самому початку, трималися купи, отож вишкіл насправді не вплинув на стосунки. Фред запхнув собі карти в задню кишеню й підвівся. Я трималася до нього якнайближче, сподіваючись, що його відразлива аура сховає і мене.

– Ви непогано попрацювали, – мовив Райлі, – і сьогодні отримаєте винагороду. Напивайтеся досхочу, і завтра покажете всю свою силу.

Звідусіль залунало полегшене гарчання.

– Я кажу «покажете», а не «змушені будете показати», не просто так, – провадив Райлі. – Гадаю, ви добре впоралися з завданням. Виявили кмітливість і старанність. Наші вороги навіть не підозрюють, щó їх очікує!

Крісті й Рауль загарчали, і це ричання миттєво підхопили їхні поплічники. Дивна річ, але в цю мить вони і дійсно справляли враження армії. Вони не марширували, не стояли стрункими шерегами, але у їхній відповіді бриніла одностайність. Вони стали єдиним організмом. І як завжди, ми з Фредом опинилися осторонь, але я була певна: тільки Райлі ще пам’ятає про наше існування – час від часу він ковзав по нас поглядом, наче щоб укотре упевнитися, що й досі відчуває силу Фредового дару. І не схоже було, щоб Райлі переймався через нашу неучасть у тренуванні. Принаймні поки що.

– Босе, ти маєш на увазі прийдешню ніч? – уточнив Рауль.

– Так, – Райлі дивно посміхнувся.

Схоже, ніхто й не помітив, що у відповіді Райлі щось було не так, – окрім Фреда. Бо Фред зиркнув на мене згори вниз, звівши одну брову. Я знизала плечима.

– Ви готові до винагороди? – запитав Райлі.

У відповідь його маленьке військо заревіло.

– Сьогодні ви відчуєте на смак, яким буде наш світ, коли зникне і слід конкурентів! За мною!

Райлі помчав геть, Раулів загін насідав йому на п’яти. Загін Крісті пробивав собі дорогу в передні ряди ліктями й кігтями.

– Не змушуйте мене змінювати плани! – заволав Райлі з верхівки дерева. – Бо підете в похід спраглі, мені байдуже!

Крісті рикнула якийсь наказ, і її загін неохоче зайняв позицію позаду Раулевих солдатів. Ми з Фредом дочекалися, поки всі вони зникнуть удалині. А тоді Фред жестом припросив мене, мовби кажучи: «Спочатку дами!» Не схоже було, що він боїться відкривати мені спину – радше намагається бути галантним. Я побігла за військом.

А воно вже давно щезло з поля зору, проте я легко взяла слід. Ми з Фредом бігли мовчки, але це мовчання було дружнім. Цікаво, що він думав? Можливо, його діймала спрага. У мене в горлі аж пекло, тож у нього, мабуть, так само.

Хвилин за п’ять ми наздогнали наших, але старалися триматися на віддалі. Військо рухалося навдивовижу тихо. Всі були зосереджені та якісь… дисципліновані. Я навіть пошкодувала, що Райлі не розпочав вишколу раніше. Поряд із такими вампірами перебувати значно легше.

Ми перетнули порожнє шосе, потім смужку лісу – і вийшли на пляж. Вода була гладенькою; оскільки ми рухалися здебільшого на північ, то це, мабуть, затока. Ми не наближалися до маєтків і жилих будинків – я була певна, що не просто так. Спрага і напружені нерви – цього цілком достатньо, щоб наша подоба організованої армії перетворилася на розгардіяш.

Ми ще жодного разу не полювали всі разом, і зараз я була переконана, що ця ідея не з найкращих. Занадто добре пам’ятаю, як тої ночі, коли я вперше заговорила до Дієго, Кевін і хлопчина-павук билися через жінку в машині! Райлі краще забезпечити нам побільше харчу, бо в іншому разі вампіри за кров почнуть роздирати одне одного.

Біля крайки води Райлі зупинився.

– Не ловіть ґав, – звелів він. – Вам треба бути ситими й міцними – в самому розквіті сил. А тепер… повеселімося!

Він пірнув у хвилі, не здійнявши бризок. Занурюючись у воду, вурдалаки схвильовано гарчали. Нам із Фредом довелося наблизитися до решти, бо у воді ми не могли плисти на запах. Але я відчувала – Фред вагається, він готовий утекти, якщо виявиться, що бенкет переноситься. Схоже, він довіряє Райлі не більше, ніж я.

Заплив був недовгим – незабаром ми угледіли, як вурдалаки виринають на поверхню. Ми з Фредом випірнули останніми, і щойно наші голови показалися з води, Райлі заговорив, мовби чекав тільки на нас. Мабуть, йому бачити Фреда було легше, ніж іншим.

– Ось він, – мовив Райлі, вказуючи на великий пором, який чукикав собі на південь, мабуть, здійснюючи останній нічний рейс із Канади. – Зачекайте хвильку. Коли згасне світло, можете починати.

Звідусіль почувся збуджений шепіт. Хтось гигикнув. Райлі метнувся як куля – і вже за кілька секунд ми угледіли його біля облавка великого судна. Він зразу попрямував до радіорубки. Можу заприсягтися, найперше він хоче обірвати зв’язок. Райлі може що хоче казати про ворогів, але причини для обережності полягають значно глибше. Про вурдалаків не повинні знати люди. Принаймні довго. Хіба якусь хвильку, за яку ми встигнемо їх повбивати.

Райлі розтрощив вікно на своєму шляху і зник у радіорубці. За п’ять секунд потому згасло світло.

Тут я зауважила, що Рауля вже немає. Він, мабуть, пірнув під воду, щоб ми не чули, як він поплив одразу за Райлі. Всі зірвалися з місця воднораз, і вода запінилася, мов на пором збиралася напасти ціла зграя баракуд.

Ми з Фредом лінькувато пливли позаду всіх. Хай як смішно, а ми з ним у чомусь нагадували стару подружню пару. Ніколи не розмовляли, але діяли завжди одностайно.

Через три секунди і ми дісталися судна – в повітрі вже лунали зойки та витав запах теплої крові. Саме цей запах нагадав мені, як сильно мене мучить спрага, але ця думка була останньою. Мозок мій цілковито вимкнувся. Не існувало нічого, крім пекельного вогню у горлі й смаковитої крові – крові повсюди, – яка обіцяла нарешті загасити вогонь.

Коли все закінчилося, коли на поромі не залишилося жодного серця, яке б досі билося, я не була певна, скількох людей убила особисто я. Але точно втричі більше, ніж зазвичай на полюванні. Моє тіло аж зарум’янилося. Я напилася так, що вже геть не відчувала спраги, – пила просто заради смаку крові. Здебільшого в пасажирів порому кров була чистою і солодкою – сюди не пускали волоцюг. І хоча я не ловила ґав, здається, я таки пасла задніх у кількості вбитих. Біля Рауля було навалено стільки понівечених тіл, що вони вивищувалися чималим пагорбом. А він сидів на вершечку цього пагорба й сміявся сам до себе.

Та реготав не він один. Темне судно переповнювали звуки, які свідчили про задоволення. Крісті зронила: «Я в захваті – тричі ура для Райлі!» Кілька грубих горлянок із її загону підхопили трикратне «ура», як щасливі п’янички.

На оглядову палубу стрибнули блискучі від води Джен та Кевін.

– Всі, босе, – гукнула Джен до Райлі. Отож, хтось із пасажирів таки спробував рятуватися плавом. Я навіть не зауважила.

Я роззирнулася в пошуках Фреда. Цілу хвилю шукала його очима. Коли нарешті я збагнула, що не можу дивитися в бік торгових автоматів, то одразу рушила в тому напрямку. Спершу мені здалося, що у мене від хитавиці почалася морська хвороба, але я наблизилася до Фреда – і все минулося; він стояв біля вікна. Він коротко мені всміхнувся, а тоді глянув понад моєю головою. Я простежила його погляд – він спостерігав за Райлі. З’явилося відчуття, що Фред споглядає за ним уже досить довго.

– Гаразд, дітки, – мовив Райлі. – Ви скуштували солодкого життя, але спершу нас чекає відповідальне завдання.

Його слова підтримало завзяте ревіння.

– Мені лишилося розповісти вам іще три речі на десерт, тож нумо топити цю посудину – і гайда додому!

Сміх перемішувався з ричанням – військо заходилося руйнувати судно. Ми з Фредом вистрибнули з вікна й спостерігали за безчинством здалеку. Уже зовсім скоро з гучним металевим тріском пором луснув навпіл просто посередині. Тонути уламки почали з середини – ніс і корма задерлися мало не вертикально вгору. Під воду обидві половини занурилися майже водночас – корма випередила ніс буквально на пару секунд. Зграя баракуд рушила до нас. Ми з Фредом попливли до берега.

Додому ми бігли з усіма, проте все одно тримали дистанцію. Кілька разів Фред пильно зиркнув на мене, наче мав щось на оці й хотів поділитися, але щоразу передумував.

Коли ми нарешті повернулися в будинок, Райлі трохи почекав, поки притамується радісне збудження. Та ще кілька годин він був зайнятий тим, що намагався змусити вампірів виявити бодай дрібку серйозності. Вперше за весь час він угамовував не бійку, а веселе піднесення. Якщо обіцянки Райлі виявляться брехнею (а я цього певна), то коли закінчиться війна, йому буде несолодко. Відчувши таку розкіш справжнього бенкету, вурдалаки не схочуть повертатися до обмежень. Але сьогодні Райлі був героєм.

Аж нарешті, коли вже сонце, за моїми оцінками, підбилося доволі-таки високо в небі, всі заспокоїлися і повернули собі здатність сприймати інформацію. З їхніх облич можна було зробити висновок, що зараз вони вислухають будь-що, аби тільки це виходило з вуст Райлі.

Райлі з серйозним обличчям піднявся до половини сходів.

– Три речі, – почав він. – По-перше, нам слід переконатися, що перед нами – саме ворожий клан. Якщо ми випадково наскочимо на інший клан і всіх повбиваємо, цим самим ми розкриємо свої карти. А нам хочеться, щоб ворог був самовпевнений і непідготовлений. Потрібний нам клан вирізняють кілька особливостей, які важко не помітити. Зовні вони інші, у них жовті очі – це раз.

Звідусіль залунав збентежений шепіт.

– Жовті? – перепитав Рауль із відразою в голосі.

– У світі вурдалаків є багато такого, чого ви ще не звідали. Я вже вам казав: вороги старші за нас. Очі їхні пожовтіли з роками – це виказує їхню слабкість. Ще одна перевага на нашому боці, – він кивнув сам до себе, мовби підтверджуючи, що з першим пунктом він закінчив. – Але є й інші старі вурдалаки, і тому нам варто пам’ятати про другу особливість ворожих нам вампірів. Оце і є десерт, про який я згадував, – Райлі хитро посміхнувся і зробив коротку паузу. – Вам важко буде це зрозуміти, – попередив він, – я й сам досі не можу прийти до тями, хоча бачив це на власні очі. Отже, по-друге, з роками ці вурдалаки так пом’якшали, що у своєму клані тримають замість кімнатної тваринки живу людину.

Цю заяву зустріла мертва тиша. Ніхто не вірив.

– Знаю, таке важко перетравити. Але це правда. Отож ми точно знатимемо, що це вороги, бо з ними буде жива дівчина.

– Тобто… як це? – не втрималася Крісті. – Вони кругом за собою тягають їжу, чи що?

– Ні, це завжди одна й та сама дівчина, і вони й не збираються її вбивати. Не відаю, як це їм удається, та й не знаю навіщо. Може, їм просто подобається, що вони не такі, як усі. Може, вони люблять похизуватися власним самоконтролем. Може, їм здається, що так усі повірять: вони дужчі, ніж є насправді. Я цього второпати не здатен. Але я бачив її. Ба більше: чув її запах.

Повільно, з драматичними ефектами, Райлі запхнув руку в кишеню куртки й витягнув звідти полі етиленовий пакетик на застібці, всередині якого лежала зім’ята тканина.

– За минулі тижні я дещо розвідав – підглядав за жовтоокими, щойно вони з’явилися на нашій території, – він зробив паузу й кинув на присутніх батьківський погляд. – Я старався для своїх діток. Отож коли я збагнув, що ворог наближається, то вкрав оце, – він потрусив пакет, – щоб нам легше було взяти слід. Усі ви маєте добре запам’ятати цей запах. Він передав пакет Раулю, а той відкрив застібку й глибоко вдихнув. Коли Рауль зиркнув на Райлі, в очах його було збентеження.

– Атож, – кивнув Райлі. – Дивина, правда?

Рауль, задумливо звузивши очі, передав пакет Кевіну.

Один по одному всі вурдалаки понюхали пакет – і ніхто не втримався, щоб від подиву не розширити очі. Мені було так цікаво, що я бокувала й бокувала від Фреда, аж поки не відчула хвилю нудоти, яка означала, що я вийшла за його захисне коло. Я скрадалася вперед, поки не опинилася біля хлопчини-павука – він стояв у хвості черги. Коли прийшла його черга, він нюхнув пакет і вже хотів повернути його хлопцю, що дав йому трофей, але я простягнула руку й тихенько засичала. Блондинчик здивовано блимнув на мене, наче вперше в житті побачив, і нарешті передав мені пакет.

Схоже, червона тканина всередині – то блузка. Про всяк випадок не відриваючи очей від вампірів, які оточували мене, я встромила ніс у дірку і вдихнула запах.

Ах! Я одразу збагнула, що означав подивований вираз на всіх без винятку обличчях, – зараз на моєму лиці розквітав точно такий самий. Бо в людини, яка носила цю блузку, кров була солодка-солодка. Вживши слово «десерт», Райлі не жартував. З іншого боку, ще ніколи я не почувалася такою ситою. Отож хоча мої очі з розумінням розширилися, горло моє не здавив біль, змушуючи мене кривитися. Неабияка втіха – скуштувати такої крові, але саме в цю мить мене не дратувало, що я не можу зробити цього просто зараз.

Цікаво, як скоро спрага знову підкорить мене? Зазвичай за кілька годин після останнього ковтка крові біль у горлі починав поступово повертатися, мені ставало гірше й гірше, аж доки – за кілька днів – я не могла забути про нього ні на секунду. Може, неймовірна кількість крові, яку я щойно випила, відстрочить біль? Скоро я дізнаюся.

Я роззирнулася, щоб упевнитись: ніхто не чекає від мене пакета, – і вирішила, що Фредові теж цікаво буде понюхати. Райлі перехопив мій погляд, ледь помітно всміхнувся й слабенько хитнув підборіддям в той бік, де сидів Фред. Від цього мені одразу закортіло зробити наперекір, але я стрималася. Не хотілося, щоб Райлі мене підозрював.

Отож я попрямувала назад до Фреда, не зважаючи на нудоту, яка зникла, щойно я опинилася поряд із ним. Я простягнула йому пакет. Здається, йому було приємно, що я про нього не забула: він усміхнувся й понюхав блузку. Через секунду він задумливо кивнув сам до себе. Пакет він повернув мені з багатозначним поглядом. Коли ми опинимося на самоті наступного разу, подумала я, він нарешті вимовить те, що вже давно мав на оці мені сказати.

Я жбурнула пакет хлопчині-павуку, який зреагував так, наче йому з неба на голову камінь упав, хоча в останню мить устиг підхопити блузку.

Всі обговорювали запах. Райлі двічі плеснув у долоні.

– Гаразд, це був десерт, про який я згадував. З жовтоокими обов’язково буде дівчина. Отож той, хто дістанеться до неї перший, і отримає десерт. Усе просто.

Залунало захоплене ричання й суперницьке гарчання.

Все просто, але… неправильно. Хіба не знищення ворожого клану – наша мета? Ключем до перемоги мала би бути єдність, а не десерт, який дістанеться найспритнішому. Бо в такому разі єдиний гарантований результат – смерть дівчини. Я могла б вигадати дюжину переконливіших видів заохочення війська. Наприклад, дівчину отримає той, хто вб’є найбільше жовтооких. Або той, хто покаже, що в нього найсильніший командний дух. Або той, хто найточніше дотримуватиметься плану. Або той, хто чітко виконуватиме накази. Або найцінніший гравець команди[7] тощо. Ми б мали у першу чергу зосередитися на загрозі, яка йде точно не від людини.

Я роззирнулась – і подумала, що ніхто в цій кімнаті не міркує в унісон зі мною. Рауль і Крісті пожирали одне одного палючими поглядами. Сара і Джен пошепки сперечалися, чи не варто їм розділити винагороду.

Ні, мабуть, Фред таки міркував так само, як я. І зараз він нахмурився.

– І по-третє, – мовив Райлі. І вперше в голосі його майнула неохота. – Можливо, усвідомити це буде навіть важче, тому доведеться вам показати. Я не проситиму вас робити нічого, чого не робитиму сам. Пам’ятайте: я з вами від першого кроку до останнього.

Вампіри знову завмерли. Я запримітила, що Рауль уже відібрав у блондинчика пакет із блузкою і зараз по-власницькому його стискає.

– Вам іще багато чого треба дізнатися про природу вампірів, – мовив Райлі. – Деякі речі зрозумілі, інші – ні. Те, що я зараз покажу, спершу може здатися неможливим, але я відчув це на власній шкурі й поділюся цим досвідом із вами, – він довгу хвилю мовчав. – Чотири рази на рік сонце світить під певним кутом, і тому протягом одного дня чотири рази на рік нам можна безпечно… виходити на денне світло.

Ні найменшого поруху. Ні подиху. Райлі балакав до кам’яних статуй.

– Сьогодні починається саме такий день. Сонце, яке зараз встає за вікном, не вразить нас. І ми використаємо цей рідкісний шанс, щоб заскочити ворога зненацька.

У мене в голові все перемішалося. Виходить, Райлі відомо, що ми можемо безпечно виходити під сонячне проміння? Чи все-таки він не знав – і наша сотворителька нагодувала його вигадкою про «чотири дні на рік»? Чи… це все правда, і нам із Дієго пощастило опинитися на сонці саме в один із цих днів? Але ж Дієго і раніше виходив надвір удень, ховаючись у тіні. А Райлі намагався запевнити нас, що це явище сезонне, як сонцестояння, – а ми ж бо з Дієго спокійно виходили на світло чотири дні тому.

Я могла зрозуміти, чому і Райлі, і наша сотворителька намагаються тримати нас під контролем вигадками про сонце. Це було очевидно. Але для чого говорити правду – таку обмежену правду – зараз?

Можу заприсягтися, що це якось пов’язано з тими жахливими темними плащами. Вона, певно, не хоче затягувати до останнього дня. Плащі ж не пообіцяли їй життя в тому разі, якщо ми переб’ємо всіх жовтооких. Гадаю, вона кулею полетить ховатися за тридев’ять земель, щойно виконає свою місію. Спершу треба знищити всіх жовтооких, а тоді можна взяти довгу відпустку й поїхати собі в Австралію абощо – кудись на той кінець світу. І можу на що завгодно закластися, що вона не збирається надсилати нам тиснені золотом запрошення. Тільки-но повернеться Дієго, ми теж маємо тікати. Подалі від Райлі та сотворительки. І ще слід натякнути про це Фреду. Я вирішила, що саме так і зроблю, коли нам випаде хвилька наодинці.

В промові Райлі було стільки маніпулювання, аж я не була певна, що вхопила геть усе. Якби ж тут був Дієго – ми б із ним усе проаналізували удвох!

Якщо Райлі вигадав байку про чотири дні на рік на ходу, я можу його зрозуміти. Не міг же він просто сказати: «Гей, я вам тут брехав усе ваше життя, а зараз уперше скажу правду». Він потребує нас для битви й не може похитнути бодай слабеньку довіру, яку завоював.

– Я розумію, вас лякає сама думка про це, – звернувся Райлі до статуй. – Ви всі досі живі, бо слухалися мене й поводились обережно. Ви вчасно поверталися додому, не коїли помилок. Страх робив вас мудрими й обачними. Я не сподіваюся, що ви легко відкинете цілком прагматичний страх. Але… – він швидко оглянув кімнату. – Я маю надію, що за мною ви зважитеся вийти надвір.

Очі його на частку секунди відірвалися від аудиторії та ковзнули на якусь точку понад моєю головою.

– Дивіться на мене, – звелів Райлі. – Слухайте мене. Довіряйте мені. Коли переконаєтеся, що зі мною все гаразд, вірте своїм очам. У цей особливий день сонце має на нашу шкіру дивний вплив. Ви побачите все на власні очі. І вам це в жодному разі не зашкодить. Я б ніколи без потреби не поставив вас під загрозу. І ви це добре знаєте.

Він рушив сходами нагору.

– Райлі, а не можна просто дочекатися… – почала була Крісті.

– Слухай уважно, – відтяв Райлі, рівним кроком і далі рухаючись нагору. – Це дасть нам вагому перевагу. Жовтооким чудово відомо про чотири дні на рік, але вони й гадки не мають, що ми це також знаємо, – не припиняючи говорити, він відчинив двері підвалу й вийшов у кухню. В кухні були зашторені геть усі вікна, сюди не проникало жодного промінчика світла, проте ніхто не наважувався наблизитися до відчинених дверей. Крім мене. Голос Райлі віддалявся. – Молоді вампіри нешвидко звикають користатися цим винятком, і не без підстав. Адже якщо ви втратите пильність за білого дня, довго не протягнете.

Я відчула на собі очі Фреда й озирнулася через плече. Він стурбовано дивився на мене, наче ладен був щомиті накивати п’ятами, от тільки бігти йому було нікуди.

– Усе гаразд, – прошепотіла я майже беззвучно. – Сонце нам не зашкодить.

«Ти йому довіряєш?» – самими вустами відгукнувся він.

«Аж ніяк».

Фред звів одну брову і трохи розслабився.

Я озирнулася. На що це Райлі так видивлявся перед тим? У підвалі нічого не змінилося: ті самі світлини мертвих членів родини, маленьке люстерко, годинник із зозулею. Гм-м-м… Райлі перевіряв, котра година? Мабуть, наша сотворителька перед ним теж поставила кінцевий термін.

– О’кей, дітки, я виходжу, – мовив Райлі. – Сьогодні можете не боятись, я вас запевняю.

Крізь відчинені двері підвал затопило світло – підсилене (як я вже знала) відблиском шкіри Райлі. На стінах затанцювали яскраві сонячні зайчики.

З шипінням і гарчанням наш клан позадкував у найтемніший куток, тримаючись оддалік Фреда. Крісті забилась якнайдалі – схоже було, що вона використовувала своїх поплічників як щит.

– Розслабтеся! – гукнув згори Райлі. – Зі мною все гаразд. Ні болю, ні опіків. Виходьте – і самі переконаєтеся. Ну ж бо!

Ніхто й кроку не зробив до дверей. Позаду мене попід стіною скорчився Фред, у паніці витріщаючись на світло. Я ледь помітно хитнула рукою, щоб привернути його увагу. Він зиркнув угору на мене й цілу секунду вивчав мій спокійний вираз обличчя. Потім повільно випростався поряд зі мною. Я заохочувально усміхнулася.

А всі чекали, коли ж у них запалає шкіра. Цікаво, чи мала я в очах Дієго такий самий дурнуватий вигляд?

– Знаєте, – нагорі міркував уголос Райлі, – незле буде подивитися, хто з вас найсміливіший. У мене є здогадки, хто перший наважиться переступити поріг, але я можу й помилятися.

Я закотила очі. Як «тонко», Райлі!

Але ж, звісно, це спрацювало. Рауль майже зразу почав дюйм по дюйму скрадатися сходами нагору. Він клацнув пальцями до Кевіна – і той та хлопчина-павук удвох обступили Рауля з флангів.

– Ви ж чуєте мій голос, – казав тим часом Райлі. – І знаєте, що я не згорів. Не поводьтесь, як немовлята! Ви ж вурдалаки! Отож і чиніть відповідно.

Та й досі ні Рауль, ні його приятелі так і не змогли підійти ближче, ніж до підніжжя сходів. А більше ніхто взагалі не рухався. За кілька хвилин Райлі повернувся. У дверях від ледь означено мерехтливо світився у непрямому сонячному промінні.

– Погляньте на мене – зі мною все гаразд! Серйозно! Мені за вас соромно. Ходи сюди, Раулю!

Врешті-решт Райлі довелося згребти Кевіна на оберемок (бо Рауль метнувся з дороги, щойно збагнув, до чого йдеться) й витягнути нагору силоміць. Я впіймала той момент, коли вони обидва опинилися на сонці, коли сяєво, відбите від їхньої шкіри, стало нестерпним.

– Скажи їм, Кевіне, – звелів Райлі.

– Раулю, зі мною все гаразд! – гукнув згори Кевін. – Ого! Я весь… свічуся! З глузду з’їхати! – засміявся він.

– Молодець, Кевіне, – голосно мовив Райлі.

Рауль не витримав. Скреготнувши зубами, він помарширував сходами нагору. Він не поспішав, але вже зовсім скоро теж світився і сміявся до Кевіна.

І навіть після цього у Райлі забрало значно більше часу, ніж я очікувала, щоб вигнати всіх на світло. І досі вурдалаки виходили один по одному. Райлі нетерпеливився. Тепер він уже не так заохочував, як погрожував.

Фред кинув на мене погляд, у якому явно читалося: ти знала?

«Так», – самими вустами відповіла я.

Він кивнув і попрямував сходами нагору. Біля стіни досі тулилося з десяток вампірів, здебільшого з загону Крісті. Я ж пішла за Фредом. Краще триматися золотої середини. І хай Райлі думає собі, що хоче.

У дворі перед дверима, мов дзеркальні кулі на дискотеці, світилися вампіри – зосередженими поглядами вони роздивлялися власні руки та обличчя одне одного. Фред без затримки вийшов на сонце – зважаючи на обставини, з його боку це був вияв неабиякої сміливості. Крісті ж стала наочним прикладом того, як глибоко в голови нам Райлі втовкмачив страх. Вона чіплялася за знайомі реалії, незважаючи на те, що навіч бачила доказ протилежного.

Ми з Фредом стояли трохи оддалік одне від одного. Він уважно себе обзирнув, тоді з голови до ніг окинув поглядом і мене, далі витріщився на решту. Я вражено зауважила, що Фред, такий тихий, не просто прискіпливо, а майже як дослідник вивчав речові докази. Весь час він зважував слова та дії Райлі. Чи докопався він уже до правди?

Райлі довелося силоміць випхати нагору Крісті, а за нею вже потягнулась і її банда. Нарешті ми всі стояли на сонці та здебільшого тішилися, який гарний вигляд маємо в сонячному промінні. Райлі звелів приготуватися до останнього тренування – мені здалося, воно потрібне було радше для того, щоб усі нарешті сконцентрувалися. Знадобилася ціла хвилина, але зрештою всі усвідомили, що веселощі закінчились, і притихли, аж яріючи від люті. Попереду маячіла справжня бійка, коли дерти й палити не просто дозволять, а й заохочуватимуть це, і сама думка про таке збуджувала чи не більше за полювання. Таких, як Рауль, Джен та Сара, це тільки розпалювало.

Райлі знову зосередився на стратегії, яку намагався вкласти нам у голови останні кілька днів: щойно ми занюхаємо запах жовтооких, маємо розділити їх на два гурти і поодинці оточити. Рауль нападатиме з фронту, а Крісті – з флангу. План якнайбільше пасував до їхніх характерів, хоча я не була певна, що в мисливському запалі вони будуть здатні дотримуватися цієї стратегії.

Після години тренувань Райлі знову всіх зібрав, і Фред одразу ж рушив на північ; решту ж Райлі вишикував обличчям на південь. Я трималася поблизу Фреда, хоча й гадки не мала, що відбувається. Відійшовши кроків на сто від гурту, Фред зупинився на узліссі в тіні ялини. Ніхто не дивився, як ми віддаляємося. Фред не відривав погляду від Райлі, мовби хотів пересвідчитися, чи бачить той, що ми пішли.

Райлі ж тим часом заговорив:

– Пора виступати. Ви дужі й підготовлені. І жадаєте бою, правда ж? Відчуваєте пал у горлі? Готуйтеся до десерту.

І він мав рацію. Хай скільки крові ми випили, це аж ніяк не сповільнило повернення спраги. Ба більше: я не була певна, але мені здалося, що тепер спрага повертається навіть швидше і з більшою силою. Можливо, переїдання в цьому сенсі виходить тільки на гірше.

– Жовтоокі повільно наближаються з півдня, дорогою вони добре годуються, щоб зміцнитися на силі, – сказав Райлі. – Вона за ними стежить, отож я знаю точно, де вони зараз. У потрібному місці і вона, і Дієго до нас приєднаються, – він кинув швидкий погляд туди, де я щойно стояла, на мить на його обличчя набігла хмарка, але так само швидко розтанула, – і ми налетимо на ворогів як цунамі. Ми їх просто ошелешимо. І незабаром святкуватимемо перемогу, – посміхнувся Райлі. – А в когось буде подвійне свято. Раулю, дай-но мені пакет, – Райлі простягнув руку.

Рауль неохоче пожбурив йому пакет із блузкою. Здавалося, Рауль уже заявив своє право на дівчину, присвоївши її запах.

– Ще раз усі понюхайте. Треба зосередитися.

Зосередитися на бою? Чи на дівчині?

Цього разу Райлі сам обійшов усіх із блузкою в руках, наче хотів особисто пересвідчитися, які всі спраглі. З реакції присутніх я зрозуміла, що горло у них горить не менше, ніж у мене. Від запаху блузки вони кривилися й гарчали. Не було необхідності вдруге нагадувати нам цей запах – ми пам’ятали його занадто добре. Тож це була, певно, така собі перевірка. На саму думку про дівчину рот мій наповнився отрутою.

– Ви зі мною? – гаркнув Райлі.

Всі одностайно закричали на згоду.

– То покажіть їм, дітки!

Вампіри знову нагадували зграю баракуд, тільки цього разу на суходолі.

Фред не ворухнувся, і я застигла поряд із ним, хоча знала, що цим тільки гаю час. Якщо я збираюся чимшвидше знайти Дієго й витягнути його з бійки, перш ніж почнеться пекло, я маю зараз бути в передніх лавах. Я кинула навздогін війську схвильований погляд. Я й досі прудкіша за багатьох – я ж бо молодша.

– Райлі не зможе згадати про мене ще хвилин двадцять, – сказав Фред знайомим байдужим голосом, наче в минулому ми неодноразово вели такі розмови. – Я вже перевіряв час. Навіть якщо я значно віддалюся, його нудитиме, коли він спробує про мене згадати.

– Справді? Круто!

– Я тренувався, – посміхнувся Фред, – спостерігав, який буває ефект. Тепер я вже здатен ставати цілковито невидимим. Ніхто не зможе на мене поглянути, якщо я цього не захочу.

– Так, я зауважила, – мовила я, а по паузі висловила здогадку: – То ти не битимешся?

– Звісно, ні, – похитав головою Фред. – Це ж очевидно, що від нас чимало приховують. Я не збираюся бути пішаком Райлі.

Отже, Фред сам про все здогадався.

– Я вже давно збирався втекти, але спершу хотів перемовитися з тобою, а до цього моменту нагоди не випадало.

– Я теж хотіла з тобою поговорити, – кивнула я. – Тобі варто знати, що Райлі брехав про сонце. Чотири дні на рік – це цілковита маячня. Гадаю, Стів, Шеллі та інші про все здогадались – і втекли. А щодо прийдешньої битви – там усе не так просто, як нам кажуть. У нас є більш ніж один ворог, – швидко промовила я, з жахом усвідомлюючи, як рухається сонце, як спливає час. Мені треба знайти Дієго!

– Я не здивований, – спокійно відповів Фред. – І тому вибуваю з гри. Збираюся поблукати на самоті, подивитися на світ. Точніше, я збирався робити це на самоті, а тоді подумав: може, ти захочеш приєднатися? Зі мною тобі нíчого боятися. Ніхто не зможе нас вистежити.

Якусь секунду я вагалася. В такий момент дуже важко було відмовлятися від безпеки, яку давав Фред.

– Мені треба знайти Дієго, – похитала я головою.

– Розумію, – він задумливо кивнув. – Знаєш, якщо ти можеш за нього поручитися, бери його з собою. Здається, чисельність іноді може виявитися перевагою.

– Так, – палко погодилась я, пригадуючи, якою вразливою почувалася на дереві поряд із Дієго, коли наближалися чотири постаті в плащах-мантіях.

Зачувши мій тон, Фред звів брову.

– Райлі бреше принаймні ще про одне, – пояснила я. – Будь обережний. Люди не повинні знати, що ми існуємо. Бо на світі є дивні вампіри, здатні зупинити будь-який клан, якщо той занадто виставляється напоказ. Я їх бачила – не раджу тобі попадатися їм у руки. Просто не виходь удень на сонце і полюй із головою, – я знову знервовано зиркнула на південь. – Маю поквапитися!

Фред замислено перетравлював мої одкровення.

– Гаразд. Наздоженеш мене. Якщо захочеш. Я б не проти дізнатися побільше. Чекатиму на тебе у Ванкувері один день. Я добре знаю місто. Залишу тобі слід у… – він на секунду замислився, а тоді гигикнув, – у Парку Райлі. Слід виведе тебе на мене. Але за двадцять чотири години мене вже там не буде.

– Знайду Дієго – й одразу приєднаюся до тебе.

– Щасти тобі, Брі.

– Дякую, Фреде! І тобі удачі. Ще побачимося! – кинула я вже на бігу.

– Сподіваюся, – десь позаду відгукнувся він.

А я погнала на запах нашого маленького війська – так швидко я ще в житті не бігала. Пощастило, що їм довелося ненадовго зупинитися – не знаю, мабуть, Райлі знову їх виховував, – оскільки я наздогнала своїх раніше, ніж очікувала. А може, Райлі нарешті згадав про Фреда й стишив ходу, щоб пошукати нас. Коли я наблизилася, вампіри бігли розміреним кроком, майже дисципліновано, як і минулої ночі. Я постаралася прослизнути в шерегу, не привертаючи до себе уваги, але побачила, як Райлі коротко озирнувся на тих, хто пас задніх. Очі його сфокусувалися на мені, й він наддав ходу. Може, подумав, що Фред зі мною? Що ж, Райлі більше ніколи не побачить Фреда.

Та вже за п’ять хвилин усе змінилося.

Рауль занюхав слід. Із диким ревом він гайнув уперед. Райлі так нас усіх накрутив, що вистачило малесенької іскри, аби стався вибух. Ті, хто біг поблизу Рауля, теж уловили запах – і всі мов збожеволіли. Краще б Райлі не повторював стільки разів про дівчину, бо думка про неї витіснила всі інші його накази. З армії ми перетворилися на мисливців. Яка там гра в команді! Гонитва за кров’ю.

Хоча я знала, що оповідки Райлі зіткані з брехні, все одно не могла опиратися запаху. Останньою, позаду всієї зграї, я нарешті наразилася на слід. Свіжий. Сильний. Людина була тут зовсім нещодавно, і пахла вона так звабливо! Вчора я випила чимало крові, але це не мало значення. Спрага палила мене.

Я наздоганяла зграю, намагаючись не втрачати голови. Єдине, що хоч якось могло в цьому допомогти, – це триматися подалі від решти. Найближче до мене був Райлі. Він… теж відстав навмисне?

Викрикуючи накази, він здебільшого повторював одне й те саме:

– Крісті, в обхід! В обхід! Заходь збоку! Крісті, Джен, відділіться нарешті!

Але його план оточення ворога з двох боків просто на очах летів до біса.

Райлі підскочив до основного загону й стиснув Сару за плече, шарпнув її ліворуч, і вона огризнулася.

– В обхід! – заволав Райлі. Ухопив блондинчика, чийого імені я й досі не знала, і штовхнув до Сари, якій це дуже й дуже не сподобалося. Та на якусь мить увага Крісті нарешті відвернулася від жаги полювання – і вона згадала, що має дотримуватися стратегії. Вона кинула лютий погляд услід Раулю й нарешті заверещала на свій загін:

– Сюди! Швидше! Ми їх обженемо і дістанемося дівчини першими!

– А ми з Раулем атакуємо з фронту! – гукнув до неї Райлі, відвертаючись.

Я вагалася, але досі бігла прямо. Мені не хотілося нікого атакувати з фронту, проте в загоні Крісті вже почалися сварки. Сара вхопила блондинчика за шию. Звук, із яким відірвалася його голова, змусив мене прийняти рішення. Я погнала за Райлі, міркуючи, чи зупиниться Сара, аби спалити вампіра, який грався у людину-павука?

Наблизившись на достатню відстань, щоб мати змогу добре бачити Райлі, я прямувала за ним на деякій віддалі, поки ми не наздогнали Рауля. Через знадливий запах людини мені важко було думати про щось інше.

– Раулю! – заволав Райлі.

Рауль не озираючись загарчав. Солодкий запах цілком поглинув його увагу.

– Мені треба допомогти Крісті! Побачимося на місці! І сконцентруйтеся!

Я різко зупинилась і невпевнено завмерла.

Але Рауль мчав собі, ніяк не реагуючи на слова Райлі. Тоді Райлі зменшив швидкість – тепер він біг підтюпцем, а згодом узагалі перейшов на ступу. Мені слід було ворушитися швидше, та він, мабуть, усе одно б почув, якби я вирішила сховатися. З посмішкою він розвернувся – і побачив мене.

– Брі! Я гадав, ти з Крісті.

Я не відповіла.

– Чув, як когось поранили. В загоні Крісті я потрібен більше, ніж у загоні Рауля, – швидко пояснив він.

– Ти… нас кидаєш?

Райлі перемінився на обличчі. Було враження, наче я крок за кроком спостерігаю на його лиці, як він міняє тактику. Зненацька його очі збуджено розширилися.

– Я стурбований, Брі. Я вже тобі казав, що до нас збиралася приєднатися вона, хотіла допомогти, але я ніяк не натраплю на її слід. Щось скоїлося. Маю її знайти.

– Ти в жодному разі не встигнеш знайти її перш, ніж Рауль добереться до жовтооких, – зауважила я.

– Мені конче треба з’ясувати, що відбувається, – в голосі його чулося щире занепокоєння. – Вона мені потрібна! І мови не було, щоб у бою я лишився сам!

– Але ж усі…

– Брі, я повинен її знайти! Негайно! Вас цілком достатньо, щоб ошелешити жовтооких. А я повернуся, коли тільки зможу.

Голос його був такий щирий! Я повагалася, озираючись туди, звідки ми прийшли. Фред уже, мабуть, на півдорозі до Ванкувера. Райлі так і не запитав про нього. Мабуть, дар Фреда і досі працює.

– Дієго має бути там, – нетерпляче сказав Райлі. – Він нападатиме у перших лавах. Невже ти не вловила його запаху? Чи була ще задалеко?

Я похитала головою – Райлі мене цілком заплутав.

– Дієго був тут?

– Зараз він із Раулем. Якщо поквапишся, встигнеш урятувати йому життя.

Довгу секунду ми не зводили одне з одного очей, а тоді я зиркнула на південь, куди подався Рауль.

– Молодець, – похвалив мене Райлі. – Побіжу розшукаю її, а тоді повернуся, щоб замести сліди. Ви, дітки, впораєтеся! Поки ти дістанешся на місце, певно, все уже буде позаду.

Райлі помчав у напрямку, перпендикулярному до сліду, по якому ми йшли. Я зціпила зуби – Райлі занадто впевнено взявся до пошуків! Бреше до останку.

Але не схоже, що в мене був вибір. Тож я знову прудким розміреним кроком побігла на південь. Маю знайти Дієго. Витягнути його з самої гущавини бійки, якщо до цього дійде. А тоді ми приєднаємося до Фреда. Або втечемо тільки вдвох. Нам треба сховатися. Я розповім Дієго, що Райлі брехав. І він збагне, що Райлі й на гадці не мав допомогти нам виграти битву, яку сам же й ініціював. Отож і немає причин і далі йому допомагати.

Спершу я натрапила на людський запах, потім на слід Рауля. Запаху Дієго не було. Невже я так відстала? Чи просто людський аромат забиває всі інші? Половина мого мозку захопилася цим безплідним полюванням – звісно, ми легко розшукаємо дівчину, та чи не втратимо ми через це здатності битись як одна команда? Ми ж бо точно кігтями й зубами боротимемося за її кров!

Зненацька десь попереду вибухнули зойки, ричання, скрегіт – і я миттю здогадалася, що битва розпочалась і що я запізнилась, аби витягнути з неї Дієго. Отож я просто пришкварила швидше. Може, мені ще пощастить його врятувати.

У повітрі витав димок – солодкий густий сморід горілого вурдалака, – цей запах приніс вітер. Розгардіяш посилювався. Можливо, все вже й справді майже позаду. Хто переміг – наш клан? І Дієго вже чекає на мене?

Я метнулася крізь стіну важкого диму – й опинилася на величезній порослій травою луці. Перестрибнула через камінь – і за мить збагнула, що це – безголове тіло.

Очі мої прочісували поле битви. Кругом валялися шматки вурдалаків, а з величезної ватри в сонячне небо валив пурпуровий дим. Попід набряклою хмарою диму можна було розрізнити сліпуче-блискучі постаті, які металися й борюкалися, а скрегіт, із яким роздиралися на шматки вурдалацькі тіла, не вщухав.

А я шукала одне: чорний кучерявий чуб Дієго. І ні в кого навкруги не було такого темного волосся. Був один здоровезний вампір – такий темночубий, що його волосся здавалося майже чорним, але він був занадто кремезний, і коли я придивилася, то угледіла, як він віддирає Кевінові голову, жбурляє її в полум’я, а тоді стрибає комусь на спину. Джен? Був іще один вампір із прямим чорним волоссям – на цей раз занадто мініатюрний, щоб бути Дієго. Чорнявий вурдалак рухався так швидко, що я не могла розрізнити, хлопець це чи дівчина.

Я знову роззирнулася, почуваючись як на долоні. Вбирала очима обличчя. Щось було зовсім мало вампірів, навіть якщо рахувати загиблих. Мабуть, чимало вурдалаків уже спалили. Серед живих здебільшого були незнайомці. На мене зиркнув якийсь білявець, зустрівшись зі мною поглядом, і в сонячному промінні очі його спалахнули золотом.

Ми програли. Кепсько.

Я почала відступати до дерев, але недостатньо швидко, оскільки досі шукала Дієго. Його тут не було. Не було й знаку, що він узагалі тут з’являвся. Ні сліду його запаху, хоча я розрізняла аромати майже всіх членів Раулевого загону, а ще запахи незнайомців. Змусила себе роздивитися останки. Ніщо не нагадувало Дієго. Я б упізнала навіть один-єдиний палець!

Я розвернулася й побігла до дерев, зненацька втямивши, що про Дієго Райлі збрехав так само, як і про решту.

І якщо Дієго не тут, то він уже мертвий. Усе легко стало на свої місця – здалося, що я й так давно вже знала правду. З тої самої миті, коли Дієго не переступив порогу підвалу слідком за Райлі. Вже тоді Дієго не було серед живих.

Я вже заглибилася в ліс, аж раптом ззаду на мене налетіло щось таке потужне, як чавунна куля, якою розвалюють будинки, та жбурнуло на землю. Чиясь рука стисла мене за шию.

– Будь ласка! – схлипнула я. Просила, щоб смерть була миттєвою.

Рука завагалась. Я не відбивалася, хоча інстинкт спонукав мене кусатися, битися, роздирати ворога. Та твереза половина мене усвідомлювала, що це не допоможе. Райлі збрехав і про те, що ці старі вампіри – слабкі, – у нас від самого початку не було жодного шансу. Та навіть якби у мене й з’явився шанс здолати чужака, я все одно не здатна була поворухнутися. Дієго більше немає, і пекуче усвідомлення цього вбило в мені снагу до боротьби.

Раптом я опинилась у повітрі. Влетіла в дерево й упала на землю. Слід було зробити спробу тікати, але ж Дієго все одно мертвий. І цього не змінити.

Білявець пильно дивився на мене, тіло його було готове до стрибка. На вигляд він був управним бійцем – набагато кращим, ніж Райлі. Проте він не робив ніяких випадів. Не божеволів од бою, як Рауль чи Крісті, а цілковито тримав себе в руках.

– Будь ласка, – повторила я, воліючи, щоб усе скінчилося чимшвидше. – Я не хочу битися.

Хоча він і досі стояв у сторожкій позі, обличчя його змінилося. Він дивився якось дивно – я не могла вхопити цього виразу. Обличчя здавалося усезнаючим, та було в ньому ще щось. Співчуття? Принаймні жалість.

– І я не хочу, дитино, – відповів він спокійним лагідним голосом. – Ми просто захищаємося.

В його дивних жовтих очах було стільки щирості, що я аж зачудувалась, як могла я вірити в байки Райлі. Я почувалася… винною. Мабуть, цей клан і не збирався нападати на нас у Сієтлі. Як могла я довіряти бодай слову з того, що мені наплели?

– Ми не знали, – знічено пояснила я. – Райлі брехав нам. Вибачте.

Він якусь мить дослухався до звуків, і я збагнула, що на полі бою зовсім тихо. Все скінчилося.

Якщо в мене ще лишалися сумніви щодо того, хто переміг, то зараз вони цілком розвіялися: буквально через секунду до білявця приєдналася вурдалачка з хвилястим каштановим волоссям і золотими очима.

– Карлайле? – зронила вона збентеженим тоном, вдивляючись у мене.

– Вона не хоче битися, – пояснив білявець.

Жінка торкнулася його руки. Вампір і досі був напружений, готовий до стрибка.

– Вона така налякана, Карлайле. Може, ми ліпше…

Білявець на ім’я Карлайл озирнувся на неї, а тоді трохи випростався, хоча й досі тримався нашорошено.

– Ми не зашкодимо тобі, – мовила до мене жінка. У неї був м’який заспокійливий голос. – Ми не хотіли з вами битися.

– Вибачте, – прошепотіла я знову.

У голові моїй була повна каша. Дієго мертвий, це істина, і вона спустошує. Крім того, битва скінчилася, мій клан програв, а ворог переміг. Але в моєму мертвому клані було чимало вампірів, які б залюбки подивилися, як я горю, а ворог, зовсім не маючи на те причини, лагідно балакає до мене. Ба більше, з цими двома незнайомцями я почуваюся безпечніше, ніж із Раулем та Крісті. Яка полегша, що Рауль і Крісті мертві! Як усе заплутано!..

– Дитино, – мовив Карлайл, – ти здаєшся? Якщо ти не чинитимеш опору, ми обіцяємо, що не скривдимо тебе.

І я зразу йому повірила.

– Так, – прошепотіла я. – Так, я здаюся. Не хочу нікому зашкодити.

– Ходімо, дитино, – заохочувально простягнув він руку. – Дай моїй родині хвильку, щоб оговтатися, а потім ми дещо в тебе розпитаємо. Якщо відповідатимеш чесно, можеш нічого не боятися.

Я повільно підвелася, стараючись не робити різких рухів, які б могли здатися загрозливими.

– Карлайле! – покликав чоловічий голос.

До нас приєднався ще один жовтоокий вампір. Щойно я його побачила, випарувалось те слабеньке відчуття безпеки, яке охопило мене поряд із першими двома незнайомцями.

Він теж був русявий, але вищий і стрункіший. Уся його шкіра була в шрамах, і найбільше шрамів виявилося на шиї та нижній щелепі. Кілька слідів на руках були свіжі, але решту він отримав не в сьогоднішній бійні. Він брав участь у такій кількості сутичок, яку я й уявити не могла, і жодного разу не програв. Його жовтувато-карі очі палали, а в постаті ховалася насилу стримувана лють роздратованого лева.

Ледь побачивши мене, він приготувався до стрибка.

– Джаспере! – застеріг його Карлайл.

Джаспер різко зупинився й широко розплющеними очима витріщився на Карлайла.

– Що тут відбувається?

– Вона не хоче битися. Вона капітулювала.

Брови пошрамованого вампіра нахмурилися, і зненацька я відчула хвилю безнадії, хоча не була певна, що саме викликало в мене такий відчай.

– Карлайле, я… – завагався Джаспер, а тоді провадив далі, – мені шкода, але це неможливо. Коли з’являться Волтурі, не можна, щоб хтось із цих перволітків залишався серед нас. Ти уявляєш, у якій ми опинимося небезпеці?

Я не зовсім розуміла, що він має на увазі, але втямила достатньо. Він хотів моєї смерті.

– Джаспере, вона ж зовсім дитина! – запротестувала жінка. – Ми ж не можемо її просто холоднокровно вбити!

Дивно було чути, як вона говорить про нас, ніби ми й досі люди, ніби й досі вбивство – це гріх. Якого можна уникнути.

– Під загрозою вся наша родина, Есме. Ми не можемо дозволити, щоб Волтурі подумали, буцімто ми порушили правила.

Жінка на ім’я Есме стала поміж мною і тим, хто хотів мене вбити. Неймовірно, але вона обернулася до мене спиною.

– Ні. Я цього не допущу.

Карлайл стурбовано зиркнув на мене. Видно було, яка дорогá йому ця жінка. Мабуть, у мене був би такий самий вигляд, якби хтось опинився за спиною Дієго. Я постаралася якось виявити покірність, яку зараз відчувала.

– Джаспере, гадаю, варто ризикнути, – мовив Карлайл. – Ми не Волтурі. Ми дотримуємося їхніх правил, але ми не ставимося до життя так легковажно. Ми все їм пояснимо.

– Вони можуть подумати, що ми для захисту створили власних перволітків.

– Але ж це не так. А навіть якби було й так, на наших територіях ніхто не засвітився, тільки в Сієтлі. Немає закону, який забороняв би створювати вампірів, якщо ви здатні їх контролювати.

– Занадто небезпечно.

– Джаспере, – Карлайл обережно торкнув його за плече. – Ми не можемо вбити дитину.

Джаспер обпік чоловіка з добрими очима палючим поглядом, і зненацька я розсердилася. Він же не збирається скривдити лагідного вурдалака і його жінку, правда ж? Джаспер зітхнув, і я втямила, що все минулося. Моя злість випарувалася.

– Мені ця ситуація не подобається, – сказав він уже спокійніше. – Принаймні дозволь за нею наглядати. Ви двоє гадки не маєте, як поводитися з вампірами, які стільки часу вели дике життя.

– Звісно, Джаспере, – погодилася жінка. – Але будь до неї добрий.

Карлайл кивнув. Він простягнув Есме руку, й вони вдвох повз Джаспера вирушили до галявини.

– Гей, ти, – цього разу Джаспер обпік поглядом мене, – ходімо з нами. І не роби різких рухів, бо я тебе прикінчу.

Коли він обпалив мене очима, в мені знову піднялася хвиля злості, і якась часточка мене хотіла у відповідь заричати й вищирити зуби, але складалося враження, що він саме й чекає на такий привід.

Мов зненацька щось зміркувавши, Джаспер призупинився.

– Заплющ очі, – звелів він.

Я завагалася. Невже він усе-таки вирішив мене убити?

– Нумо!

Скреготнувши зубами, я склепила повіки. Ще ніколи я не почувалася такою безпомічною.

– Рухайся на мій голос і не розплющуй очей. Підглянеш – тобі кінець, ясно?

Я кивнула, міркуючи, що ж таке він хоче від мене приховати. Та принаймні вів він мене дбайливо – я не наскочила на жодне дерево. Коли ми опинилися на рівнині, звуки змінилися; дотик вітру був зовсім іншим, та й сморід від вогню, в якому горів мій клан, посилився. Я відчула на обличчі тепло сонця, і коли шкіра моя засвітилася, під повіками стало зовсім ясно.

Джаспер провадив мене ближче й ближче до потріскування язиків полум’я – підвів уже зовсім поруч, аж я відчула, як шкіру мою лоскоче дим. Я знала, що Джаспер може мене щосекунди вбити, але близькість вогню нервувала значно більше.

– Сиди тут. Не розплющуй очей.

Земля була тепла від сонця й багаття. Я сиділа непорушно і намагалася вдавати, що не становлю загрози, але відчувала на собі пекучий Джасперів погляд і від цього тільки дужче хвилювалася. Хоча я не мала зла на цих вурдалаків, вони ж бо справді просто захищалися, в мені почала прокидатися дивна лють. Я майже виходила з себе, наче на мене нарешті нахлинуло збудження, яке завжди охоплює під час битви.

Однак лють не затуманила мого мозку – я була занадто сумна, нещасна до глибини душі. Дієго не сходив мені з думки, я не могла не уявляти, як він помер.

Певна, що він ніколи б із доброї волі не виповів Райлі нашого секрету – секрету, завдяки якому я довіряла Райлі, поки не стало запізно. Внутрішнім зором я знову побачила обличчя Райлі – гладеньку холодну маску, котру він одягнув, коли погрожував покарати нас, якщо ми погано поводитимемося. Вдруге я слухала моторошну й на диво деталізовану оповідь: «…я відведу вас до неї і міцно триматиму, поки вона віддиратиме вам ноги, а тоді повільно-повільно палитиме пальці, вуха, язик – кожну частину вашого тіла»…

І тут я збагнула, що це Райлі описував смерть Дієго.

Ще тої ночі я вже була певна, що в Райлі щось змінилося. А змінило його вбивство Дієго – воно зробило його нечулим. Єдина річ із того, що казав мені Райлі, виявилася правдою: він цінував Дієго більше за всіх нас. Він любив Дієго. Але поза тим спостерігав, як наша сотворителька знищує єдину близьку йому істоту. І можливо, навіть допомагав їй. Убивав Дієго разом із нею.

Цікаво, якого болю потрібно було б завдати мені, щоб змусити зрадити Дієго? Мабуть, дуже сильного. І певна, саме такого дошкульного болю завдали Дієго, щоб змусити зрадити мене.

Мене мало не нудило. Хотілося прогнати з голови образ Дієго, який лементує і корчиться в муках, але картинка не щезала.

І тут лемент пролунав на галявині.

Повіки мої здригнулися, але Джаспер роздратовано рикнув, і я миттю знову склепила їх. Я не встигла нічого помітити, окрім важкого фіолетового диму.

Хтось заволав, потім почулося дивне дике виття. Гучне завивання, яке линуло звідусіль. Не уявляю, який біль може змусити видати такий жахливий звук, і це незнання робило виття ще страшнішим. Жовтоокі вурдалаки так відрізнялися від нас! Принаймні від мене вони відрізнялися точно, бо ж із нас лишилась я сама. Зараз Райлі й наша сотворителька, мабуть, уже далеко.

Я чула, як хтось викрикує імена: Джейкоб, Лі, Сем. Долинули чіткі голоси, хоча рев не вщухав. Стало очевидно, що Райлі збрехав і щодо чисельності ворожого клану.

Виття потроху вгамовувалося, лишився тільки один голос – зболений нелюдський лемент, який змусив мене зціпити зуби. В уяві моїй так чітко постало обличчя Дієго, що мені здалося: це він кричить.

Голос Карлайла перекрив усі інші голоси й навіть рев. Карлайл просив на щось поглянути:

– Будь ласка, дайте поглянути. Будь ласка, дозвольте мені допомогти.

Ніхто з ним не сперечався, але щось у його тоні підказувало, що він не зміг нікого вмовити.

Лемент звучав уже на найвищій ноті, і зненацька Карлайл палко мовив: «Дякую!» – і на фоні лементу почулися звуки, ніби водночас вовтузилося чимало тіл. До мене наближалися чиїсь важкі кроки.

Я прислухалася пильніше – і вчула дещо несподіване й неможливе. Важке дихання – ніхто в моєму клані не дихав так гучно – і гупання дюжин… сердець. Але не людських сердець. Бо той звук я знала занадто добре. Я потягнула носом повітря, але вітер повіяв не до мене, а від мене, і приніс мені тільки запах диму.

Без жодного попередження хтось торкнувся мене і за мить міцно стиснув мені голову з двох боків.

Я сіпнулася, в паніці розплющуючи очі, напружившись від бажання вивільнитися, але в цю мить наразилася на Джасперів застережливий погляд, який застиг за пару дюймів від мого обличчя.

– Припини, – гавкнув Джаспер, з силою всадовлюючи мене назад.

Я ледве розчула його слова – так міцно він обома руками затиснув мені вуха.

– Заплющ очі, – звелів він знову, мабуть, нормальним голосом, але для мене той звучав приглушено.

Я силкувалася заспокоїтись і знову склепити повіки. Отже, є щось, чого мені не слід не тільки бачити, а й чути. Нічого, переживу – якщо взагалі житиму.

На якусь мить перед моїм внутрішнім зором постало обличчя Фреда. Він сказав, що чекатиме один день. Цікаво, чи дотримає він слова? Хотіла б я розповісти йому правду про жовтооких, а ще про те, що в світі існує безліч речей, про які ми й гадки не маємо. Та ми взагалі нічогісінько про світ не знаємо!

Непогано було б дослідити цей загадковий світ. Особливо поряд із кимось, у чиїй присутності я невидима й у безпеці.

Але Дієго більше немає. У пошуках Фреда він не приєднається до мене. І від цього уявляти майбутнє було нестерпно.

До мене пробивалися навколишні звуки – здебільшого виття і чиїсь голоси. Що б не означало дивне гримотіння, зараз воно звучало занадто тихо, і я навіть не пробувала вгадати, що це таке.

Але слова я розрізняла: за кілька хвилин заговорив Карлайл:

– Вам слід… – на секунду голос його зовсім стишився, – звідси просто зараз. Ми б допомогли, якби мали змогу, але поки що не можемо нікуди йти.

Зірвалося гарчання, але – на диво – зовсім не загрозливе. Лемент стишився до ледь чутного скиглення, яке поволі вщухало, мовби віддаляючись від мене.

Кілька хвилин було зовсім тихо. До мене долинали приглушені голоси, серед них я розрізняла Карлайла та Есме, але були й незнайомі. Хоч би запах який донісся: сліпота вкупі з глухотою не давали розслабитися, я шукала бодай якогось джерела інформації. Та ніщо не могло перебити жахливого солодкавого духу.

Був один голос, який я розрізняла чіткіше за інші, – високий і дуже чистий.

– Ще є п’ять хвилин, – сказав цей голос. Я була певна, що він належить дівчині. – А Белла розплющить очі за тридцять сім секунд. Я не сумніваюся, що вона вже зараз нас чує.

Що це означає? Може, когось іще примушують тримати очі заплющеними, як і мене? Чи, може, дівчина гадає, що мене звуть Белла? Я нікому не називала свого імені. Я ще раз принюхалася.

Знову бурмотіння. Мені здалося, що один із голо сів звучить зовсім по-іншому. В ньому не було звичних вурдалацьких переливів. Проте я не мала певності, адже Джаспер і далі міцно стискав мені вуха.

– Три хвилини, – зронив високий чистий голос.

Джаспер прибрав долоні з моєї голови.

– Можеш уже розплющувати очі, – сказав він до мене, відійшовши на кілька кроків. Він сказав це таким тоном, що я перелякалась. Я швидко роззирнулася, шукаючи джерело загрози.

Але очі мені затуманювала пелена темного диму. Поряд зі мною хмурився Джаспер. Зуби його були зціплені, а вираз на обличчі майже… переляканий. Наче він боявся не мене, а через мене. Я згадала, щó він казав перед тим, – через мене можуть бути неприємності з якимись там Волтурі. Цікаво, хто такі Волтурі? Не уявляю, кого може злякатися цей пошрамований небезпечний вурдалак.

Позаду Джаспера спиною до мене нестройним рядком стояло четверо вампірів. Серед них була Есме. Поруч із нею – висока білявка, далі маленька чорнокоса дівчина і темночубий вампір – такий кремезний, що на нього було страшно дивитися, – це саме він убив Кевіна. На хвилю я уявила, як цьому вампіру до рук потрапляє Рауль. Картинка була на диво приємною.

Позаду кремезного вурдалака стояло ще троє. Він затуляв мені огляд, і я не бачила, що вони роблять. Карлайл стояв навколішках, а поряд із ним – іще один вурдалак із бронзовим волоссям. На землі розпросталась якась фігурка, але я її майже не розгледіла – тільки джинси і коричневі чоботи. Дівчина або зовсім молоденький хлопчина. Може, вони там склеюють вампіра?

Отож разом жовтооких було вісім, плюс іще виття – не уявляю, що це за такі вурдалаки-ревуни; у витті я розрізнила принаймні вісім голосів, тобто разом їх шістнадцять, а може, й більше. Цей клан більш ніж удвічі перевищував чисельно те, що нам обіцяв Райлі.

Зненацька в мені заяріла надія, що вурдалаки в плащах-мантіях, яких ми бачили з Дієго, доберуться таки до Райлі та примусять його страждати.

Вурдалачка на землі почала помалу спинатися на ноги – недоладно, мов незграбна людина.

Вітер перемінився, жбурнувши нам із Джаспером в обличчя фіолетовий дим. На мить усе сховалося в тумані, я бачила тільки Джаспера. Та хоча моя тимчасова сліпота минулася, з невідомої причини мене з новою силою охопила тривога. Так наче вампір, який стояв поряд зі мною, випаровував занепокоєння.

Наступної секунди легкий вітерець знову подув від нас, і я повернула собі здатність бачити й розрізняти запахи.

Люто засичав Джаспер – і штовхнув мене, вже готову до стрибка, на землю.

Переді мною була вона – жива дівчина, в полюванні на яку я брала участь заледве кілька хвилин тому. Це був запах, на який налаштоване було все моє єство. Це був солодкий вологий запах найсмачнішої в моєму житті крові. І рот, і горло мої пекло вогнем.

Я щосили намагалася зберегти голову ясною, зосередитися на тому, що Джаспер тільки й чекає, аби я стрибнула: тоді він матиме підстави мене вбити, – та лише одна половина мене здатна була думати. У мене з’явилося відчуття, що я, силкуючись опиратися спокусі, зараз просто розірвуся навпіл.

На мене враженими карими очима витріщилася дівчина на ім’я Белла. Один погляд на неї зробив відчуття вогню в горлі ще гіршим. Я навіть розгледіла, як під її тонкою шкірою пульсує кров. Я спробувала відвести погляд, але очі поверталися й поверталися до дівчини.

Рудий тихо заговорив до неї:

– Вона капітулювала. Такого я досі ніколи не бачив. Карлайл хоче запропонувати їй приєднатися. Але Джаспер не схвалює його ідеї.

Мабуть, Карлайл усе йому пояснив, поки в мене були заткнуті вуха.

Рудий вампір обома руками пригортав людську дівчину, а вона обидві долоні притиснула йому до грудей. Горло її було на віддалі пари дюймів від його вуст, але не схоже було, що вона налякана. Та й він зовсім не нагадував мисливця. Я спам’ятала слова про те, що цей клан тримає замість кімнатної тваринки людину, проте бачила я перед собою зовсім інше. Якби дівчина була вурдалачкою, я б подумала, що ці двоє – пара.

– З Джаспером усе гаразд? – прошепотіла дівчина.

– Так, усе гаразд. Просто отрута пече, – відповів рудий.

– Його вкусили? – запитала вона, вражена на саму цю думку.

Хто ж ця дівчина? Чому вампіри прийняли її до себе? Чому досі не вбили? Чому вона здається такою спокійною, наче зовсім їх не боїться? Складалося враження, що вона належить до цього світу, але зовсім не розуміє його реалій. Звісно ж, Джаспера покусали. Він-бо щойно бився з цілим моїм кланом – і спромігся його знищити. Невже ця дівчина не усвідомлює, щó ми таке?

Ох, але ж і пече горло! Я намагалася не уявляти, як загашую вогонь кров’ю, але вітер ніс аромат дівчини просто мені в обличчя! Пізно було силкуватися тримати себе в руках: я занюхала здобич, на яку полювала, і цього вже не зміниш.

– Він намагався бути одразу всюди, – пояснив рудий своїй дівчині. – Взагалі-то він хотів залишити Алісу без роботи, – мовець похитав головою, поглянувши на маленьку чорняву вурдалачку. – Та Алісі не потрібна нічия допомога.

Вампірка на ім’я Аліса метнула погляд на Джаспера.

– Дурненький супергерой, – проспівала вона своїм чистим сопрано. Джаспер із напівусмішкою зустрівся з нею поглядом, на мить наче геть забувши про моє існування.

Я заледве приглушила інстинкт, який підштовхував мене скористатися цією хибою і стрибнути на живу дівчину. Мені знадобиться не більш ніж мить – і тоді її тепла кров (я чула, як вона пульсує в її серці) вгамує вогонь. Вона ж бо так близько…

Вампір із бронзовим волоссям схрестився зі мною лютим застережливим поглядом, і я втямила: якщо нападу на дівчину – помру на місці, – але біль у горлі був такий, що я радше б померла. Пекло так, я що в розпачі не стримала зойку.

Джаспер заричав на мене, і я застигла, стараючись не ворушитися, але запах крові дівчини здавався мені величезною рукою, яка так і хотіла підхопити мене з землі. Ще ні разу, вийшовши на полювання, я не пробувала зупинитися. Вгрузнувши пальцями в землю, я шукала, за що б зачепитися, втриматися, – і не знаходила. Джаспер приготувався до стрибка, але я, навіть за крок від смерті, не могла не думати про спрагу.

Аж тут поряд опинився Карлайл і поклав долоню на Джасперову руку. Поглянув на мене м’якими добрими очима.

– Ви не змінили своєї думки, юна леді? – запитав він мене. – Ми не хочемо вас знищувати, але нам доведеться, якщо ви не навчитеся себе контролювати.

– Як ви можете це витримувати? – змолилась я. Невже його не доймає спрага? – Я її хочу, – я витріщилась на дівчину, мріючи тільки про те, як зникне віддаль, яка нас розділяє. Пальці мої безцільно прочісували кам’янистий ґрунт.

– Ти повинна цього навчитися, – серйозно мовив Карлайл. – Наприклад, робити вправи, щоб навчитися самоконтролю. Це можливо, і це єдине, що може тебе зараз урятувати.

Якщо здатність контролювати себе, як тримають себе в руках ці дивні вампіри, – мій єдиний шанс на порятунок, тоді я точно приречена. Витримати вогонь неможливо. Та й щодо порятунку я не мала чіткої думки. Звісно, не хотілося вмирати, тим паче болісно, але для чого жити? Загинули всі. А Дієго мертвий уже кілька днів.

Вуста мої ворухнулися, згадавши це ім’я. Я мало не промовила його уголос. Але миттю стисла голову руками і спробувала думати про щось, від чого мені б не так боліло. Не про дівчину, не про Дієго. Та нічого не виходило.

– Ми можемо відійти від неї? – хрипко прошепотіла дівчина, знову порушуючи мою рівновагу. Погляд мій метнувся до неї. Яка в неї тонка і м’яка шкіра! А на шиї пульсує жилка…

– Нам краще залишатись тут, – відповів вампір, до якого вона тулилася. – Вони вже наближаються до нас із північного краю галявини.

Вони? Я зиркнула на північ, але не розгледіла нічого, крім диму. Може, рудий мав на увазі Райлі та нашу сотворительку? Мене водночас прошило два відчуття – укол паніки і спазм надії. Не може ж такого статися, що вдвох із Райлі вони встоять проти вампірів, які вже вбили стількох? Правда ж? Навіть без допомоги дивних вурдалаків-ревунів Джаспер сам здатен упоратися з ними обома.

А може, йдеться про таємничих Волтурі?

Вітер знову дихнув мені в обличчя ароматом дівчини, і думки розбіглися. Я спрагло зиркнула на неї.

Дівчина зустрілася зі мною поглядом, але вираз в її очах був зовсім не такий, якого я очікувала. Попри те, що зуби мої вищирилися, що я вся тремтіла, насилу стримуючи бажання стрибнути на людину, вона начебто зовсім не боялась мене. Натомість була ніби заворожена. Складалося враження, що вона не проти до мене заговорити, що в неї є питання, на яке б вона хотіла отримати відповідь.

Аж тут Карлайл і Джаспер почали відступати від вогню – і від мене: вони стали в один ряд із вампірами, які оточили дівчину. На мене вони не дивилися, а понад моєю головою втупились у дим, отож та невидима загроза, якої вони так боялися, зараз опинилася ближче до мене, ніж до них. Я потягнулася до диму, незважаючи на невгаслі язики полум’я. Може, спробувати побігти? Увага не прикута до мене, може, є шанс утекти? Та куди мені податися? До Фреда? Чи блукати самотиною? Чи розшукати Райлі та змусити його заплатити за те, що він зробив із Дієго?

Я вагалася, зачарована ідеєю відплати Райлі, і проґавила слушний момент. З півночі долинули звуки – тепер я опинилась у пастці поміж жовтоокими і тим, що наближалося.

– Гм… – із туману промовив мертвий голос.

Вистало одного складу, щоб я його упізнала, і якби мене не паралізував смертельний жах, я б накивала п’ятами.

Темні плащі.

Що все це означає? Зараз розгориться нова битва? Я ж бо знаю, що темні плащі заохочували нашу сотворительку знищити жовтооких. Але вона не впоралася. Значить, плащі її вб’ють? Чи натомість повбивають Карлайла, Есме та решту? Якби вибір залежав від мене, я точно знаю, кого б я знищила – явно не своїх теперішніх тюремників.

Як привиди, темні плащі перетнули туман і стали віч-на-віч із жовтоокими. Ніхто на мене й не глянув. Я не ворушилася.

Як і минулого разу, їх було всього четверо. Але те, що жовтооких було семеро, нічого не змінювало. Очевидно було, що вони так само побоюються постатей у темних плащах-мантіях, як і Райлі та наша сотворителька. У плащах було щось, чого не можна було побачити на поверхні, – я це відчувала нюхом. Вони звикли карати і ніколи не програвали.

– Ласкаво просимо, Джейн, – привітався жовтоокий, який пригортав людську дівчину.

Отже, вони знайомі. Проте голос рудого не виказував дружності, ба більше: в ньому не було ні слабкості чи запопадливості, як у голосі Райлі, ні лютого переляку, як у голосі нашої сотворительки. Це голос був просто холодний, увічливий і не здивований. Значить, темні плащі і є Волтурі?

Невисока вампірка, яка очолювала темні плащі (Джейн, я так розумію) повільно окинула поглядом усіх сімох жовтооких і живу дівчину, і нарешті її голова повернулася до мене. Зовні вона була молодша за мене, але, гадаю, водночас набагато старша. Очі її мали оксамитовий відтінок темно-червоних троянд. Усвідомлюючи, що ховатися запізно, я схилила голову, затуляючись руками. Може, якщо Джейн зрозуміє, що я не збираюсь битися, вона поставиться до мене так само, як і Карлайл. Але насправді я на це навіть не сподівалася.

– Я щось не розумію, – у мертвому голосі Джейн зрадливо прослизнула нотка роз дратування.

– Вона капітулювала, – пояснив рудочубий.

– Капітулювала? – виплюнула Джейн.

Я скосила оком – темні плащі обмінювалися поглядами. Рудочубий уже казав, що він у житті не бачив, щоб хтось із доброї волі здавався. Можливо, темні плащі теж із таким не стикалися.

– Карлайл дав їй право вибору, – пояснив рудий. Він, схоже, узяв на себе роль речника жовтооких, хоча мені здавалося, що ватажком цього клану є Карлайл.

– Для тих, хто порушує правила, немає вибору, – сказала Джейн мертвим, як і перше, голосом.

Кістки мої закрижаніли, але паніки я більше не відчувала. Тепер моя доля здавалася такою невідворотною!

– Все у ваших руках, – м’яким голосом звернувся Карлайл до Джейн. – Доки вона не збирається нас атакувати, я не бачу сенсу її знищувати. Їй ніколи не розповідали, які є правила і як треба поводитись.

Хоча тон його був нейтральний, мені здалося, що він замалим не благає за мене. Проте, як він сам і зауважив, доля моя була зовсім не в його руках.

– Це не стосується справи, – наполягала Джейн.

– Як скажеш.

Джейн водночас приголомшено й розчаровано поглянула на Карлайла. Вона похитала головою, і її обличчя знову перетворилося на кам’яну маску.

– Аро передбачав, що ми зайдемо досить далеко на захід, аби зустрітися з вами, Карлайле, – мовила вона. – Він передавав вітання.

– Буду вдячний, якщо ви передасте йому взаємні вітання від мене, – відгукнувся Карлайл.

– Певна річ, – посміхнулась Джейн. Вона знову глянула на мене, і в кутиках її вуст завмерла насмішка. – Схоже, що ви вже виконали всю нашу роботу на сьогодні… майже всю. Просто заради професійної цікавості, скажіть, скільки їх було? Вони влаштували великий гармидер у Сієтлі.

Вона вела мову про роботу й професіоналізм. Отже, я не помилилася: її робота – покарання. А якщо є карні органи, то є і закони. Карлайл як сказав? «Ми дотримуємося їхніх правил». І ще: «Немає закону, який забороняв би створювати вампірів, якщо ви здатні їх контролювати». І Райлі, і наша сотворителька були налякані, але не надто здивовані появою темних плащів, цих Волтурі. Їм відомо було про закони, і вони знали, що порушують правила. Чому ж вони нічого не сказали нам? І Волтурі – це не тільки оті четверо. Згадувалося ім’я якогось Аро, а є, певно, й інші. Якщо всі їх так бояться, їх, либонь, чимало.

Нарешті Карлайл відповів на питання Джейн:

– Вісімнадцять, з цією дівчинкою включно.

Поміж темних плащів прокотився ледь чутний шепіт.

– Вісімнадцять? – перепитала Джейн здивованим тоном. Не пам’ятаю, щоб наша сотворителька розповідала Джейн, скільки має бійців. То Джейн справді здивована чи придурюється?

– Всі як нова копійка, – мовив Карлайл, – всі недосвідчені.

Не тільки недосвідчені, а й непоінформовані – дякуючи Райлі. Тепер я розумію, якими очима дивляться на нас ці старі вампіри! «Перволіток» – ось як назвав мене Джаспер. Немовля.

– Всі? – рявкнула Джейн. – Тоді хто ж їх створив?

Та к наче вона досі не знає! З цієї Джейн брехуха ще більша, ніж із Райлі, та й виходить у неї краще.

– Її звали Вікторія, – відповів рудочубий.

Звідки йому це відомо, якщо навіть я не знала? Пригадую, Райлі щось говорив про те, начеб у цьому клані є вампір, який читає думки. Ось звідки вони про все дізналися? Чи то була просто ще одна побрехенька Райлі?

– Звали? – перепитала Джейн.

Немов кудись указуючи, рудочубий хитнув підборіддям на схід. Підвівши погляд, я уздріла, що від підніжжя гори піднімається ще один стовп фіолетового диму.

«Звали». На саму здогадку мене накрила хвиля задоволення, як на згадку про образ кремезного вурдалака, котрий роздирає Рауля. Навіть значно більша.

– А ця Вікторія, – повільно запитала Джейн, – була на додачу до тих вісімнадцяти, що воювали тут?

– Так, – підтвердив рудий. – З нею прийшов лише один. Він був не таким недосвідченим, як інші, але йому також як вурдалаку було щонайбільше рік.

Райлі. Яре задоволення тільки підсилилося. Якщо… ні, коли я помру, по мені не залишиться жодних невиконаних справ. Дієго відомщений! Я замалим не всміхнулася.

– Двадцять, – видихнула Джейн. Чи вона справді такого не очікувала, чи з неї неабияка актриса. – А хто ж покінчив зі створювачкою?

– Я, – холодно відтяв рудочубий.

Хто б не був цей вампір, нехай навіть він за кімнатного песика тримає людину, він – мій друг. Навіть якщо врешті-решт саме він уб’є мене, я почуватимусь перед ним у боргу.

Джейн обернулась і, звузивши очі, пильно подивилась на мене.

– Гей, ти там, – різко сказала вона, – як твоє ім’я?

Що ж, для неї я вже й так мрець. То для чого запобігати перед цією брехухою? Я послала їй у відповідь сердитий погляд.

Джейн посміхнулася – це була ясна щаслива усмішка безневинної дитини, – і зненацька моє тіло мов приском обсипали. Наче мене повернули у найстрашнішу ніч мого життя. Кожна вена в тілі палала, вогонь пропікав кожен дюйм шкіри, пропалював до шпику кісток. Було враження, наче мене вкинули у поховальне багаття мого клану – полум’я палило звідусіль. Не було ні клітини в моєму нутрі, яка не корчилася б у пекельних муках. Я заверещала, але не чула власного крику через біль у вухах.

– Твоє ім’я? – повторила Джейн, і коли вона заговорила, вогонь ущух. Просто зник, наче полум’я було тільки уявне.

– Брі, – швидко бовкнула я, досі не оговтавшись від болю, якого вже не відчувала.

Джейн знову усміхнулась – і вибухнуло полум’я. Яким повинен бути біль, щоб я нарешті від нього померла? Я вже й гадки не мала, чи верещу, чи ні. Хай хтось просто відірве мені голову! Карлайл добрий, він це зробить, правда ж? Або читач думок. Він же почує мене, він припинить мої муки?

– Вона і так розповість тобі все, що ти хочеш знати, – загарчав рудочубий. – Не обов’язково чинити так.

Біль угамувався, мов Джейн клацнула перемикачем. Виявилося, що я лежу долілиць на землі, засапана, мов і досі потребую повітря.

– Так, я знаю, – долинув до мене радісний голос Джейн. – Брі!

Коли вона покликала мене на ім’я, я здригнулася, але, на щастя, біль не повернувся.

– Це все правда? – запитала вона. – Вас і справді було двадцятеро?

Слова просто вилетіли в мене з рота:

– Дев’ятнадцять чи двадцять, може, більше, я не знаю! Сара та ще один перволіток, імені я не знаю, загинули дорогою сюди…

Я чекала, коли ж мене покарають новою порцією болю за таку незграбну відповідь, але Джейн натомість знову заговорила.

– А ця Вікторія? Це вона тебе створила?

– Я не знаю, – боязко зізналась я. – Райлі ніколи не називав її імені. А тієї ночі я не бачила… було так темно… і так боліло… – я сіпнулася. – Він не хотів, щоб ми думали про неї. Казав, що наші думки небезпечні…

Джейн кинула оком на рудого, а тоді знов перевела погляд на мене.

– Розкажи мені про Райлі, – звеліла вона. – Навіщо він привів вас сюди?

Ковтаючи слова, я почала переповідати брехні Райлі:

– Райлі сказав нам, що тут ми повинні знищити дивних жовтооких вурдалаків. Він переконував, що це буде легко. Що місто під їхнім контролем і вони збираються напасти на нас. А ще він сказав, тільки-но їх не стане, уся кров буде належати нам. Він дав нам понюхати її запах, – я вказала на людську дівчину. – І запевнив, що завдяки цьому ми знайдемо вірний шлях до жовтооких, тому що вона буде з ними. А ще він сказав, хто перший до неї добереться, той її і отримає.

– Схоже, Райлі помилявся щодо простоти свого завдання, – мовила Джейн із ледь уловимим глузуванням у голосі.

Схоже, Джейн була задоволена моєю версією подій. Інтуїція підказала мені, яким полегшенням для неї є факт, що Райлі не бовкнув нікому, в тому числі й мені, про те, як темні плащі навідалися до нашої сотворительки. До Вікторії. Саме таку версію Джейн хотіла згодувати жовтооким – байку, в якій би не згадувалися ні сама Джейн, ні загалом Волтурі. Що ж, триматимуся цього варіанту. Сподіваюся, читач думок давно вже й сам усе знає.

Фізично я геть нічогісінько не можу вдіяти проти цієї почвари, але думки мої розкажуть жовтооким усе. Сподіваюся.

Я кивнула, оцінивши жартик Джейн, і сіла випроставшись, адже хотіла привернути увагу читача думок, хто б це не був. Але вголос я дотримувалася версії, якою міг поділитися будь-хто з мого клану. Я вдала, що я – це Кевін. Тупий як баняк і ні в що не посвячений.

– Я не знаю, що трапилось… – (Це чистісінька правда. І досі гадки не маю, що за розгардіяш чинився на полі бою. І мені на очі не трапився ніхто з загону Крісті. Може, з ними покінчили оті загадкові вурдалаки-ревуни? Цей секрет я прибережу для жовтооких). – Ми розділились, але другий загін сюди не дійшов. І Райлі полишив нас і не прийшов на допомогу, як обіцяв. А потім усе сплуталось, і всіх розірвали на шматки, – я здригнулася на згадку про безголове тіло, об яке перечепилася. – Я злякалась. І хотіла утекти. А цей, – я кивнула на Карлайла, – цей сказав, що мені не завдадуть шкоди, якщо я припиню битися.

Цим я в жодному разі не могла зрадити Карлайла. Він і сам уже все розповів Джейн.

– Ах, юне створіння, їм не дано пропонувати тобі такі подарунки, – мовила Джейн. Було враження, наче вона страшенно собою задоволена. – Порушення законів призводить до покарання.

Досі вдаючи з себе Кевіна, я витріщилася на неї, наче нічогісінько не втямила.

Джейн поглянула на Карлайла:

– Ви впевнені, що тут усі? І ті, що відділились?

Карлайл кивнув на підтвердження.

– Ми також розділились.

Ага! Отже, загін Крісті прикінчили ревуни. Сподіваюся, хто б вони не були, вони виявилися по-справжньому застрашливими. Та к Крісті й треба!

– Не можу заперечувати, що я вражена, – начебто щиро сказала Джейн – а може, таки справді щиро. Джейн-бо сподівалася, що армія Вікторії накоїть тут лиха, але вийшло все навпаки.

– І ми, – тихо підтакнули три темні плащі, які стояли позаду Джейн.

– Я ніколи не бачила, щоб клан такого невеличкого розміру залишився цілим та неушкодженим після такого нападу, – вела далі Джейн. – Ви знаєте, що за цим стоїть? Усе має дуже дивний вигляд, якщо взяти до уваги той спосіб життя, який ви тут ведете. І чому людина виступила ключовою фігурою? – очі її на мить звернулися до дівчини.

– Вікторія мала на Беллу зуб, – пояснив рудочубий.

Ось звідки наша дивна стратегія! Райлі просто хотів смерті дівчини, і йому було байдуже, скільки вампірів помруть за це.

Джейн щасливо засміялася.

– Здається, Белла, – вона всміхнулася до дівчини точно такою посмішкою, як нещодавно до мене, – викликає на диво сильну реакцію у всіх із нашого племені.

Але з дівчиною нічого не сталося. Може, Джейн і не хотіла її скривдити. А може, її жахливий дар спрацьовує тільки на вурдалаках.

– Чи не могла б ти це припинити? – зронив рудочубий стримано, але в голосі його дзвеніла лють.

Джейн знову розсміялася.

– Просто перевіряю. Адже від цього немає жодної шкоди, чи не так?

Я спробувала вдягнути на себе маску тупого Кевіна і не зрадити своєї цікавості. Отже, Джейн не може завдати живій дівчині такого болю, як мені, але для неї це незвично. І хоча вона начебто над цим посміюється, можна з певністю сказати, що насправді її це неймовірно дратує. Може, саме тому жовтоокі й терплять біля себе людину? Але якщо вона для них має таку цінність, чому ж вони не перетворять її на вампіра?

– Що ж, здається, нам нема чого тут робити, – мовила Джейн мертвим монотонним голосом. – Дивно. Ми не звикли бути непотрібними. Дуже шкода, що ми проґавили битву. Судячи з усього, було б цікавенько на це подивитись.

– Так, авжеж, – різко відповів рудий. – Ви ж були зовсім поряд. Шкода, що ви запізнились на якихось півгодини. Можливо, тоді б ви і встигли виконати свої обов’язки.

Я придушила посмішку. Виходить, читач думок – саме рудочубий, і він почув усе, що я мала йому сказати. Джейн нічого просто так не минеться.

Порожнім поглядом Джейн витріщилась на читача думок.

– Згодна, дуже прикро, що все так обернулось, правда ж?

Рудий кивнув; цікаво, що він прочитав у голові Джейн?

А Джейн тим часом обернула до мене своє порожнє обличчя. В її очах не було ніяких емоцій, але я відчула: мій час добігає кінця. Все, що хотіла, вона від мене вже отримала. Вона гадки не мала, що я розповіла читачеві думок значно більше. І не вибовкала секретів його клану. Я-бо йому заборгувала – саме він замість мене скарав Вікторію і Райлі.

Краєм ока я зиркнула на нього й подумала: «Дякую».

– Феліксе, ходи-но, – ліниво покликала Джейн.

– Почекай, – гукнув рудий.

Він обернувся до Карлайла і швидко заговорив:

– Ми можемо пояснити цій дівчинці правила. Вона, здається, здатна навчитися. Вона просто не знала, що коїла.

– Він правий, – завзято погодився Карлайл, позираючи на Джейн. – Ми повністю готові взяти на себе відповідальність за Брі.

Джейн мала такий вираз на обличчі, наче не була певна: він часом не шуткує? А якщо шуткує, то такого жартуна вона в житті не бачила.

Я ж була зворушена до глибини душі. Адже ці вурдалаки – чужаки, незнайомці, а вони згодні піддавати себе небезпеці через мене. Я заздалегідь знала, що нічого не вийде, але ж сам факт!..

– Ми не робимо винятків, – зачудовано промовила до них Джейн. – І не надаємо других шансів. Це погано впливає на нашу репутацію.

Я почувалася, наче вона говорить про когось іншого. Мені було байдуже, що зараз вона обговорює саме мою смерть. Знаю, жовтооким її не зупинити. Вона – представник вурдалацької поліції. І хоча робота вурдалацьких копів брудна – брудна у прямому й непрямому значенні цього слова, – принаймні жовтоокі про це дізнаються.

– Що нагадує мені… – докинула Джейн, зупиняючи погляд на людській дівчині й усміхаючись іще ширше. – Гаю буде дуже цікаво дізнатися про те, що ти і досі людина, Белло. Можливо, він навіть вас навідає.

«Досі людина». Значить, з неї все-таки збираються зробити вампіра. Цікаво, чого ж зволікають?

– Дата вже визначена, – чистим голосом сказала маленька чорнява вампірка. – Можливо, ми самі зберемося навідати вас за кілька місяців.

Усмішка Джейн зникла, мов її стерли. Не дивлячись на темнокосу вурдалачку, вона здвигнула плечима, і в мене закралася підозра: хай як вона ненавиділа живу дівчину, маленьку вампірку вона ненавиділа вдесятеро дужче.

Коли вона обернулася до Карлайла, обличчя її знову було порожнє.

– Було приємно зустрітися з вами, Карлайле… Я гадала, Аро перебільшує. Отже, до зустрічі…

Ось і все. Але я чомусь не боялася. Шкода тільки, що я нічого не розповім Фредові. Його, мов сліпого, вкинули в світ, повний небезпечної політики, брудної поліції, таємних кланів. Але Фред кмітливий і обережний, а ще обдарований. Що йому можуть заподіяти, якщо навіть не здатні побачити? Може, одного дня він зустрінеться з жовтоокими. «Будь ласка, не кривдьте його», – подумки попросила я читача думок.

– Феліксе, подбай тут про все, – байдужо промовила Джейн, киваючи на мене. – А я хочу додому.

– Не дивись, – прошепотів рудочубий читач думок.

Я заплющила очі.

Подяки

Як завжди, я дуже вдячна усім, завдяки кому ця книжка отримала життя: моїм хлопцям Гейбу, Сету й Елаю, моєму чоловікові Панчо, моїм батька Стівену та Кенді, моїм подругам Джен Г. і Джен Л., Меган і Шеллі, які в усьому мене підтримують, моєму ніндзя – літагенту Джоді Рімер, моїй «Баффі» – Шеннон Гейл, усім моїм друзям і наставникам із «Літтл, Браун Букс», а особливо Девіду Янґу, Асі Мюхнік, Меган Тинглі, Елізабет Юлберг, Ґейл Дообінін, Ендрю Сміту, Тайні МакІнтаєр, а найголовніше, моїм читачам.

Ви – найкраща аудиторія, яку тільки можна уявити.

Дякую!

Примечания

1

Шеннон Гейл – популярна авторка фентезі, зокрема роману «Школа принцес». – Тут і далі прим. пер.

2

Дослівно: не горю (ісп.). У контексті може означати «не горю бажанням» тощо.

3

1 дюйм = 2,54 см.

4

Секретний потиск рук – особлива манера вітатися, яка допомагає членам таємних організацій упізнавати одне одного. Він заведений у студентських братствах, чернечих орденах та інших таємних товариствах.

5

Сюрикен (шурикен) – японська метальна зброя, здебільшого у вигляді гострих зірочок. Вважається, що сюрикени були зброєю японських ніндзя.

6

Карточна гра на двох. Грається колодою з 52 карт без джокера. Мета – викласти карти в певному порядку.

7

Найцінніший гравець (англ. Most Valuable Player, усталена абревіатура – MVP) – почесне звання, що присуджується у низці командних видів спорту гравцеві, який визнається таким, що протягом турніру приніс найбільшу користь своїй команді. Термін широко використовується у північноамериканському професійному спорті, звідки він, зрештою, і походить.

Content

Стефені Маєр
Друге життя Брі Таннер

Примечания