Могильний Аттила

Київські контури. Вибрані вірші

Аттила Могильний

Київські контури. Вибрані вірші

Турмани над дахами

Save our soul

Ex, Вероніко, це аж сумно,

і десь в душі пече

один хапливий поцілунок

і місяць за плечем.

Ми, мабуть, щось недоказали…

138-й рушив.

Мадонно приміських кварталів,

молись за наші душі.

1980

Мандри

Красно дзвонять срібні дзвони,

темна ніч у мандри кличе,

перестуки електричок

повз освітлені перони.

Теплий віє з півдня вітер.

Як ще кинеш виклик долі?

За мале руденьке поні

я віддав би все на світі.

Жевріє вугілля рудо,

річка — наче сік з берези,

і — тривожний подих чуда.

Чорні шелюги воскресли.

Наче ніж у білі груди,

б’ють у воду срібні весла.

1980

Імпровізація

Давай гайнем до Дебрецена,

у той шинок, що Ліст відвідав.

Тобі полюбиться, напевно,

ледь-сутінь краю Артеміди.

Там босоркані престарезні

в спекотний день біля церков

розповідатимуть легенди

про кров, грабунки і любов.

Дивитиметься місяць сумно,

і ніч колошкатиме мрії,

немовби знов Аттила гуннів

послав трусити Візантію.

А в нас — дощі, тумани й осінь,

ні віз, ні грошей, та — даремно!

Давай забудемось на трохи,

давай гайнем до Дебрецена.

1981

«Ех, осінь, дзвоники із жерсті…»

Ех, осінь, дзвоники із жерсті —

дощі пробуджують дахи,

снують авто на перехрестях,

а на подвір’ях двірники

згортають в купи жовте листя

і вже підносять сірники,

а білий дим — як пісня.

А ввечері, коли асфальт

блищить, мов перлівниці скойки,

в строкатій мішанині пальт,

немов лелеки, парасольки

завмерли на одній нозі,

і мерехтять сумні вогні.

Тролейбуси у рукавичках

хапають пальцями дроти

і за вікном тихенька мжичка,

як срібна нитка, шелестить.

В бляшані ринви вітер грає.

О, як незвично, до одчаю,

люблю тебе, маленький краю

людей та голубів.

ЗИМА НАШОГО МІСТА

Цикл

1. Вірш замість присвяти

Не буває сумних закохань,

просто інколи,

якщо довго ходити засніженими

вулицями,

пригадаються давні казки.

Ми так мало були разом,

що, здається, минула ціла вічність,

і тому:

Тобі.

2. «Дай мені руку — і підемо…»

Дай мені руку — і підемо

вуличками Старого Києва,

бо лише взимку так сильно

руки шукають рук.

Дай мені руку — і підемо

повз перукарні і магазини,

бо лише взимку наш подих

так замерзає на склі.

Гризтимемо горіхи

і мандарини різдвяні,

і розмовлятимем весело

про все, лиш не про любов,

сніг кольоровий хай падає,

як ниточки серпантину,

в кварталах Старого Києва

на черепичні дахи.

Прадавня слов’янська казка

про коней, в снігу завалених,

заряджені арбалети

і погляди із бійниць.

Дай мені руку — і підемо

зимовою тишею Києва

в лестощі давніх спогадів

і голубих завірюх.

3. «Хочеш, тобі розповім…»

Хочеш, тобі розповім

одну просту таємницю

про те, як падає сніг

повільно і тихо вночі,

і як половецький зайда

дивився на гілку євшану,

а потім довго і дико

стихала луна вдалині,

а надшалистий Ігорко

по Боричевім узвозі

вертався, і дзвони били,

мов стріли в червоні щити.

А хочеш, і те розповім,

як наші правили ворогові

безвихідь вузеньких вулиць

і постріли із дахів.

Давай поговоримо трохи

про вірші, про сніг і легенди —

бо, знаєш, це, може, востаннє

так тихо падає сніг.

4. «Напевно, ми скоро забудемо…»

Напевно, ми скоро забудемо

давні казки і в ніч

вийдемо так непомітно,

як падає світло з вікон,

і так, як під чорними вежами

перша шеренга русичів

зв’язувалась поясами,

бредучи по коліна в снігу,

і розбивалися вершники

в синіх плащах шовкових,

і різдвяними стьожками

майоріли чужі прапори.

Схопимо десь таксівку,

і в оксамитовій тиші

наші губи стануть легкими,

як сніг на ліхтарях,

а в будинках з химерами

привиди мирно питимуть

з англійської порцеляни

духмяний індійський чай.

5. Вірш замість епілога

Доки падає сніг,

сумні дракони на будинках

пам’ятатимуть нас,

бо це тільки Річард

заскочив до Києва,

щоб побудувати замок і піти,

а ми лишаємось тут

назавжди.

Ясний-ясний світанок

Чи любив я тебе, чи ні —

я не знаю, це все — як дитячі сни,

знов накочують сірі дні,

мов журливі хвилі Десни.

Я прийшов лиш таким, як є,

все, що мало збутися, — збулося.

Не картай мене за все зле,

бо ми тільки спориш на цих вулицях.

Ave sol!

Ave sol!

І нехай

цих мелодій ясних

напівсонно

гойда павутина —

і тоді

над руїнами міста

тихо долине:

— Слава сонцю!

Початок

нового

життя.

БІТЛЗ

Цикл

1. «Я хочу тобі розповісти…»

Я хочу тобі розповісти,

як ми любили одне одного,

королево моїх шістнадцяти.

Ми бачили одне одного

на алеях нашого саду,

і була школа,

і були заводи після зміни,

і були неповнолітні королеви,

готові любити весь світ,

і тому

наш квартал

лежав залитий сонцем

і в жилах його

билась гаряча кров.

І ми любили одне одного

в сусідньому саду,

де, лежачи

у високій траві навколо стадіону,

слухали, як засинає

королівський квартал,

і бачили,

як гаснуть вдалині

вогники будов.

І коли нам уже починало здаватися,

що ми майже нетутешні,

ми закохувалися,

і тоді великим було наше бажання

переробити світ,

і тоді великим було наше місто,

і великою була наша любов.

2. «Повір, Бітлз…»

Повір,

Бітлз —

це наша юність

духмяна, як відчинене вікно

в порожній кімнаті масового мистецтва

і стерильно очищеної

класичної музики,

але чуєш —

квартал живе,

живуть люди, коти, дерева,

живе над кварталом велике сонце,

живуть пісні, і тому

ти роздягаєшся —

джинси і светер летять у куток,

і без одягу

ти стаєш така жіночна,

що я починаю любити

твої плавні несміливі рухи

і стриману радість передчуття,

що затуманила твої очі.

Тому, повір,

Бітлз —

це наша юність,

але про нашу любов

ми напишемо

самі.

3. «…я бачу хлопців з нашого кварталу…»

…я бачу хлопців з нашого кварталу

і думаю, що ми зачешемо ліверпульців —

наші гітари грають нашу музику,

а губи вимовляють наші слова

і, можливо, це ще не дуже красиво,

але це пісні про нас —

як ми любимо,

і як вчимося застосовувати у бійках

ламаючі удари,

і як поволі доростаємо до слів

Боротьба і Батьківщина,

і як звучать серця наших коханих,

перекриваючи музику ліверпульців,

і я думаю,

що в наших кварталах існує своя музика

і ми намацаємо її.

4. «Коли я хочу написати про тебе…»

Коли я хочу написати про тебе,

мені бракує слів.

Я згадую наше дитинство,

де між спалахами сонця —

люди, зайняті своїми справами,

розквітлі дерева

і вантажівки,

що накручували на свої колеса

не тільки руду куряву передмістя,

а всі легенди дороги,

прямої і голої,

що губилася десь за обрієм.

Якщо колись

ми покладемо наше життя на музику,

це буде музика куряви, цегли й мазуту,

де найбільшою поезією

були ми.

ПЕРЕБІЖНІ СПОГАДИ

1. «Україна починалася з Відрадного…»

Україна починалася з Відрадного,

оточеного пустирями,

де в корпусах розбитих машин

виростали ожини й легенди,

де вранці

світляки чорними стрілами

вилітали з голубників,

де курились дахи від спеки

і ходили дахами тіні,

граючи на гітарах і губних гармоніках.

З Відрадного,

куди закинуло нас

з різних кінців світу —

Іспанії, Солом’янки і Куренівки,

Дуклі і Мишоловки,

Ростова і Чоколівки,

і звідки виривав нас

крик поїздів

на Чаті Волинській.

2. «Десь давно…»

Десь давно

в стукоті коліс

і в зеленій піні м’якої мови на вокзалах,

чи в покручених алеях Другого саду,

чи посеред мосту на Труханів

дівчину цю зустрічав,

бо пам’ятаю

штивний дотик її рук

і несподівану відвертість губ і очей.

Змінилось ім’я,

змінилось обличчя,

але все ж

білий пісок робить її золотавою

і губи її вимовляють

слова з Книги життя.

3. «Я не знаю…»

Я не знаю,

що тримає мене тут —

важкі будинки,

що вночі, наче танкери,

випливають з безмежного неба,

світло ліхтарів,

заплетене золотими стьожками

в гілля дерев,

чи ті, що з різкими обличчями,

наче ящірки, снують під полуденним сонцем,

чемно гудуть про справи

і коротко беруть на Одесу

зайшлий люд,

аби не було неув’язочки

під пекучим сонцем Відрадного.

4. «Плющем і виноградом…»

Плющем і виноградом

заросли білі мури заводів,

червоними, зеленими і синіми кольорами

пофарбували балкони і рами,

і тепер можна

гілку терпкого звіробою зірвати

між низеньких сосен біля авторемонтного

і, розтираючи її в пальцях,

згадати

ніч далеко від цього завулка,

коли цигарки обпікають губи

і ледь знайома жінка

в чорному вечірньому платті

співає про те,

як віддаляється наша юність

легкою ходою,

виблискуючи амулетом на шиї.

5. «Набрід, що обживав цю землю…»

Набрід, що обживав цю землю,

складали люди,

що прийшли поодинці й гуртами

і принесли з собою

насіння диковинних рослин,

чіпкі очі різної масті

і дивовижні слова і назви,

пропахлі дорогою, кіньми і морем.

І тут,

де на всі чотири сторони

починалася Україна,

вони вбили фіночки, махличі, живчики

і ножики в столи

і пішли крутитися в три зміни,

заселяючи голубами і вишнями

всі нічийні землі кварталу.

ЧОКОЛІВКА

(Цикл)

Присвячую моєму дідові, що загинув 1943 року в Київському підпіллі

1. «Вірші — це у нас родинне…»

Вірші —

це у нас родинне.

З наших ніхто навіть не здивувався,

коли мій дід

пройшов з Чоколівки на Сирець

повз патрулі

і блискучі вітрини австрійських ресторанів,

несучи в руках фінський автомат «Суомі»,

загорнений в окупаційну газету.

Назавтра

налітали на Сирецький концтабір.

2. «Взимку на Відрадному…»

Взимку на Відрадному —

білі замети вздовж вулиць

і зелений туман ліхтарів

заливає найтихіші провулки.

І я не шкодую, що ми

веселими вечорами

за найменшу дурницю

розбивали кулаки,

лишаючи на снігу

краплі крові,

як золоті шкуринки помаранчів.

Ми вираховували своє походження

з Чоколівки,

де не любили чужаків

і чужі слова,

зокрема такі,

як «окупація».

3. «Шепіт снігу, що падає…»

Шепіт снігу, що падає,

і сумний шепіт

тихих розмов

про тих,

що затялися стояти на своєму

до останку,

бо знали,

що у Чоколівки є лиш одна надія —

байдужі очі

колишніх кулеметників.

І в цьому крихкому сяйві зими

приходять слова про те,

що в підмурках нашої історії —

незліченні окупації, війни

і холодна затятість киян,

приречених ставати першими на шляху.

«Повторюємо одні пісні…»

Повторюємо одні пісні,

слова кохання також однакові,

і в кінотеатрах

однаково просиджуємо вечори.

(Ми ще нічого не сказали)

З фільму Фелліні

кидаємося в зелену ніч,

в білі обійми,

в шепіт губ,

брязкаємо мідяками в кишені

і затуляємо долонями від вітру

вогник сірника,

припалюючи на ходу цигарки.

(Ми ще нічого не сказали)

Лише про всяк випадок вивчили

«В Лакедемон принесіть громадянам

цю звістку».

Це на випадок межі,

за якою починається

любов до Батьківщини.

Іспанські мелодії

Ніч, цикади, любов і жасминовий цвіт.

Каравели шурують в похід.

Триста кращих іспанських лез

забирає з собою Кортес.

(Ах, Кастилія — порт вночі,

чорні очі і білі мечі

і мадонні по три свічі.)

Авантюрник зухвалий чи бог —

не дізнається вже ніхто.

Просто триста найкращих шпаг —

до плеча — плече — і аншлаг.

(Ах, Кастилія — плач гітар,

королевина падає шаль

і толедський прямий удар.)

Перші котви, що кинуті в тихий прибій,

як матроси на груди повій.

І нехай залишається міт:

Монтесума, Кортес, похід.

(Ах, Кастилія — порт вночі,

чорні очі і білі мечі і

мадонні по три свічі.)

Прелюд

Поволі прийдуть крізь вечірні вогні

прекрасні руки коханих

і, ніби ледь чутне зітхання,

торкнуться мене в тишині.

І, може, відкупиться ще по весні

за те, що я так не до речі

любив ці тоненькі плечі

і милих обличчя ясні.

За те, що на склі силуети

зима малювала тривожно

й долоні просили вельможних

снігів.

Прозорий ранок

Все погубити і все забути —

в сум’ятті, у дощах, в маю,

і закохатись в середині лютого

у безборонність твою.

Вічність і тиша. Двері на вулицю —

навстіж, і навстіж, і — ранок.

Будинки — ясні, як вулики,

в плетиві ліній духмяних.

Маєстатичність і шепіт, і барви,

врешті, з великих міст

лиш кораблі назавжди відпливають

в білий чаїний свист.

БІЛЯВКА

1. «В той час, коли осінь…»

В той час, коли осінь,

коли листя і клоччя газет

шарудять цілу ніч у порожніх скверах,

ми стаємо жорстокіші,

а наші почуття —

глибшими

І не треба нікого винуватити

в тому, що все минає

і що день за днем

розкидає все далі нас:

біг — це закон вулиці.

Наче бджолиний віск,

танемо ми у пальцях

тлуму її строкатого.

2. «В цьому парку…»

В цьому парку,

на його рівних затемнених алеях,

ми відчули, що десь позаду осінь

мости засипає важким дощем.

Міліцейський ліхтарик

на мить вихопив із темряви

дивний візерунок кленових гілок

і літню естраду,

по коліна заметену листям

І знову осінь

заглушила затихаючі кроки

останніх людей,

що пройшли повз нас тієї ночі, —

двоє патрульних з вівчаркою

і низький дощ,

що починався

біля сирецької телевежі

і врешті зовсім затулив її вогні.

3. «Я люблю тебе…»

Я люблю тебе,

тому що все змішалося —

і вітер хитає руді поїзди

по всій країні

з кінця в кінець.

І все ж

з того, що мене оточує,

я люблю запах твоїх парфумів

і вулицю, якою ми йдемо,

люблю робити тебе щасливою

і розуміти раптову ніжність твого тіла,

люблю наші прості і точні слова,

що означають предмети,

яких ми торкаємось,

музику для танців і спогадів

і посмішки друзів,

які кажуть, що нам пощастило.

Але іноді

я зустрічаю тебе

вже лише випадково

в натовпі,

серед парасольок і вологих плащів,

зупиняю,

слухаю твої докори

і запрошую разом провести вечір,

і згодом,

залишившись наодинці,

ми замовкаємо,

тільки півколами

падає світло

на наші обличчя.

4. «Настає мить…»

Настає мить,

коли я виходжу з роботи

і ти чекаєш на мене

на лавочці біля театру.

Біля тебе затишно,

як десь у гірських лісах,

коли курить багаття

і тихо шелестить річка.

Я опускаю обличчя

в комір светра,

і день,

витриманий на каві і цигарках,

сварки і втома

потроху забуваються,

а натомість

вулиця наповнюється кольорами осіннього

вечора,

золотим світлом твого волосся

і шепотом твоїх губ,

теж поки що трохи втомлених,

але вже радих нашій зустрічі.

ВЕЧІР У ПЕРЕДГІР'Ї

1. «Волосся твоє, розсипане на плечі, впало…»

Волосся твоє, розсипане на плечі, впало повільно,

руки мої — заплутані в світлому шумовинні.

Станція, тіні химерні і шарудяве листя,

вітер хитає голос, мов гілочку кипариса.

Будинків пласкі покрівлі і гори Чор-Беду бачу,

і в темному силуеті дороги тебе десь бачу,

і в кам’яному місті білі замети бачу, колії,

всипані листям, за мінаретами бачу.

Ніч — наче відблиск вогню, що в зіницях твоїх палає,

стукіт коліс змішався з вогниками кав’ярень.

Двері відчиню. Ввійду. Сонце далеких маєв,

наче візок в долині, з-за куряви випливає.

Але дорога — дорога. Кинуто все на вітер —

запах твого волосся, осінь, поземка, вітер.

Кіптяві столи в чойхонах, і обережний вітер

постаті наші гойдає, обрії, вежі, вітер.

2. «Тут, де запах диму…»

Тут, де запах диму

злився з запахом мокрої підлоги і столів,

чай підношу до губ, і гаряча вода створює затишок.

І тоді приходять спогади.

Двері чойхони відчинені,

люди заходять, наче довга мелодія гір,

де з усіх можливих самотностей

вибирають самотність дороги,

коли на узбіччях накриті ряднами віслюки

тягнуть возики на дерев’яних колесах,

наче іде крізь ніч

обоз македонських фаланг,

загублений в присмерках Паміру.

В очі лягла

рудувата тінь навколишнього безмежжя.

Починаю любити ці гори і бачу,

як дощ малює на склі твій образ,

наче крізь туман

червоні дахи містечка проступають.

Повільно виходимо.

Голоси, як продовження дощу,

котяться між стінами ущелини.

Колообіг (в старому Києві)

Звіздаста ніч — мов келих повний,

і передмістя — вічна тайна.

Швидкі, як тінь, варязькі човни

ледь линуть хвилями Почайни.

В княжної губи геть несмілі,

слов’янські думи — тьмяно чорні.

О пів на першу в понеділок

русяві вершники сідлають коні.

КАВ'ЯРНІ

Цикл

1. Кав'ярня на вулиці Паризької комуни

Квітень,

повітря — дзвінке, як скрип кочетів,

і вітер

знімає куряву над асфальтом,

ніби вода

піниться під зеленими веслами.

(Ця кав’ярня

схожа на альтанку в сосновому лісі,

яскраво освітлену сонцем.)

Сісти на підвіконня,

поставити поруч чашку з кавою

і згадувати

прозорі вулички Подолу,

де трамваї плавно вистукують на коліях,

виїжджаючи з ранкового сонця,

наче розповідають,

як повільно перезаряджали карабіни

сірі від утоми хлопці,

яким велика ідея Франції

наказала: «Вперед, діти!»

2. Кав'ярня біля скверика з гарматами

Кава по-турецьки

з довгих тонких чашок —

як гарячий образ

червоних кленів

вздовж вулиці.

Холодний шурхіт дощу за дверима

і сонна жага півдня в кав’ярні,

де тільки кельнерка

з голубими очима

половецької княжни.

3. Кав'ярня на розі Саксаганського

Засунути руки в кишені шкірянки

і поглядати на відвідувачів,

вирізьблених у півтемряві

з кольорів листя

і каменю.

На столику під мармур —

світле коло від лампи

і осінь

терпка, як самотня залізнична станція

в горах.

4. Дорогою

Руки чашкою кави зігріти

і, вдихаючи запах її гіркуватий,

зрозуміти:

скоро весна.

У занесеному снігом містечку —

наче вервечка вовчих слідів —

чорна колія для електрички.

Що занесло тебе в ці краї?

Мов молодий звір,

струсиш втому

і вийдеш у ніч

з іскристим снігом,

з далекими голосами мисливців

і хрускотом свіжої крові на зубах.

ФАНТАЗІЇ

1. «Сьогодні від мене ти дуже і дуже далеко…»

Сьогодні від мене ти дуже і дуже далеко,

і, може, сумуєш, і сльози такі легкі,

і легко чекати, і звільна волосся на плечі спадає,

так, ніби спалахують в космосі кораблі.

І хто нам розкаже, що космос на дотик —

як осінь у наших дворах

і білі акації, вітер і дощ за вікном.

Що космос — це ніби на вулиці тиха хода,

і губ нецілованих сміх, і гіркувате питво.

Правічна задума тінявих варязьких мечів —

в глибинах очей і синьому обрисі корабля.

Ми входимо в серце сузір’я ставних гончаків

так невідворотно, як пущена зпевна стріла.

О ти, що з вустами невмілими дів мелодійних,

що носиш у серці легенди холодних північних морів,

ти знаєш — нас кличе суворий прапор надії,

що в ніч штормову над голландцем затріпотів.

Камінні мости моховіють в залишених парках,

і папороть входить в альтанки, як бажаний гість, —

ідемо крізь куряву чорні, гарячі, вугласті —

притишений гомін обозу й нерівне скрипіння коліс.

2. «Панно моя, не плач!»

Панно моя, не плач!

Це дуже важкий політ,

і зараз нам світить єдиний харач —

зоряний пил з чобіт.

Ми погасили вогні й летимо назад,

тільки перший стрілець бачить дитячі сни.

Так тихо, як у соборі, і зорі горять,

і сниться йому, що горять чужі кораблі.

Колись в провінційних містечках вірган

приніс йому дар картярів і поетів —

стрільчасті склепіння й стрілецький талант,

чи просто відвагу прожити і вмерти.

Ці ночі, закутані в золото слів,

лягають все глибше, бо врешті й не скажеш,

що носимо в грудях, на серці, усі —

дзвінкові, вінові, мар’яжні.

Та ми сюди вийшли: о голос орди —

останній чи перший — що всіх піднімає.

Долоні твої пливуть, як човни,

до мене, до нас, до Дунаю.

3. Танго в космосі

З Дідьє Маруані

Темна вервечка вершників,

що похмуро скачуть крізь гори.

Капелюхи барвисті і карабіни через плече,

і пісок, мов хвороба, скрипить на чорних затворах,

і лягли шкіряні патронташі, наче долі,

навхрест.

А під вечір над морем

іде втомлено ця кавалькада,

б’ють навскид карабіни в чорну тінь корабля,

темний погляд прицілу вже когось переважив

через поручні в воду…

Силуети верхівців і негостинна земля.

Це небачено важко — повернутись, як Данте,

без маєтків і мудрості, тільки з печаллю в очах,

і принести лиш спогад, як гойдало це танго коханців

перламутровим блиском

на зірках, де шумів екіпаж.

І години мовчання, коли ніч — як бліда Навзікая,

і падіння між зорі, так само, як падає сніг.

Ореол ліхтарів

кружеляє, лише кружеляє.

Образ моря і квітів, наче тінь, на обличчя ліг.

Пристібнути паски

і нехай даленіє і тоне

цей розгойданий світ світлих звуків

і лагідних німф.

Капелюхи — на очі, луна затихає в горах,

шарудіння дощу, запах вересу,

дальній

дзвін.

МІСТО

1. «День, коли вікна відчинимо…»

День, коли вікна відчинимо

і побачимо сонце,

що золотавим порохом

заливає будинки.

Все, що позаду,

промайнуло, як один вечір,

кольоровий, п’янкий,—

спалахи світла і музика

темними тінями лягали на очі,

заплющені в коханні,

але бачиш —

минула ніч,

минула розгубленість,

і ми прокинулися —

місто світилося,

омите ранковим дощем.

Горді обличчя друзів,

тих найближчих і втрачених з часом,

нині —

наче з золота вирізьблені

різкими лініями цього літа палкого.

Так раптово торкнулося нас

щемливе відчуття рідного

по крові, по духу, по силі.

Бачиш, мовчимо перед цим днем,

коли наші руки зустрілись

і ми відчули себе єдністю.

2. «З кохання виходимо…»

З кохання виходимо

в місцях нашого дитинства —

запах суниць

і все, що розчинилося

в дзвінкому переливі кольорів.

69-й маршрут

довозить нас до цих вулиць,

переплетених із небом та сонцем,

і ми ще не знаємо,

що дуже скоро,

озирнувшись назад,

побачимо світ,

наповнений димом і музикою.

Пізніше ми скажемо: рік,

коли багато людей пішло з міста

і ми залишилися

між собою.

Місто, охоплене вогнем.

Місто, охоплене пристрастю.

Місто, яке прокидається.

Хіба його можна написати

так само, як хіба можна написати сонце

або тих далеких, напівзабутих друзів

з прозорих суничних галявин

нашого кохання.

3. «Таке пекуче сонце…»

Таке пекуче сонце

ще ніколи так не випалювало

цей безкрайній степ дахів, вулиць і колій.

Голоси долинають

пісень нетутешніх про світ,

де білі лінії мармуру

оздоблюють селища цегляні,

наповнені квітами, виноградом і шумом

прибою,

наче плескіт незримий хвиль

підступає до веж рудуватих

спекотного слов’янського пограниччя.

Дощі упали на місто,

як тачанки на Знам’янку, —

бачиш,

гілля дерев і мул

застелили хідники,

бачиш,

як разом з останніми краплями

летить на місто барвисте світло

і в його потоках

тверді постаті людей —

друзів, дітей, коханих.

Місто наше,

дерево наше самотнє на обрії,

сьогодні пульсує наша кров

каламутна, степова,

полків половецьких,

полків касозьких,

полків слов’янських.

4. «У віршах залишиться…»

У віршах залишиться

музика, що супроводжувала нас

в дорозі і в коханні,

залишаться обличчя друзів,

голоси птахів на вулиці

і грубі, яскраві кольори цього міста

медового в травах,

але іще більше

не буде сказаним.

Час наш у віршах

легший був і мелодійніший,

степ, що дзвенів від роси,

десь на денці очей

світло беріг легке —

нині дивимось вгору —

на бурунах дахів

гойдається наше сонце,

засипане бризками квітів.

Образ прийдешній моря

заливає прозорим серпанком

будинки, квартали, вулиці,

що в куряві безмежного степу

пливуть,

як строкатий загін вершників.

Уривок

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Неначе куля з карабіна,

пішов експрес на Будапешт.

Обриси міста

«Квартали…»

Квартали,

які я вже, мабуть, не забуду.

І ці двори,

що пам’ятають, як дзвеніли наші гітари

і як ми ішли звідси

поодинці,

покладаючись лише на щастя

та на скупу правду

наших вулиць.

І час від часу

кожен з нас вертався,

щоб міцно-міцно

притискатися плечима

до твердих стін

цих п’ятиповерхових будинків.

І, може,

найбільша чесність

київського передмістя

в тому,

що нас ніколи не питали —

куди ми йдемо.

ЧОРНІ ОЗЕРА

Цикл

1. «Я не відаю, що творю…»

Я не відаю, що творю:

лінія снів —

прокреслена між минулим і мною,

але повертаюсь в минуле, туди,

де катери вперше

входять у води затоки:

під жовтим листям —

свинець і сталь, а згори —

катери вайлуваті

і шелест води біля борту.

Я люблю тебе, моя любов.

Туман осідає

важкими краплями на метал.

Піди зі мною,

щоб я не повернувся:

осінь —

це спалах узлісь у тумані

і стрімкі силуети катерів,

спрямовані все далі.

2. «Залишається мелодія і сум.»

Залишається мелодія і сум.

Глянь,

це ти і я,

це той день,

в якому ми любимо одне одного,

це світ,

де голоси нашої юності

натягнули сталеві троси

над затокою,

над катерами з обдертою фарбою,

над поїздами, що повезли перших.

Зійди на цей міст,

і назвімо його пам’яттю.

Коли підуть останні,

залишиться тільки сум,

наче вино, настояне на травах:

вікно — це неминучість скла,

перед яким зупиняємося.

3. «Місто вночі…»

Місто вночі —

озеро для птахів перелітних.

Вони опускаються в його вогні,

і вода тіней

змикається над ними.

Прокидаючись опівночі, бачимо:

сірий морок притрусив місто,

наче попіл жарини багаття.

Спалахуємо крізь них.

Проведи мене цією стежкою:

леза мечів

залишають свої гнізда

(час вирію — час прощань):

надто похмура рать,

але маю бути там.

Рух рядами,

наче прокинувся звір,

чорнота сталі

створює відображення озера.

В глибині вод —

течія прозора

і затока осіння,

засипана листям барвистим.

Пластика Архипенка

Наших спогадів плутанину

і важку зримість предметів,

створених нами,

ми звідти принесли,

де можна світ усвідомити

не як безмежну самотність

в оточенні тиші, а як

силуети будинків

у фіолетовім надвечір’ї і, може,

контури дерев,

розмиті дощем і вітром.

…і тепер

залишаємо в просторі

мармуровий пливкий силует

двох коханців,

позначаючи цим

не нашу мету,

а просто доцільність нашого існування

між зір,

що самотнім своїм світлом схожі

на іскринки сміху

в зеленавих слов’янських очах.

СПЕКОТНОГО ПОЛУДНЯ

Цикл

2. «Земля скорботи нашої.»

Земля скорботи нашої.

Цьогорічна павутина над пероном

і обриси голого тіла

крізь тонкий ситець.

Довга ніч поверне поїзди.

Ходою тигриці самотнім пероном:

молоді стегна роздирають білизну —

спрага:

біла піна Кіприди

у вузеньких трусиках.

…Весна надій,

весна сподівань великих…

3. «Дощів тяжкий оксамит…»

Дощів тяжкий оксамит

вкриє цей край,

в дощах —

повертатися нам:

забуття — єдина невичерпність.

Повернемося яблуками зі свого саду:

сезон оксамиту триває,

сезон вогнів у розбитих вагонах.

Жінки на переїздах —

наче розкриті роти ночі,

волаючої за нами.

Довільний рух

Сльота на передмісті.

У безлюдному парку — ти

з гілкою сосни в руках.

Спускаємося сходами до ставка:

причал з човнами —

у затінку верб, тому

місяця звідси не бачимо,

лише блискітки кольорові

і синя гілка сосни,

що гойдаються на хвилях.

…Твої губи шукають мене,

мокрі від дощу вечірнього…

…Вогники цигарок

зблиснули на причалі…

…У сльотавому передмісті

знаходжу твоє кохання…

Заходимо в себе,

наче забредаємо в воду.

Пальці наші сплелися недбало,

а вільною рукою

піднімаєш все вище спідничку,

зібгавши її спереду в кулаці.

Крізь соснову глицю, тріски і листя,

що гойдається на поверхні,

входимо все глибше,

відгрібаючи руками сміття,

яке хвилі підносять до нас.

НІЧНІ МЕЛОДІЇ

Цикл

1. «Чуєш, співають хлопці з Ліверпуля.…»

Чуєш, співають хлопці з Ліверпуля.

Ти не розумієш слів,

але розумієш почуття.

Зараз ти ідеш вулицею,

твоя кохана іде поруч тебе.

Зупинись і подумай,

врешті,

немає значення,

про що думати.

Ще вчора тут усе було правдою.

Сьогодні — це історія.

Увімкни музику —

це золото тих, що не мають,

це Батьківщина тих, що в дорозі,

це народ тих, що спрагли боротьби, —

увімкни музику.

І подумай,

чого ми так любимо історію:

в безмірі часу

твоя частка не варта гри,

але ти почнеш її.

Твоя кохана прекрасна,

вулиця, якою ви йдете,

обсаджена деревами,

і, озираючись, бачите,

як діти біжать у школу,

а бровки хідників і паркани

пофарбовано білим вапном.

Розумієш: весна.

Піт кохання заливає вам очі,

коли минає насолода.

Візьми цю хвилину з собою

і рушай в дорогу.

Віднині

ви — вдвох,

але час не має жалю.

2. «Виходиш з роботи…»

Виходиш з роботи

і в магазині на розі,

спершись ліктями на стійку,

випиваєш свою чашку кави.

Друже, озирнися:

чого ти такий самотній?

Твоя юність пройшла,

твоя зрілість нікому не потрібна,

твоє майбутнє — безхмарне.

Вночі прокинешся

і відчуєш спрагу:

таке враження,

наче тебе розстріляли.

Встанеш, вийдеш на кухню,

ковтнеш чогось

і ввімкнеш транзистор.

— Амадею, дай мені розраду.

— Людвігу, примири мене з долею.

— Джоне, у вас там теж іде сніг? —

Друже, ти живеш в епоху телефонів.

Набери номер і чекай:

ніч лусне, і явиться вона —

музика для тебе і тільки для тебе.

І тоді відчуєш прикрість —

тебе стандартизували,

і зрозумієш,

що навіть немає кому поскаржитись.

3. «Далебі, тебе зробили зі сталі.»

Далебі,

тебе зробили зі сталі.

Якщо я стрілятиму впритул —

кулі повернуться до мене.

Хто з нас народ —

ти чи я?

Глас народу — глас божий.

Хто відважиться сказати,

що ми — одне.

Стрілець і мішень.

Мішень і стрілець.

Глянь на дорогу

між тобою і мною.

Палаймо в мирі.

4. «Літак підніме тебе…»

Літак підніме тебе,

і ти відчуєш сльози на щоках.

Земля пішла з-під ніг,

і тобі здається,

що це життя пройшло повз тебе.

Повертаєш його назад

і враз розумієш,

що це вже було.

Ця мелодія вже вела колись тебе,

ця рівнина була пустельна,

і туман над шляхом

падав легкими пасмами.

Твій народ чекав тебе:

і той, хто грав на площі,

чекав тебе,

і зранені, перед полем шибениць

чекали тебе,

і сміливі, горді, красиві,

з мечами в крові

чекали тебе.

Але ти пройшов поруч,

і зараз очі багатьох

дивляться тобі в спину.

Ти щулишся,

але я нічим не можу тобі допомогти.

Літак підніме тебе,

і ти станеш поряд із простором,

і будеш мізерно малий.

Єси музика наша.

5. «Музика приходить раптово…»

Музика приходить раптово:

бар’єри розтрощено, й звуки падають,

наче парашутисти з нічного неба.

Ляснуло полотно,

ниті колиски натягнулись,

і трасери куль врізаються в сонне місто.

Ти також рвонув кільце,

і тебе несе за вітром,

наче обвуглену сторінку з блокнота.

Ти думаєш, що це сон,

але коли місто внизу оживає

і починає бити назустріч,

тобі стає боляче.

Ти приходиш до тями

в одній із кімнат

висотного панельного будинку.

Ти розгублений.

Твоя кохана спить, загорнувшись

у ковдру, —

вона ще майже дитина.

Ти шукаєш цигарку тремтячими пальцями,

і її вогник виводить тебе з темряви.

Вимикаєш транзистор,

відчиняєш вікно і бачиш,

як вибухають у небі пуп’янки парашутів.

Звуки нуртують:

іще мить —

і ти спалахуєш, мов лампочка,

яку вкрутили в патрон.

БУРЕМНИЙ СЕЗОН

Цикл

1. «У сутінках вечорових…»

У сутінках вечорових,

коли стрімкі силуети стрижів

небо розрізали осіннє,

у місті глибокому й тихому

ми почали наше кохання,

як революцію.

Пристрасті нашої день —

тут, серед цих кварталів,

чий старовинний брук

залито тінями дерев оголених:

погляд твій мимовільний

до них доторкнувся,

і вітер,

зірвавши цю маску спокою,

нас розгорнув, як прапор.

Темрява впала, вогнями

дихало місто навколо.

О золота печаль слов’янства,

спрага справедливості нас піднімає,

червоні і чорні тіні —

поле вогню,

з якого ми вийшли,

кожен певний себе.

Перші лінії світанку

вимальовують серце республіки,

що б’ється

в промислових околицях міста.

2. «О народе, я — частка твоя…»

О народе, я — частка твоя

і силу твою усвідомлюю:

наче натомлений звір,

дихає ввечері місто.

Ми дорого за все заплатили.

Історія народу — наша історія,

історія держави — наша історія,

ми собою її написали:

в чорному контурі міста

спалахи наших серць —

очі бика розлючені.

— Нашу перемогу

ми нікому не віддамо, —

сміються хлопці. —

У нас вперта кров,

і в ній уже нуртує

слово страйк.

3. «Передмістя — снігами засипане.»

Передмістя — снігами засипане.

Поїзди випливають з туману,

медового, молочного, спекотного,

поїзди до міста тяжіють,

що полум’ям темним своїм

в білих снігах жевріє.

Незримо наповнює простір

звуками і кольорами,

легкі силуети будинків,

наче листя кленів різьблене,

в повітрі пливуть холодному.

В тихому світі зимовому,

золотаве, струнке, горде,

місто,

що величі своєї свідоме,

химерними барвами сяє.

Великим будеш ти, о народе,

що столицю свою несеш,

як дитя беззахисне на руках.

4. «Люди у светрах.»

Люди у светрах.

Вечорами вони заповнюють місто:

неспокійні північні характери,

буденні в своїх клопотах,

великі в своїй згуртованості.

Тролейбуси пливуть в розгрузлому снігу,

в хвилях ліхтарів і реклам,

тролейбуси з обмерзлими вікнами,

блискучі, іскристі —

люди виходять і заходять,

хочуть узгодити себе зі світом:

нині це — палац крижаний,

наповнений іскрами

і теплом колотнечі людської.

Люди у светрах,

що день віддали плинові ріки,

зараз, після роботи, —

руки в кишенях,

очі, швидкі та блискучі,

придивляються, зважують,

все помітити хочуть:

сніг цей розгрузлий,

машини в заметах,

подвір’я заводу

і голоси дзвінкі,

що в повітрі морозному

прожекторів світло гойдають.

Затишно їм у цьому світі.

Це їхній світ,

і вони в ньому — великі.

5. «Цей сад на горах…»

Цей сад на горах —

легкий і високий, в снігах —

різьблений стежками.

Нині безлюдний цей сад.

Ми — у ньому,

собою його доповнюємо.

Світло хистке горобини —

червоне і біле,

ми між заметів ідемо.

Місто — внизу,

на причалах

лежать катери,

вирубані з криги.

Місто — як на долоні,

справами своїми живе,

зіткане з вогнів і туманів.

Сад над Видубичем,

королівна варязька

в слов’янських хутрах.

КОРАБЕЛЬНЯ

Цикл

1. «Зоряний легіт…»

Зоряний легіт

усіх

водоспадів

землі

в цьому дощі заблукав

і шукає,

і плаче.

Рейд у тумані,

як в золоті,

а кораблі

в безвість ідуть,

розтають

і згасають неначе.

Літо води

у прозорих

цямринах

долонь.

Літо оцих королівен,

крізь відсвіт

кульбаби

далі ідуть.

Все проминає,

і знов

все починається

рейдом,

туманом

і кораблями.

О будівничі!

Занурте

дзвінку

пилу

в плесо дерев,

обважніле,

м’яке,

гаряче,

наче груди варязьких

вагітних,

молодих

королев,

що на світанку заснули

і сни

невідомі

бачать.

О будівничі…

Як молоде вино,

наливаємо

наш

корабель

в чашу прозору

оцих риштувань

у сосновому

золоті,

що, наче мед,

струменіє

із ран

дерев

в дзенькіт сокир,

в метушню теслярів

і потужні

удари

молотів.

О будівничі…

Фортеця і ви —

це все.

Камінь фортеці в траві —

наче оса

в бурштині.

Все —

в переливах мечів,

і хвиля бурштину

несе

в літо долонь кораблі —

неземні,

навісні,

ясні.

2. «Де розквітлий бузок…»

Де розквітлий бузок

фіалковими

тінями

ллється

на тіла розпростертих,

і сонних,

і світлих

в траві.

Де високим лишилося все,

бо все —

перемелеться:

запах борошна,

легіт прозорий

і кораблі.

Відблиск сонця

в повітрі

в’язкому

тече,

мов кінноти барвисті плащі

розтають

у повільному

шлейфі куряви,

і повільним жестом руки

сталь сокири

входить

у дерево золоте

і виходить із нього —

волога,

тяжка,

закурена.

Все — прийдешнє,

і все —

сотворенне

у цьому сторіччі.

Лиш тіла розпростертих

в коханні,

в траві,

в напівсні:

на скелястому березі —

злами сонця

у краплях

суничних —

зустріч

сталі і дерева —

у наскрізнім промінні

прозоре гудіння бджоли.

Полонянку свою

і княгиню

жадану свою

в цім краю,

де єдине живе,

і вирує,

і плаче,

одне:

корабельня;

де тягучою кров’ю дерев

напоєно линви,

каміння

і землю,

наче хліб свій

останній,

жаданий,

гіркий,

притискаєш до губ

полонянку свою,

королеву.

Перші краплі дощу.

Нас пробуджує

срібло

і шовк,

що тіла обгортає

і робить їх ближчими,

злими,

гнучкими,

наче посвист змії.

І сплітаються звуки

й уривки думок

у дзвінкий краєвид

корабельні,

кохання

і зливи.

3. «Ти прийдеш навесні.»

Ти прийдеш навесні.

Із блакитних

і синіх

осель

заклубочать дими,

і падуть

на них стріли

навскісні,

і по чорних колодах,

наче звір,

сповзе

корабель

і ударить грудьми

у мальовану

браму

пристані.

Ще й мальовану

дивним,

лихим

візерунком

заклять,

нескінченним орнаментом

долі,

кохання

і смерті:

на закурених вежах

сурми

понуро кричать,

у крикові їхньому —

голі ми.

Голі,

та вперті.

І сповзе корабель.

І ударить грудьми.

І шукай

тоді наших

по всіх

незліченних

причалах

і корчмах.

Розпадеться князівство,

і манірній

величі —

край,

і котитися світом

нашим довго

і марно

тамованим

ордам.

Ти прийдеш навесні,

в білій куряві,

білій

і золотій

від таких нетутешніх

повір’їв,

і марень,

і буднів,

і побачиш:

на обрії

чорні цяточки

кораблів,

наче очі,

відкрились

і дивляться,

і невідступні.

4. «Скелі тануть над берегом…»

Скелі тануть над берегом,

краплі

забарвлюють

тло

у червіньку мечів.

І черлених щитів

при коліні,

мов квіту, лягло

по обидва ряди,

де порубано

щире золото.

Скелі тануть над берегом,

з чорних лісів

піднімається вир

чорних псів,

і вовків,

і сокир,

піднімається змій,

і палає його луска,

і кудлатими хвилями

починається приказка.

І тече череда.

А на темних колодах мостів

дістають з-під кирей,

і кривавиться ніч,

і біліють в імлі

білі куни

у золоті

і серебрі.

Проводжайте гостей.

До суворих норвезьких морів

вирушають ладді.

СОБОР

Цикл

1. «Бджоли летять.»

Бджоли летять.

Бджоли окутують нас,

у важкому їхньому меду

світ кленових човнів,

світ будинків, мостів і пагорбів

дзвінкими голосами дітей пливе.

Світе мій у затінку дерев.

Князю мій,

оксамитами, човнами, дівами

в хвилях легких повертаєшся —

місто дзвінкове

в плачі голову закинуло:

там за пагорбами полк твій

птахи крилами накрили.

Вікно відчиняємо, день

тягає, мов шовк,

на пагорби правого берега:

колії підземки в снігу

ідуть за обрій.

Крислаті дерева Відрадного,

солодка курява Відрадного —

голубник

для всіляких —

вороних, карих і просто голубник:

стріли летять,

і стріли влучають —

в прозорому сосновому повітрі лівого берега,

наче мідний меч, злітаєш в моїх руках,

сяйвом залита,

стрімка.

3. «У диму цигарковому місто — геть промислове…»

У диму цигарковому місто — геть промислове,

у диму на світанку

ми — в крові, ми — вершники, юні,

ми на конях приходимо,

і в траві, над нами, як горлиці, —

діви юні, вродливі і ніжні,

і кохані, тому що —

в диму світанковому.

Очі бога трави,

ці зелені, веселі, закличні,

очі наших дружин

і прохають, і пестять і ще —

ще не всіх золотих у світанку,

на злеті перехопили,

ще виносять вино

синьооким, русявим і молодим.

Місто дихає, пагорби —

в синьому мареві,

небо — в золоті,

діви — в хутрах,

ще усе на місцях,

ще цей чвал підхопив і несе, і гойдає:

О шовкова трава Берестечка

і удар кінноти під Батіжком.

4. «Орлине гніздо.»

Орлине гніздо.

Сходи нагору ведуть,

гілля дерев над ними

склепіння гнучке утворює,

в затінку їхньому

бронза мечів потемніла від крові.

Бронзу щитів змикаємо,

облич наших — не видно,

ми ж — бачимо все:

стріли дзвенять, від щитів відбиваючись,

падають в куряву на сходах.

Дерево стріл —

чорне, важке, задушне,

мов коси рабинь візантійських.

Гнучкий, наче рись, наш прапор

вгору повзе,

понурих стріл уникаючи.

Шерсть рисі

пахне лісом ранковим,

очі рисі

палають синім вогнем:

ми луки тугі піднімаємо,

стріли дзвінкі лісові

крізь зелене сплетіння гілок,

наче дикі бджоли, дзижчать.

Щити на плече закинувши,

вгору ідемо,

мечі на ходу витираємо.

Світ у долині —

ясен,

і переможцям —

слава.

5. «Присмерк за вежами…»

Присмерк за вежами —

ми

від юності ідемо:

давніх друзів

ледь впізнаю —

щось інше нас нині об’єднує.

О нескінченний стрій

вічного рушення посполитого:

стриманий шурхіт слів,

сніг непорушний на вежах

і в суворому світлі

вродливі обличчя княжичів.

Всесвіт над нами —

наче тінь снігопаду, але

на засипаному снігом континенті

людина збудує дім,

людина утвердить себе.

В центрі Всесвіту —

планета людей,

цей залізний і жорстокий світ,

світ красивий,

гідний того,

щоб в ньому жити.

Під ясним сонцем

Пісня сонцю

І повітря — легке,

і зола — легка,

і сліди від вогнів —

легкі:

у вогні — вода,

у вогні — орда,

і заграва —

на обрії.

(Прийшли три князі,

три мечі при нозі —

три соколи в піднебессі)

Дажбог

(Закурили дими,

підняли доми —

підняли нас князі)

Дажбог

І повітря — легке,

і зола — легка,

і сліди від вогнів —

легкі:

у вогні — вода,

у вогні — орда,

і заграва — на обрії.

АРІЇ

Цикл

1. «Коли білі баранці хмар…»

Коли білі баранці хмар

котяться безладною отарою на схід,

ми ідемо назустріч сонцю,

дзвінкі від спеки і камінного пилу,

що лишається в складках одягу.

Холодна вода водограїв

куриться під копитами коней,

вечірнє сонце,

наче червоний кетяг винограду,

зависає над бійницями веж із жовтої цегли,

і легкі полотняні намети

на мовчазних майданах Міста

вітер пахощами садів наповнює,

а в освітлених місяцем завулках

жінки повільно з тісної білизни виходять

і, білі стегна звільнивши,

білими гарячими ногами

прагнуть спіймати безмежну ніч,

сплітаючи їх у нас за спиною.

І якщо ми приходимо вічними

вершниками,

ми нашу волю

по колодочку вбиваємо у Схід.

2. «В той час, як у горах червоних…»

В той час,

як у горах червоних,

де сивий цупкий чагарник

обступає прозорі джерела,

нам починають снитися слов’янські зорі,

ми заливаємо зі шкіряних відер

наші багаття,

які блищать між скелями,

наче діаманти в скриньці,

і морди наших коней

починають дивитись на захід.

І коли нарешті

ми сходимо з сідел,

жінки білими паруючими животами

притискаються до наших потемнілих облич

і своє голе і жадібне тіло

кидають нам в руки.

3. «Жінки — білі, м’які і мокрі…»

Жінки — білі, м’які і мокрі —

поруч з чорним камінням битих доріг

рожевими і теплими грудьми

та міцними вологими стегнами

труться об наші плечі, животи і коліна.

І ще довго-довго по тому,

як затихає луна наших гордих пісень

край спадаючої куряви на шляху,

жінки з розкинутими ногами

зберігають на собі

наші втиснені обриси.

ДАЛЕКЕ

Цикл

1. «Корови ідуть крізь сонце…»

Корови ідуть крізь сонце,

і від золотого лева

у них —

золотаві очі

і молоко золоте:

Вої в гострих шоломах

слухають пісню меду

луки тугі на плечах —

як вигнуті роги биків

Летить джміль

наче змій —

покотилося теля,

мов котигорошок

А мальви цвітуть

мальовано

2. «Були дерева тужаві…»

Були дерева тужаві

а ночі — імлаві

була тихою зоря

надвечірня:

ішли волхви —

стали

ішли князі —

стали

і варяги ішли —

стали:

а сурма сурмить

заливається

3. «Садом ідеш струнка…»

Садом ідеш струнка

Голоси відпливають

і вже тільки човни

гострі носи свої спрямували

в багрянець неба

і сині отари хвиль

Ще куряться руїни Трої:

радій вродлива —

пливе твій князь

весь у вогні золотому

Ясні дими

вдалині

4. «Літо, тепло і літепло…»

Літо, тепло і літепло —

скільки вже часу

витекло,

скільки в зорі, на світанні

стято з плеча,

на льоту

Липень і липам —

ліпо,

а ліпо ж чи буде, браття,

нам на мечах стояти

пліч-о-пліч на Дону

Скачуть мої куряни —

курява, кров і рани —

плачуть курви на вежах —

скаче мій курський полк

Волиться —

не зневолиться:

там, де туркоче горлиця,

через тисячоліття

скаче мій курський полк

5. «Яблуні — білі-білі…»

Яблуні — білі-білі

білий світ — білий-білий —

як ти ідеш полельом,

білою ланею,

в білім

Поволі-полельом

павою, ланею — лелія,

лелія снігова

6. «Це буде містика і дим…»

Це буде містика і дим

важкий і сизий,

що над нами

пливе тягучими ключами

і вічним змієм молодим

А далі буде яв і сон

який усіх їх

заколише

за вежі ввійде тихше й тихше

і переріже гарнізон

А потім буде тінь і сад

і сонця золото

і слава

і в дів — прозорі покривала,

і жодного шляху назад

ПРИГОДА

Цикл

1. «Пішли отари попасом…»

Пішли отари попасом,

вже й не отари, а курява,

а де була курява —

там сніг нині

Пішли коники ступою —

перса твої разкрилися —

два пуп’янки, два човники,

дві лакоминки,

а все ж —

сніг нині

Пішли яструби перевальцем

стала мене туга переймати,

стріли мене твої очі —

два ягнятка голубенькі,

кажуть:

— Сніг нині

2. «Королева-королівна…»

Королева-королівна —

то ласкава, а то — грізна

Ой, Див Ладо —

сніг іде

Королева очки мружить —

її неї груди — наче мури

Ой, Див Ладо —

сніг іде

Хлопці — наче вірні леви

коло тої королеви

Ой, Див Ладо —

сніг іде

А від тої королівни

тільки снігу по коліна

Ой, Див Ладо —

кров піде

3. «Вийду я на гору походжати…»

Вийду я на гору походжати,

вийду собі свистати,

вийду ватагу скликати:

— Тра’ мури високі брати,

тра’ грізне військо розганяти,

тра’ одежі зривати,

щоб солодке яблуко куштувати,

бо пішли вже отари попасом

і пішли коники ступою,

та й пішли яструби перевальцем.

СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ

Цикл

1. «Третій стан…»

Третій стан —

в дрободан.

Дощ гуляє,

як гетьман.

Білі вежі й чорні вежі

все патьоками мережить.

Тьмаві склянки

на столах — світ хитається

в очах.

Мокне оксамит мечів,

арбалети й поготів,

а він дзвонить, мов кришталь,

коло малинових мальв.

2. Шибайголови

Над нами —

небо,

під нами —

брук,

наші кроки —

швидкі і ніжні.

І від дотику

наших рук

палає залізо.

Наші губи —

суцільна спрага,

наші серця —

голод,

і анітрохи не важить,

хто — друг,

а хто —

ворог.

Гей, навколо!

Келихи —

вгору

за наші голови.

3. Пейзаж

Ніч

все пливе,

лиш місяць

і білі дими в долинах

(ружі — червоні — тіні)

все мерехтить і тане

синє світіння ліній

і запах лататих лелій

стелиться по долинах

4. Варвари

Тут,

у безмежних,

ворожих просторах,

вперто,

повільно

і поступово

всіх

підкорятимем

нашому слову,

вищим

законом

поклавши його.

Доки гойдає

білява

ріка,

мовчки ми сходимось

груди

у груди,

яреє сонце

жевріти

буде

в наших поблідлих

від люті

очах.

Дощ розмиває

сліди

за ізгоями,

дощ розмиває

дні

і роки —

ми перейдемо

шляхами суворими,

зрушені з місця

велінням

руки.

Випаде сніг,

і випливе

з обріїв

обрисів наших

потужний

стрій —

благословен будь

і будь впокорений,

світе,

блакитний

і золотий.

5. Леле

Перед нами —

русява Таврія

і позаду у нас —

Таврія

і над нами у нас —

дим і туман

заплітаємо гриви

буланим

заплітаємо гриви

карим

заплітаємо світлякам

…і їдуть

в палаючій Таврії

юні

угорські коні

юні

угорські вершники

і сонце їхнє

руде

6. Весела мандрівка

Мармурова

аж печальна

іде степом

красна панна,

разом з нею —

срібний цокіт

ще й три сотні в позолоті.

Вже на панночці — ні нитки,

уже панна — як лебідка:

ходить-бродить

празниково

муре право таборове.

А три сотні золотаві

розкотились,

мов коралі.

КАРАВАН

Цикл

1. «Захід — Схід.»

Захід — Схід

Схід — Захід.

Колеса стукотять на рейках,

відкриваються на карті невідомі,

припалі курявою рівнини,

де сонні горлиці

й написи незрозумілі

на станціях.

Проминаємо їх на льоту,

крізь вікна вагонів

запам’ятовуючи назви.

Великий Гендель!

Наволочки — на апаратуру,

цинкові відра — на електроніку.

Вовча зграя

переметнулась через Будапешт.

Привіт, Європо!

Рок-н-рол — казачок.

Рок-н-рол — казачок.

І голої курви бюст.

Атас, таможня, —

Царська Скіфія йде!

2. «Над Сербією — галич.»

Над Сербією — галич.

Великий рух народів

обминає Боснію і Хорватію,

Сербія

тоне в розкошах.

Мусульмансько-слов’янський південь:

мавританка на вивісці бару

елегантно знімає трусики.

Вслід за ордою русявих варварів

ідуть обози з динарами:

крізь куряву трьох держав

іде на південь

караванний шлях.

А-а-ай!

Бахчисара-а-ай!

Як Стенька Разін

на персидську княжну,

яструбом падає на Сербію

залізничний вузол —

нова столиця на перехресті шляхів.

3. «Крізь балканську весну…»

Крізь балканську весну

вузенькою вулицею від вокзалу

пливе хвиля ранкового поїзда.

В сонячній куряві

серби на велосипедах

обганяють безкінечний струмок

Великого Гендля.

Племена з далекої Півночі

пекуча спека

економічної кризи підняла.

«Ех, Ла-да-га, ра-дна-я Ла-да-га!»

Новгородськими ладдями

впливає на базар

Золота Русь.

4. «Прощальна кава…»

Прощальна кава

у сербській родині.

До мансарди під дахом

гомін базару не долинає.

Вже котру цигарку припалюю:

темна густа рідина

в глиняній чашці

зміїні пасма пари,

мов тулуб танцівниці,

звиває.

Останні динари —

на сувеніри:

алкоголь Великого Гендля

шумує в крові.

Сніги безмежної держави

від моря до моря

будуть всіяні обгортками

югославських цукерок.

У золотавому вирі

тоне імперія на колесах.

5. «Летить крізь ніч…»

Летить крізь ніч

легендарна електричка

від Суботиці на Чоп.

Великий шовковий шлях.

Югославія — Каліфорнія,

Каліфорнія — Югославія:

на фургонах

через пустелю —

за каліфорнійським золотом.

Розсотався цигарковий дим

під стелею,

наче збита курява

за невловимим ковбоєм Джо.

Гей, електричко!

Гей-гей, електричко!

Срібні цокоти коліс

по-ко-ти-лись

через три держави

у вагонах твоїх,

напоєних

пахощами крові,

коньяку

і надприбутків.

«Все туманіє в тому сні…»

Все туманіє в тому сні,

де босоніж проходять феї,

курять жертовники Ахеї

і сяють бронзові щити.

Все туманіє в тому сні.

Блакитний мармур Херсонесу,

де впали, як прозорий шлейф,

крислаті тіні галерей,

і світиться над чорним плесом

блакитний мармур Херсонесу.

Струнких богинь із теракоти

повільна грація. І тане

в далекому диму отаман,

що в каламутному затоні

слов’янства ставив пантеони

струнких богинь із теракоти.

Золотавий сонет (В старому Києві)

У тиші цих плавких провулків

лиш сонце зблискує на вікнах,

і кроків майже непомітна

луна — мов кошеняти муркіт.

Манірна мрійновтома квітня,

дахи — легкі, як поцілунки,

і сміх відлунюється лунко

у шатрах простору блакитних.

Стираються повільно грані,

все — позолота перетворень

і гнучкість спалахів срібляних

в прозорій чаші водозбору.

І тільки музика, що тане

в меланхолійних стінах двору.

На півдні

Кімната, стіл і попільничка,

і недопалки цигарок,

і креслить коло із думок

маленька лампа електрична.

Вікно у сад і чорна кицька,

що котить місяця клубок,

а стіни пахнуть, мов бузок,

і сходить зірка опівнічна.

Старий будинок з мезоніном

і оксамитовий сезон —

це трохи сумно, трохи мило.

А над усе, неначе сон,

дзвенить мелодія щаслива

і пересмішник — в унісон.

Магічна вистава

Лише півтіні, півтони і сніг,

що падав тихо й замерзав на віях,

яскраві кольори зім’яв, розвіяв,

зачарував цю ніч, та не затих.

У кожне сонне київське подвір’я

приніс тривогу і печаль доріг,

неначе цуценя, крутився і наспіх

зривав дроти високовольтних ліній.

Порятував нас алкоголь і дим,

і зациганили по колу «Ватру»,

промоклу, наче сивий пілігрим.

І кожному своя судилась карта,

та залишалось декілька хвилин,

щоб зрозуміти таїну театру.

Останній учень магістра Кнехта

Він, що вийшов нагору по стежці крутій,

що стоїть під дощем, ніби грішник,

що ішов, як пророчення віще,

цим забутим шляхом в самоті.

Скільки злетів було, перемог і падінь,

і це все — лиш за те, щоб нині

подивитись, як тихо собі стукотить

товарняк в поруділій долині.

Притулився щокою до шорсткої кори

цих ялин. І — ні сліз, ні кривди.

Тільки — спокій, немовби вода на вікні

розмиває гірські краєвиди.

…Темно стало, і він прийняв

урочистість мовчазного надвечір’я.

Тільки глиці повільне падіння

по собі залишав.

Бій

Південний вітер геть запорошив

котурни і плащі, мечі і пращі,

змішав ряди і про страшні напасті

центуріонам враз нашепотів.

І тишею оливкових гаїв.

де стежки плутані, немов галерні

снасті,

окутував вогні багать пригаслих

і колихав шатер багряну тінь.

Ощадливі на рухи стали гунни,

затих нубійця войовничий клич,

і бились мовчки, люто і бездумно,

і вже коли на шанцях стала січ

і не лишалося надії на рятунок —

важка і прохолодна впала ніч.

Учвал під місяцем

У ночі, темні, владні, злі,

коли по вінця переповнить,

проситимеш: — Ну сотвори

хоч хліб насущний,

а хоч войну.

Бо все не так, все — не гаразд,

бо все — підступно і брехливо,

тож все — в вогонь,

нехай по нас

для інших виростають крила.

Бо все не варте навіть мли

півсвітанкової,

і голос

ще промовлятиме:

— Бери

меча, що розірве це коло.

Бо чи з пустель, чи з Іудей

йде чорна хвиля зрад і рабства,

та скаче вершник

і мечем

проводить лінію незгасну.

Жанна д'Арк

Набридливий дощ тарабанить.

Остання надія — сталь меча.

Йоанно, твоїми вустами

дихає зараз Франція.

Йоанно, за перемогу

очі твої — глибокі.

А в Франції всі дороги

в’яже дванадцятий полк піхоти.

Йоанно. Не встигли. Пізно.

Роту — в чвал. Щоб фінал, а не щем.

Альбіон, Орлеан і діва —

переплетені. Не розберем.

ПОРИ РОКУ НА АНДРІЇВСЬКОМУ УЗВОЗІ

Цикл

1. Зима

Рости, братва, немов трава, —

все неприступно і казково,

так закрутімо Ватерлоо,

щоб гвардія не підвела.

Замети, вітер, і в альковах

панянки в’яжуть помела,

бо ще висріблює зима

шибки в провулках іграшкових.

Весь день в легкому напівсні

у грубках зблискують вогні

і затихають на обличчях.

І сіється із димарів

сухий, дзвінкий сосновий дим

з ледь чутним запахом живиці.

2. Весна

Коли завулками клубочиться туман

і зависає в різьблених піддашшях,

з пахучих дрів запалене багаття

легким вогнем зігріє руки нам.

І переробимо історію слов’янства,

де буде Див, і княжий каштелян,

і ключник золочених брам,

і скрип возів, пошкоджених на марші.

Полки вернулися і випили вино

у срібних чашах за усіх полеглих.

Вже вечоріє. Місто, мов легкий вінок,

гойдається на течії зеленій.

І тьмаво сяють крізь прозорий шовк

чорнявих бранок прохолодні стегна.

3. Літо

Джмелі, і ретро, і Поділ.

Крути із придихом, бо свято,

і підрядилися зіграти

під катеринку давніх днів.

Катрена в’язь — така строката.

Шинки гудуть, і лине рій

легенд про замок і повій,

і пасторалі шістдесятих.

Sic tranzit glori[1]. Для купців

цигиче скрипка, і в безладді

снують ватаги горобців.

Тож піднімайте повні гальби

і бийте з розмаху об стіл

за білу кізку Есмеральди.

4. Осінь

Опівночі біляві діви

відчинять вікна зеленаві —

прийшли дощі і тарабанять,

неначе стріли вуркотливі.

Вихляста тінь пливе над нами,

закутавши шарфами шиї,

змалюємо димавий Київ

і вогнищ відблиски багряні.

Вже все так близько і непевно —

ці переблиски фіалкові

і кружеляння навзаємні,

а в дрібній сутіні альковів

сплітають лінії таємні

красуні пишні, барокові.

ХИМЕРИ

Цикл

1. Незбагненне марево

Безмежжя цього простору,

що торкнувся наших очей, — нетривке,

наче пам’ять пригаслих губ,

і треба пройти через холод оцих пустель,

де кожна поразка людини —

наче коштовний рубін

у залізній оправі шолому.

І тому

ця данина червоних тонів має сплачена бути,

і все промине,

навіть тепле каміння храмів,

що спрагло обличчя підняли,

в чорних пісках зникаючи.

А тоді, на межі, надійде щось забуте давно,

наче сміх, або плач,

або просто далека луна срібних звуків,

що в просторі тихо падають.

2. На похмурій вулиці

Потойбіччя снігів починається там,

де ледве мріють долини

з вузькоколійками в глибині, а тут —

як акварель невідомого майстра —

оголеність шпилів,

що самотою ідуть до неба

крізь холодне світло пожовклої зими.

Через це

треба мовчки ввійти в колихання повітря

на вулицях темних і мокрих,

де двері під’їздів пофарбовано

іржавою фарбою,

а плями на стінах —

це тільки ознака віків проминаючих,

і не потойбіччя шукати,

а мить найкоротшу,

бо лиш голуби,

наполохано вилітаючи з вікон горищ,

можуть вивчити кожен вигин

черепичного моря під крилами.

3. Химерна весна

Від того, що день стає все прозоріший,

сніг, як іскристий пророк,

прозорість цю перетворює

у легку мелодію дахів,

що, мов пасма кольорового диму,

піднімаються вгору з Подолу.

Стримані сплески яскравих тонів —

у довершеній чіткості

кам’яного слов’янського міста,

де камінь — тонкий і прозорий,

мов гілля дерев,

і тільки під вечір

паморозь, ледь струменіючи,

тендітна, як скло,

незграбний ескіз кохання малює,

коли почуття ще туманні і дивні

і, мов крізь серпанок,

вулиця проступає з рядами зелених будинків,

що вгору ідуть, порослі мохом.

4. Патріотична химера

Осінь прийшла,

як повільний нічний трамвай,

випереджаючи смерть,

задзвонила падінням червоного листя

під ноги,

і я назвав твоїм іменем Україну,

бо мусив цей край ще хтось

полюбити так сильно,

щоб тільки коханням назвати його.

І все, що я мав,

що ледь проглядало, мов замок,

потьмарений в завісах дощів,

змаліло, і враз

ранковий туман

провулки закутав аж по карнизи будинків,

сховавши від ока

і листя, яке опадало,

і цинкові відра зі сміттям,

і сірі машини, накриті брезентом;

і ледве доніс

цей запах ялин і глибоких озер,

що лиш у долонях твоїх

лишився, як спогад про вічність.

5. Лірична химера

Коли надходить час іти коханим,

то тільки музика, як передчуття вокзалу

принесе спогад про золотаві плечі жінки,

що на тлі білих ковдр

були тільки як сонячний відблиск

на речах, залишених у кімнаті.

Ми прощаємось трохи сумно біля входу

в метро,

і наш подих розтає в морозному повітрі,

незграбний, як міф про вічне кохання.

І тільки коли наші очі зустрічаються,

ми посміхаємось легко і просто,

і ця посмішка,

ніби вогники цигарок вночі,

вихоплює з темряви наші обличчя,

і раптовий спалах очей,

і розуміння того,

що наше прощання —

світле, як музика полину

край шатра,

край сонця мандрівного.

6. Химера в індустріальному пейзажі

Напевно, тому,

що в нас не було філігранних

старих дзиґарів,

що можуть на ратуші час вибивати,

час пік

нас провіз у тісному тролейбусі.

І світ нам явився,

де лінії автострад

були, ніби руки коханців,

і музика в барах — бурхлива, як яхта,

яка всі вогні засвітила

і мчить серед рифів вночі,

блискуча від піни морської.

7. Оголена химера

Одноманітність дощів,

мов біла піна жерделів

в годину цвітіння,

асфальт інкрустує неймовірним блиском,

і одне мерехтіння від стін кам’яних відлунює

як доказ того,

що кохані приходять непомітно,

наче луна у примарному сяйві дощів

з кольоровими струмками води на мокрому одязі,

щоб тільки очима, а не тихим дотиком губ

легенду про Беатріче творити.

РЕНЕСАНС

Цикл

1. «Візантія і присмерк…»

Візантія і присмерк —

ранковий,

мов присмак цикути,

і гойдання дахів черепичних —

наче шовк

колісниць

і плащів.

Увійти у цей день —

як до леза ножа

доторкнутись.

Увійти в опалеву кімнату

з галереями

пристаней і човнів.

Асфальтована вуличка

рухом

недбалим

відімкне

сонний порт

і поезію телеграм,

і на тлі цих зелених дерев

червону

цеглу будинків —

наче давньої книги

тонкий

і потертий сап’ян.

Біле сонце

слов’янське

від сотні

суєт

піднімає це місто

на вежі

і списи

і малює навпроти

легке

і кохане обличчя

чи дівчатка,

чи панни,

чи так —

ренесансу портрет.

2. «Полудень, курява…»

Полудень, курява,

все різке і суворе настільки,

що навіть вода в водограях

кольору золота стала.

(Наша пристрасть вже кинула нас

в тінь від парасольки над столиком,

краєвид на Поділ

і піняву прохолоду склянок)

Трохи сумно тому,

що здається пом’ятим і зайвим

одяг, місто, життя,

тільки сонце —

тягуче, як мед,

учить всіх переможених,

що лиш те насолода,

що кров’ю і силою взяте,

і в граничній яскравості фарб

наші слова — ясні,

ледь посріблені зовні коханням

темним, як татарський набіг.

3. «Ввечері машини поливають вулиці…»

Ввечері машини поливають вулиці,

і асфальт стає оксамитовим,

наче звук флейти,

і це оксамитове звучання вечора

стелеться над нами,

мов запах розквітлих вишень.

Врешті ж,

музика подібна до слів, а тут —

просто раптом докотилася луна

від трамвайного цокотіння,

чи далекий гудок пароплава,

а чи сміх безтурботний тих,

що місто це називали своїм,

а були так недовго,

що лише майоріння потертих плащів,

запах полину і втомлених коней

залишали в цих стінах.

4. «Руки сірником освітити…»

Руки сірником освітити

в кімнаті мовчазній

і раптом побачити дорогу між пагорбами,

де рудуватий пил

копита коней окутує,

коли зелена течія Дніпра

забирає повільно найкращих

з комонної історії

вартових наших веж.

І ніжність раптову відчути

до жінки,

що дивилася повз малий вогник

десь дуже далеко,

зі спокійною впевненістю

всіх,

кого люблять.

5. «Перейди крізь вогонь, що спалив…»

Перейди крізь вогонь, що спалив

тих, що поруч з тобою якось ішли

по коліна в тумані ранковому.

Перейди крізь вогонь,

що мовчазними всіх зробив

і суворість лишив на всьому.

А потім,

дивлячись на обличчя милих в далині,

намалюй освітлене вночі місто —

мармурового хруща на своїй долоні.

ЗАМАЛЬОВКИ

Цикл

1. Далеко-далеко за містом

Розіп’ясти над шляхом старий намет,

з дерев'яних ящиків збити стіл.

Провінційний солодкий мед,

провінційна гіркава сіль.

Негамірні шляхи, в імлі —

дерево вільха і без.

Наші долі — штрихи легкі

на шорсткім полотні небес.

2. Бездіяльний вечір (В старому Києві)

Сніг, що падає на волосся, на руки,

кружляє навколо ліхтарів,

намітає кучугури

біля під’їздів

і навколо трамвайних колій…

Сніг,

що як іскри багаття вночі

біля озера з жовтими квітами.

І треба мовчати

про нашу неймовірну молодість,

бо сьогодні —

день снігу.

День віршів —

потім.

3. Чекання (В старому Києві)

Кав’ярня в підвальчику.

Якщо захотіти,

то можна побачити з її вікон

весь світ.

(Дівчино, одну каву.

Чому ви сьогодні така сумна?

Київ треба малювати чистими фарбами,

дерева — зелені,

будинки — жовті,

небо — синє.)

Наші печалі

і наші радощі

хто зрозуміє?

В дівчат з кав’ярні

не губи, а квіти. Ходи й зірви.

(Ваша посмішка для мене —

майже нічого.

Просто сонце заходить

і сонце сходить.)

Ця кав’ярня така терпка,

як дітвацькі сльози.

Я пішов би звідси,

та на всіх дорогах —

велике, безмежне небо над головами.

4. Світ (Епічний настрій)

Сотні ниток зв’язало нас.

Голуби,

що туркочуть на площах міста,

очі коханої,

гіркуваті вишні з Олегової гори.

Ти озиваєшся до мене

голосом людей нашого кварталу —

слюсарів,

водіїв,

вантажників.

Я шукаю тебе в кав’ярнях

і бібліотеках,

в рядках віршів,

у барвах картин.

Про тебе я думав,

коли мені було важко.

І задля тебе заводив мову з кожним,

хто траплявся мені на дорозі.

…на світанку земля — в тумані,

наче оголена жінка

під простирадлом.

5. Увечері на вокзалі

Безповоротність несказаних слів

і недописані вірші — як поїзди,

що мають зараз вирушати.

…і нічого,

крім жахливої порожнечі

і найпрекрасніших облич

на пероні,

що відпливає.

6. П'ючи вино

Прозорий келих,

кришталевий, з ниточками сонця,

золота тінь на столі,

як остання згадка

про тих моряків,

що не вернулися з країни орхідей.

Морем пахнуть твої губи.

7. Стрільби

Вдень,

під пекучим сонцем,

у вигорілому, шорсткому хебе

автомат повільно підняти

і з приємністю впізнати щокою

лаковану прохолоду його прикладу,

щоб через мить

тільки стукіт його гарячого серця

тримати в руках.

8. Каяла

3 холодною люттю

кинутий під ноги пожухлий степ з тонкою

смужкою води на сході.

І почорнілі русичі,

що ідуть довгими пружними колонами,

схожі на гору,

яка шукає Магомета.

О земле наша,

уже за шоломами єси.

9. Ностальгія

Розгорнуте віяло дощу

і старозавітне мовчання дахів

образ чорного кота на щоглі

витворити в уяві

разом з посмішкою

на зухвалому обличчі кота

і корсарським бригом

…і слухати легендарне падіння

дощових крапель

10. Музика — дуже складна річ

Прийде фіолетова ящірка

вилізе на підвіконня

дві бурштинові крапки очей

і фіалковий дим

з обрисами ящірки

11. Малий, що йде (В старому Києві)

Він іде брукованим провулком,

перебираючи в кишені скобки від рогатки,

непримиренний ворог цукерок і морозива,

іде і насвистує,

штурхаючи подертими бігавками

бляшанку з-під консервів.

Не знаючи, що назавтра

йому доведеться дивитись на цей світ

і любити його.

Він іде до чогось далекого,

як легенда.

12. Тиша в червоному (В старому Києві)

Залишиться чорна тонка лінія

там, де закінчиться вулиця

і захід сонця випливе, червоний і теплий.

Грубий, нерівний брук

вайлувато хитатиме ваговози,

катаючи в кузовах

порожні залізні діжки.

Залишиться вулиця,

декорована синіми кетягами винограду,

і важкі ваговози,

що повзуть наче закривавлені черепахи.

13. Такий собі малюнок

Восени,

коли скло темніє,

і дерева — з легкого скла,

і річка — з чорного скла,

ми відчиняємо двері під’їздів

і на зачовганих сходах

бачимо скляні тіні людей,

перевішені через бильця:

і тоді в диму

сходить сонце.

І вже

(золоте в суворому)

проростає трава,

й, поєднуючи неможливе,

із нас народжується світло,

і ми вирушаємо на прощу

до беріз деревських,

обережно,

щоб не зачепити

скляних контурів Міста.

«Це дорога від окупації…»

Це дорога від окупації,

по ній іде чоловік.

Танки горять край дороги,

і все навкруги мовчазне.

Цей чоловік — твердий,

він уже пройшов пекло,

і він готовий пройти знову.

Він може себе вдовольнити

самим життям,

він знає ціну життю.

Цей чоловік — мій народ.

Танки горять по всьому обрію,

і мій народ створює себе —

я не знаю такої сили,

котра може його зупинити.

…Чоловік іде дорогою.

Іде жменька попелу,

що веде за руку дитину.

Славмо.

Поезії з течки «Цинамон»

(Неопубліковані вірші, написані після 1991 року)

«Сніг, сніжиночки, віхола і зима…»

Сніг, сніжиночки, віхола і зима

лагідна,

лагідна,

лагідна,

ла…

Вільха і вільшаночка, шáвлія

вишиває вивірка шáлію.

Лащиться куницею-горностаєм,

вишиває женчика,

вишиває

білі цятки кігтиків на снігу,

білі перепілочки на горбу.

Сузір'я Риб

Під запах смажених вугрів

вже виринає з діжок смальцю

земля Сіндбада-мореплавця

і гострі щогли кораблів.

І пташка Рох, котра на яйцях

сидить вже тисячі віків, —

як проникає цей мотив

у груди пишній полонянці.

І вже нема ні сил, ні слів —

лиш еротичний переспів

ясного спирту в чистій склянці.

Що ж зробить той, котрий наспів

в цю мить, цей лицар і факір

тюремних брам, і цар поганців.

Сузір'я Лева

Під ніжний спів віолончелі

«малина» тихо загула.

Меланхолія і діла

в ножах, фортуні і в постелі.

І роздягатись догола

велить красуням lex печери —

панує тут Кривава Мері,

а джунглі ходять довкола.

І ходить сон коло вікон,

і дозріває самогон

у барабанах револьверів.

А шльондр веселий батальйон

підносить ніжки в унісон

під ніжний спів віолончелі.

Сузір'я Скорпіона

Горілку допиваємо і дно

Старого Міста оживає п’яно —

з нових шинків, пивниць і ресторанів

йде потолоч мусолити багно.

І розквітає Ружа-Несміяна —

ламкі пелюстки і густе вино,

і старовинне золоте рядно

на незворушних хвилях Океану.

І та, що в піні. Та, що з піни йде

і простягає гроно молоде

до скинутого в безвість гарнізону,

відімкне браму, мов курок зведе, —

і знову зникне в темнім небі, де

самотньо блимає сузір’я Скорпіона.

Сузір'я Діви

Спадає сукня. З білих пліч,

мов збурена вода стікає.

І б'є потужним водограєм

блакитне сяйво з ясних віч.

Білизна ж плавно відлітає

в м'яку, гарячу, звільглу ніч —

розводить ноги, рев сторіч

у тіло владно проникає.

І той, що входить, розсуває

лаштунки дійства, щоб навзаєм

ритмічну розгойдати січ,

в якій живіт є морем-гаєм,

із піхов меч не вилізає

і б'є блакитне сяйво з віч.

Новий рік

«Вовчик-братик і лисичка-сестричка». —

Тиша, вечір. Падає сніг.

Іскри-іскорки ледь спалахнули.

Поїзд їде. Сніг, білий сніг.

Вітер, віхола, заметілі.

Білі вогники і золоті.

Дзеньки дзвоників і заметілі,

Іскри світла у кришталі.

Запах лісу і чобіточки.

Вікна. Паморозь. Білий світ.

Сніг. На вулиці. Зарипіли

Сосни й саночки. Вітер. Сміх.

Тиша, вогники і кружеляння.

Сніг. Сніжиночки. Білий світ.

Їдуть саночки. Ліс. Кохання.

Мила. Мила. І білий світ.

«Зажебонів світанок крізь гардини…»

Зажебонів світанок крізь гардини —

озвався півень — каламуть пройшла —

і в тишині зацокали краплини —

трави, зела

і яструба.

І ледве день — і ледве невагомо —

і ледве сутінь — і заледве назавжди —

ввійти в поламке коло пантеону —

де сон, боги

і яструби.

МУЗИКА СОНЯЧНОГО ЛІТА

1. «Був час італійських пісень.»

Був час італійських пісень.

Час, коли все — дзень-дзелень.

Море було і дівчина та —

вся золота-золота.

Сніжисті гори. Небо прозоре.

Море. Марина. Amore.

2. «Не було листів.»

Не було листів.

Не було дзвінків.

Не було шепітливих слів.

Лиш мовчання

на прощання,

тільки погляд говорив.

в каруселі веремій

журавлині клини мрій

бризки сонця розкотили

по алеї золотій.

«У моєї дружини…»

У моєї дружини

подерся сандалик —

сідаю лагодити,

сідаю ремонтувати.

Доки майструю,

доки мудрую,

отримую прочуханку:

ще б пак: подерся сандалик.

— Як цього капосного сандалика

відремонтувати? — питаю дружину.

— Ніяк! — каже —

треба дружину поцілувати,

бо вже капосний сандалик

від-ре-мон-то-ва-ний!

«Дзвенів цей світ…»

Дзвенів цей світ,

дзвеніла далечінь

і сум дзвенів

теплом тонкої ниті.

Надходить літо,

із незграбних слів

такий видобувається мотив,

що треба знов

і мріяти,

і жити.

«Він був геть зболений, але…»

Він був геть зболений, але

нас протинало й розтинало

його скажене кабаре.

Його призначили на час,

та він ударив — не прогавив —

і збурив повені і нас.

Йому везло — кришталь і зло

в цих поселилися покоях,

а нас, тверезих, не було.

Був трунок і вода, а ще —

домашні дами без піжами

і погляд злий через плече.

«Задума днів і дні задум…»

Задума днів і дні задум:

Держава, Воля і Росія.

Ночами колобродить сум

і повертається Надія.

У спогадах і сивині

ти замовкаєш. Ніч — це простір,

в якому блимають вогні,

неначе очі ніжні й гострі.

Кого чекаєш? Ти пройшов

шляхом незвіданим і лютим.

Куди ж пішла твоя любов,

неначе батальйон під Крути?

«Вільшаного короля барви…»

Вільшаного короля барви

гудуть червоним гудінням метро.

Вертаюся в свою ізольованість,

в пробивання ґрунту рослиною.

Кола обмежень, квадрати табу,

кільцевий рух змії —

думка йде по колу червоних і зелених ромбів.

Відгортання Всесвіту —

перетворення підлоги в стелю.

Переходячи з простору в простір, набуваємо

нових друзів,

такої ж видозміни, як підлога і стеля.

Тяжіння об'єму до абсолюту і відсутності граней.

Поєднання за валентністю передбачає

нові елементи, зокрема любовний

трикутник, за винятком соляної кислоти

і кухонної солі.

Лексика сягає далі, ніж розуміння:

в окремих випадках не вистачає слів,

тоді мислимо образами.

Співіснування простору перетворює мене

в куницю, що женеться за мисливцем.

Бояри ладнають пастку.

Втікаючи, ховаюсь у твоїх снах.

«Продзеленчали, відцвіли юнацькі вірші.…»

Продзеленчали, відцвіли юнацькі вірші.

Спаковані валізи. Пил на шафі.

Ми від’їжджаєм. Час минати звідси,

не забуваючи листів і фотографій.

З легких тенет дзвінок проріже сутінь,

і телефон меланхолійно забанує.

Ми від’їжджаєм. Пам'ятати мусим

про речі, що минаються не всує.

З чужих квартир, мов на шкільній перерві,

ми вириваємось з надій, з повстань і крахів.

Весна минає. Проведи іще раз,

не забуваючи листів і фотографій.

Дике поле. Серед снігів на згарищі

Ніч оповила мене.

Ніч, золотава і тиха.

І передвістям лиха —

віхола, що мине.

Холодом потягло

з дальніх країв надхмарних.

Лихо мине. Намарне

це опівнічне золото.

Жалить жалка жалінь.

Тихо, святково і пусто.

Несамовитим згустком

розколихалася тінь.

«Осінь. І я повернувся сюди…»

Осінь. І я повернувся сюди,

де проживаю під Знаком Біди,

де самотою, неначе сліди,

грузнуть і тижні, і Знаки Біди.

Осінь. І я повернувся в той дім,

де пригадаю осінній камін

іншої осені. Морок і тлін

в серці справляють дзвін-передзвін.

Осінь. Але товариства нема.

Горло стискає тривога сумна,

наче шовковий аркан навздогін

з льоту метнула білява зима.

«Так, наче життя скінчилось.»

Так, наче життя скінчилось.

Так, наче збираюся вмирати.

Кожен спогад закінчується болем,

кожен спогад закінчується гіркотою.

Безцільне блукання знайомими вуличками,

безцільне пересування з дня в день.

Зустрічі, вірші, пошуки роботи —

дія інертних сил,

без мети,

без насолоди,

байдуже, невразливо, неспішно човгаю.

Так,

наче хочу вмирати, але

в кінці кожної байдужості

чекаю мети, чекаю азарту.

Дописую хеппі енд,

немов сподіваюсь отримати листа

з далекої Юності.

Іван Малкович

Династійний київський поет

Аттилі Могильному випало пройти свій творчий шлях у звичній для українського митця шапці-невидимці — обмаль статей про його книжки, обмаль згадок у пресі.

На щастя, за останні два-три роки у розмовах з кількома американцями, що цікавляться українською поезією, несподівано зринало Аттилове ім’я із незмінними захопливими ескападами про англійські переклади його віршів, які напрочуд суголосні західному світовідчуванню. Це й не дивно, адже Аттила — поет найбільшого українського мегаполіса, і в його поезії чимало образів і настроїв так чи інак співзвучних з тими ж американськими бітниками, та й сам він під кінець життя зовні став дуже схожий на бітника, але не через епатаж, а просто тому, що в його житті пішло щось не так.

Проте в його поезії — з осяйними чотами вершників, урочистими княжими виправами і половецькими очима кельнерок київських кав’ярень — мені передовсім вчувається мимовільне відлуння Дарагана і Ольжича. І, звісно ж, раннього Антонича, але якогось дуже київського. А в останніх поезіях — пронизлива мандельштамівська безвихідь… У віршах Аттили Київ постає повнокровною україноцентричною Меккою. Мова його віршів точна, шляхетна, рішуча і рвійна — так могли розмовляти давні українські княжичі, що, вирушивши колись у небезпечні військові чи мисливські виправи, несподівано зринули в сучасному Києві.

Аттила Могильний (16.09.1963, Київ — 3.09.2008, Київ) — один із найталановитіших представників покоління «вісімдесятників», один із дуже небагатьох київських династійних поетів (його батько — поет Віктор Могильний більше відомий ширшому загалові як чудовий дитячий поет Віть Вітько).

Аттила закінчив філологічний факультет Київського Держуніверситету ім. Тараса Шевченка. Деякий час там і викладав, як викладав також і на україністиці Варшавського, університету, вивчав у Таджикістані перську мову й культуру, працював на телебаченні, в могилянському колегіумі, в редакції газети «Голос України»…

Він автор двох поетичних збірок: «Турмани над дахами» (1987) та «Обриси міста» (1991). Автор оригінальної дитячої повісті «Мавка і Мурашиний князь» (1988, 2006).

Ми були однокурсниками і найближчими друзями на курсі. Упродовж двох років навіть знімали удвох одну квартиру (Аттила — корінний киянин, але угорська мамина кров, мабуть, додавала до його характеру особливого «цимусу», що вимагав абсолютної волі).

Познайомилися ми ще на вступних іспитах. Аттила вирізнив мене з-поміж інших абітурієнтів за «анджелодевісною» зачіскою та шрамом на руці. Своєю рвійною поетичною уявою він чомусь потрактував мене як юного донжуанистого циганського поета. Це, власне, яскраво характеризує його світосприйняття — Аттилка (так ми його називали) любив витворювати романтичні міфи.

Ми часто читали однакові книжки, а на спільній квартирі слухали однакову музику — від The Beatles до симфонічеої класики- До нас долучався третій наш однокурсник-поет Ігор Маленький — ми мовби творили такий собі терцет — три «М» (уривок проникливої Ігорової статті про Аттилу публікується у цій книжці). Зберігся наш спільний «потрійний» вірш, написаний під псевдонімом Іван Троян час занять на військовій кафедрі — Настанови для чищення зброї і черевиків»:

Не пуцуйте черевиків ніби ґвира до стріляння

все ж бо рівно як рушите за всі ріки ви ізрання —

полягають барабани і у землю паличками

будуть стиха рахувати всіх що впали

монотонно як пилюка на сандали…

Влітку 1983 р. ми перебували на студентській практиці в піонертаборі на морі в Ґелінджику під Новоросійськом, де переважна більшість дітей — нащадки кубанських козаків — розмовляли між собою переважно по-українськи. За такої втішної нагоди ми вдвох з Аттилкою (то була його ідея) запровадили у своїх загонах українські команди. «Чота! Рівняйсь! Струнко!» та інші. Особливо зворушливо це звучало з вуст одного хлопчика з Москви, якого ми спеціально обрали головою загону. Але потім на нас хтось настукав, і наша «військова українізація» на захопленій «братами» території суворо урвалася…

Ми, звісно, читали один одному щойно написані вірші, хвалили чи критикували їх, приправляючи все дозою незмінної іронії. Начерки віршів Аттила до кінця життя любив записувати на цигаркових та сірникових коробках.

Характер в Аттили був стриманий і радше потайний, аніж відкритий. Якось він приніс самокрутки з «травичкою», але мені, на щастя, геть не пішло, та й Аттилка побавився цим буквально день-два — поезія «вставляла» його встократ сильніше.

Окрім поезії, був падкúй на дівчат, міг закохуватися з півпогляду (але переважно ненадовго), міг без зайвих докорів сумління западати й на чужі закохання. Він бував у мене в Березові, де згодом у нашій хаті (це було ще за СССР) ми таємно охрестили його юну дружину-поетку (я був за «нанашка» — хрещеного). А ще перед тим став «хрещеним» його єдиної дитячої повістинки — працюючи у «Веселці», підбив Аттилку на твір для дітей (тоді його «Мавка і Мурашиний князь» вийшла чи не 200-тисячним накладом). Значно пізніше, за два роки до його відходу, я ще встиг перевидати в «Абабі» доопрацьований ним варіант «Мавки…»

Протягом останніх десяти-дванадцяти років свого земного шляху Аттила по кілька разів на тиждень заглядав до мене в «Абабу» на незмінну каву з цигарочкою…

Я віддавна люблю його вірші, деякі знаю напам’ять (навіть читав їх у Спілці письменників на рідкісному прижиттєвому Аттиловому творчому вечорі наприкінці дев’яностих). Щиро вважаю цього неприкаяного (і на сьогодні ще абсолютно недооціненого) київського блукальця одним із найцікавіших і найідентичніших українських поетів кінця другого тисячоліття. Маю тиху надію, що, подібно до Антонича чи Семенка, його поезія зацікавлюватиме передовсім молодих.

А задля кращого уявлення, в якому середовищі зростав Аттила, подаю короткий нарис про його батька — Віктора Могильного, талановитого поета і провідного українського філателіста. Автор нарису — Василь Овсієнко:

«На початку 60-х, після десятиліть антиукраїнських погромів, свідомий українець почувався в Києві приниженим, чужим. Певно ж, що свідомих українських родин — цих островів незалежности — було небагато. Однією з них була родина Могильних — Віктора та його дружини Аврелії (мадярки родом з Ужгорода, яка стала українською патріоткою).

У домі Могильних на Чоколівці панував український дух. Стіни були обписані українськими словами й автографами, обставлені українськими книгами й виробами. Тут діяв неформальний літературний гурток, де нагромаджувалася українська сила, виростала когорта, яка творила критичну масу українства. Вона виявилася в шістдесятництві, далі — в правозахиснику русі й борні за незалежність на межі 80—90-х років. У таких родинах виростали поодинокі українські діти, яким ох як нелегко було залишатися українцями в тотально зрусифікованому й аморально-агресивному середовищі. Так виросли син — поет Аттила Могильний, донька Дзвінка, онуки Богдан та Ярополк.

Могильний не отримав вищої освіти, бо на екзамені в університеті, будучи людиною нелукавою, потрактував Шевченкову Катерину як образ України, збезчещеної москалем.

Не вдалося йому, проскрибованому, видати жодної поетичної книжки. Лише у 80-х роках, коли народився онук, вийшли під псевдонімом Віть Вітько книжечки для дітей «Равлик-муравлик», «Гойда раз, гойда два», а 1999 р. — самвидавна збірка «Csokolivka, csokolj meg! або Надкушене яблуко» під химерним псевдонімом Вихтір Орклин (угорською: Чоколівко, поцілуй мене!). Його поетична мова вишукана, метафора виразна й парадоксальна, вірші зовні неполітизовані, але такі, що увиразнюють світобачення українця.

А проскрибованим цей робітник «Ленінської кузні» (де відпрацював 25 років) став тому, що брав участь у літературній студії робітничих поетів «Брама» при Клубі творчої молоді. 22 травня 1967 року Віктор Могильний був серед чотирьох схоплених каґебістами біля пам’ятника Т. Шевченкові. Тоді Микола Плахотнюк закликав іти їх визволяти. Під північ близько 600 шанувальників Шевченка рушили до ЦК КПУ і таки домоглися звільнення затриманих. Це там уперше українці дружно скандували «Ганьба.» Це слово пізніше стало кайлом, яке довбало колоніяльний режим. А тоді єдиний присутній турист — німець — бігав і питав: «Was ist hańba?»

Треба бути не з полохливого десятка, щоб ходити до колишнього петлюрівця й політв’язня з 20-літнім «стажем» Бориса Антоненка-Давидовича. Разом з Олесем Шевченком (О. Шевченко — відомий дисидент, хрещений Аттили. — Прим. ред.) та Грицем Тименком (Гриць пропав безвісти, коли почав виготовляти працю І. Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?»). 1968 р. Б. Антоненко-Давидович виступив у «Літературній Україні» зі статтею «Літера, за якою сумують» (про літеру Ґ, де автор покликався на статтю В. Могильного в «ЛУ» від 1 жовтня 1965 р. «З приголосними клопіт»). Заступник редактора Маргарита Малиновська, самовільно опублікувавши драстичну статтю, оголосила дискусію про доцільність повернення до нашої абетки забороненої літери.

У наступному числі доктор філології В. Русанівський, якого за підтримку русифікаторської «теорії двомовности» І. Білодіда прозивали «Русодідом», прорік: «Сумувати ні за чим». Дискусію було припинено.

У Чернігові жив єдиний уцілілий зі «справи СВУ» — відомий у 20-х роках мовознавець Всеволод Ганцов Могильнии звернувся до нього з листом за роз’ясненням деяких філологічних питань. Це в той час, коли його всі зі страхом обходили. Учений відповів ґрунтовним листом — і це була самому йому моральна підтримка.

Ще раз виразно «засвітився» Віктор Могильний у справі Олеся Шевченка, Віталія Шевченка та Степана Хмари. Під час обшуку 31 березня 1980 р. в Олеся вилучили вірш «Життєпис (Лякано мене…)». Ходило про звинувачення автора в розповсюдженні цього «наклепницького, антирадянського документа». Тоді Олесь сказав слідчому, що він викрав вірша: господаря не було вдома, а дружина прала. Йому сподобався вірш, що лежав на столі, то він сховав його в кишеню. В. Шевченко зауважив на вечорі, що Могильний на їхньому суді у Львові напористо вимагав з’ясувати йому, які ж саме рядки вірша і чим саме є «наклепницькими». Суддя звертався російською, то Могильний ніби не розуміючи: «Прошу?». І так кілька разів. Таки змусив його заговорити українською.

Того ж дня під час обшуку в самого Могильного вилучили 34 документи — самвидав, «Декларацію» та «Меморандум № 1» Української Гельсінської групи, книги, записники, рукописи, листи, друкарську машинку. 21 лютого 1981 р., за даними начальника Держархіву СБУ О. Пшенникова, «за націоналістичні висловлювання і створення віршів ідейно-шкідливого змісту Могильний В.М. був профілактовании 5-м Управлінням КДБ УРСР шляхом бесіди в приміщенні КДБ з винесенням офіційного застереження»…

Варто й нам знати, що не з неба впала нам незалежність. Вона опиралася на конкретних людей, які витримали окупаційний тиск і в найтяжчі часи нівечення нас як нації були живими носіями українського духу».

Ігор Маленький

Примхлива зваба провидіння

(Уривок)

У віршах вісімдесятих років Аттила Могильний написав усе, що відбулося з ним у наступні два з лишком десятиліття, передречена власна недомовленість, самотність, погірдлива нескореність людини, що не здатна вписатися у пересічний соціум. Передречена навіть власна непереможність, бо «мертві сраму не ймуть» і залишаються непереможеним споришем на байдужій бруківці вулиць.

Тоді ж, у присмеркові вісімдесяті, коли ніхто з нас не знав, чи вдасться закінчити навчання, чи все ж мобілізують кудись в Афган, Аттила химерно переплітав іскристо-ніжну еротику іспанців та джазові ритми «Бітлз» з повсякчасним відчуттям України, що починалася з Відрадного. У нього я навчився відчувати Київ через дівчат у прокурених кав’ярнях і засніжені химери на парапетах будинків, а всеосяжну слов'янщину — через запахи євшан-зілля, полину й розпаленого сонцем жіночого тіла у гідропарку. А ще навчився заплітати в поезію абсолютно непоетичні речі, ознаки епохи чи особливого стану свідомості, які неможливо передати без пронизливо-правдивої деталі.

Саме йому я завдячую тим, що навчився слухати звабливу мелодику провидіння, відчувати й ловити широкими тенетами підсвідомості метафори, образи й пружний плин різноскерованого часу там, де люди бачать лише каміння руїн, завалені сміттям підвали будинку Річарда на Узвозі чи до помаранчевого череп’я випалену сонцем, солону на вітрі рудоволосу глину й «блакитний мармур Херсонесу». Навіть метод його використовував — водив по тих місцинах дівчат, успішно переконуючи себе, що це нарешті справжнє кохання. Та закохання минали. Залишалося відчуття безсмертя, яким наповнювалась ця запаморочлива ловитва, та вірші, наче викинуті припливною хвилею срібні рибки, що якусь часину ще тріпотіли на бруківці, поволі перетворюючись на застиглі краплі живиці…

По закінченні університету ми з ним гайнули, та не «без віз і грошей», до Дебрецена, а в Таджикистан. І там, у серці іранського Сходу, ми відчули себе аріями. Восени у Варзобській ущелині на березі річки Душанбинки були написані десятки віршів, від яких гірчило безмежжям та безсмертям. Допомоги молодим авторам від Спілки письменників вистачало лише на лаваш, рис, кісточковий цукор та пляшку червоного вина в неділю. Але ми не сумували, збирали в хащах трав поміж ариками гриби, щавель, дику цибулю, варили шипшиновий чай, підглядали за таджицькими дівчатами, що спускалися до річки під чайханою навпроти нашого пристанівку, та писали й писали, намагаючись відчути Схід з усіма його химерними прибамбасами. На жаль, не всі ті вірші, замальовки та поезії у прозі збереглися. Взимку ми заслали його гінцем від нових «персознавців» до Києва, де він послизнувся на льоду, зламав ногу і до своїх паперів під ліжком у гуртожитку вже не повернувся. Вернувся до кав’ярень, космічних фантазій та «обрисів міста». А мої писання згоріли на ранчо у Алішера Кияма у дні громадянської війни…

Аттила мав надто низький поріг вразливості, що кидала його від розсердженої меланхолії до майже жіночої істеричності. Це дозволяло йому починати кохання, як революцію, а в тиху українську революцію початку дев’яностих вдихнути інтимність любові до власного міста, України та народу настільки ж кришталево-прозору, мов почуття до юної коханої, майже дитини…

Тривалі викладацькі поїздки до Варшави задля заробітків лише розламували Аттилчину свідомість. Не проймав його ні впорядкований Захід, ні вертеп людської байдужості. Для злетів у надсвідомість паризькі прокляті поети заливались ромом та курили опіум, Т. Шевченко писав «Заповіт» у лихоманці, гадаючи, що вмирає. Та й він часто вдавався до польотів за натхненням на «зеленому змії». Аттила ж шукав відчуття взаємної закоханості. Тільки тоді він відчував усе — місто, землю, людність і Всесвіт. Без взаємності закоханість минала, а несприйняття й байдужість поглиблювали психічний розлад.

У дев’яності в нього ще були просвітлення, пізніше все менше, доки й він не перетворився на вічно хмільного блукальця… Справжня поезія не потрібна була совдепії, не потрібна й дрібнобуржуазному, напівдикому капіталізмові та демократії для олігархів. Бо насправді немає часів для поезії. І в цьому ніхто не винен. Не винна й людська байдужість, бо Аттила сам обрав свій шлях і спротив довколишньому базарному світові. Не приймаючи основний закон соціуму «ти мені — я тобі», мусиш готуватися до того, що й соціум виплюне тебе зі своєї липкої, зігрітої тіснявою біомаси.

Далі — викладання в могилянському колегіумі, випадкові підробітки і закохання, а насправді лише передчуття фіналу, надривні злети в надсвідомість, але не з любові, а від постійного тупого болю й безмежної самотності — «наче шовковий аркан навздогін з льоту метнула білява зима».

І пронизливий останній вірш, сплеск зваби провидіння про біль, самотність, пошуки роботи й людяності, блукання вулицями без мети і насолоди та «дописування хеппі-енду, наче сподіваючись отримати листа з далекої Юності».

Повільне самогубство здійснено. Хеппі-енд дописано. Лист із юності завдовжки у цю книгу, відправлено. Помер тихо і впокорено. Мовив батькові (мама на той час давно померла): «Я зготую каву». Тоді гучно захурчало в животі. Вирішив зготувати пізніше. Приліг і заснув. Відійшов у сні з посмішкою… Відблукав київськими вулицями Аттила, й примхлива зваба провидіння доплела свою просвітлену павутину. Що ж, дай Боже кожному звабленому провидінням просвітленого останнього польоту…

Як на мене, Антонич був другим після Шевченка поетом, що витворив свій, нехай локальний, камерний, ліричний, але, тим не менше, викінчено цілісний у своїй кришталево-прозорій пісенності міф України. І хто знає, якою була б Україна та українці, якби химерна гра провидіння відпустила йому ще шмат життя. Може, його просвітленість пересилила б у свідомості поколінь царе- й богоборницьку жорсткість Шевченка. Але юний Антонич, який став «хрущем на вишнях, що їх оспівував Шевченко», залишився поетом для поетів. А головне прозріння польотів понадсвідомості Аттили Могильного полягає в тому, що він, як на мене, не менш проникливо продовжив шлях і міф України Антонича. Можливо, саме в Аттилу вселилася душа Антонича, та в сутінках стагнації, щоденних жорстокостях розвалу імперії й наступу звірячого капіталізму не витримала — вийшла у понадсвідомість і не повернулася до людського здорового глузду.

Але не один мудрий чоловік казав: «Доки ти живий, твою місію на цій землі не можна вважати завершеною». Стосовно ж поета місію не можна вважати завершеною, доки живуть його вірші, бо, може, ніжна душа Аттили уже вселилася в якесь хлоп’я, що копирсається в пісочниці між багатоповерхівками Воскресенки, й невдовзі хтось розвіє подірявлений кулями байдужості та базарництва гордий стяг слов'янства й витворить сонцепоклонницький міф України та її довготерпеливої людності. Хтозна? Незбагненна гра провидіння не полишає напризволяще творіння й шляхи зваблених нею поетів, хоча чомусь не надто оберігає їх у земному житті.

Оце, власне, й усе про чоловіка Аттилу Могильного. Як казав Іван Миколайчук у «Вавилоні XX», коли його спитали, чи вірить він у Христа: «Я вірю, що жив колись такий чоловік». Про вірші ж говорити не будемо, вони мовлять самі за себе.

«ВІСІМДЕСЯТНИКИ» БІЛЯ БРАМИ ЗОЛОТИХ ВОРІТ:

Віктор Неборак, Юрій Андрухович, Іван Малкович, Ігор Римарук, Оксана Забужко, Василь Герасим’юк, Аттила Могильний

Примечания

1

Так минає слава (лат).

Content

Могильний Аттила Київські контури. Вибрані вірші

Аттила Могильний Київські контури. Вибрані вірші

Турмани над дахами

Save our soul

Мандри

Імпровізація

«Ех, осінь, дзвоники із жерсті…»

ЗИМА НАШОГО МІСТА Цикл

1. Вірш замість присвяти

2. «Дай мені руку — і підемо…»

3. «Хочеш, тобі розповім…»

4. «Напевно, ми скоро забудемо…»

5. Вірш замість епілога

Ясний-ясний світанок

БІТЛЗ Цикл

1. «Я хочу тобі розповісти…»

2. «Повір, Бітлз…»

3. «…я бачу хлопців з нашого кварталу…»

4. «Коли я хочу написати про тебе…»

ПЕРЕБІЖНІ СПОГАДИ

1. «Україна починалася з Відрадного…»

2. «Десь давно…»

3. «Я не знаю…»

4. «Плющем і виноградом…»

5. «Набрід, що обживав цю землю…»

ЧОКОЛІВКА (Цикл)

1. «Вірші — це у нас родинне…»

2. «Взимку на Відрадному…»

3. «Шепіт снігу, що падає…»

«Повторюємо одні пісні…»

Іспанські мелодії

Прелюд

Прозорий ранок

БІЛЯВКА

1. «В той час, коли осінь…»

2. «В цьому парку…»

3. «Я люблю тебе…»

4. «Настає мить…»

ВЕЧІР У ПЕРЕДГІР'Ї

1. «Волосся твоє, розсипане на плечі, впало…»

2. «Тут, де запах диму…»

Колообіг (в старому Києві)

КАВ'ЯРНІ Цикл

1. Кав'ярня на вулиці Паризької комуни

2. Кав'ярня біля скверика з гарматами

3. Кав'ярня на розі Саксаганського

4. Дорогою

ФАНТАЗІЇ

1. «Сьогодні від мене ти дуже і дуже далеко…»

2. «Панно моя, не плач!»

3. Танго в космосі

МІСТО

1. «День, коли вікна відчинимо…»

2. «З кохання виходимо…»

3. «Таке пекуче сонце…»

4. «У віршах залишиться…»

Уривок

Обриси міста

«Квартали…»

ЧОРНІ ОЗЕРА Цикл

1. «Я не відаю, що творю…»

2. «Залишається мелодія і сум.»

3. «Місто вночі…»

Пластика Архипенка

СПЕКОТНОГО ПОЛУДНЯ Цикл

2. «Земля скорботи нашої.»

3. «Дощів тяжкий оксамит…»

Довільний рух

НІЧНІ МЕЛОДІЇ Цикл

1. «Чуєш, співають хлопці з Ліверпуля.…»

2. «Виходиш з роботи…»

3. «Далебі, тебе зробили зі сталі.»

4. «Літак підніме тебе…»

5. «Музика приходить раптово…»

БУРЕМНИЙ СЕЗОН Цикл

1. «У сутінках вечорових…»

2. «О народе, я — частка твоя…»

3. «Передмістя — снігами засипане.»

4. «Люди у светрах.»

5. «Цей сад на горах…»

КОРАБЕЛЬНЯ Цикл

1. «Зоряний легіт…»

2. «Де розквітлий бузок…»

3. «Ти прийдеш навесні.»

4. «Скелі тануть над берегом…»

СОБОР Цикл

1. «Бджоли летять.»

3. «У диму цигарковому місто — геть промислове…»

4. «Орлине гніздо.»

5. «Присмерк за вежами…»

Під ясним сонцем

Пісня сонцю

АРІЇ Цикл

1. «Коли білі баранці хмар…»

2. «В той час, як у горах червоних…»

3. «Жінки — білі, м’які і мокрі…»

ДАЛЕКЕ Цикл

1. «Корови ідуть крізь сонце…»

2. «Були дерева тужаві…»

3. «Садом ідеш струнка…»

4. «Літо, тепло і літепло…»

5. «Яблуні — білі-білі…»

6. «Це буде містика і дим…»

ПРИГОДА Цикл

1. «Пішли отари попасом…»

2. «Королева-королівна…»

3. «Вийду я на гору походжати…»

СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ Цикл

1. «Третій стан…»

2. Шибайголови

3. Пейзаж

4. Варвари

5. Леле

6. Весела мандрівка

КАРАВАН Цикл

1. «Захід — Схід.»

2. «Над Сербією — галич.»

3. «Крізь балканську весну…»

4. «Прощальна кава…»

5. «Летить крізь ніч…»

«Все туманіє в тому сні…»

Золотавий сонет (В старому Києві)

На півдні

Магічна вистава

Останній учень магістра Кнехта

Бій

Учвал під місяцем

Жанна д'Арк

ПОРИ РОКУ НА АНДРІЇВСЬКОМУ УЗВОЗІ Цикл

1. Зима

2. Весна

3. Літо

4. Осінь

ХИМЕРИ Цикл

1. Незбагненне марево

2. На похмурій вулиці

3. Химерна весна

4. Патріотична химера

5. Лірична химера

6. Химера в індустріальному пейзажі

7. Оголена химера

РЕНЕСАНС Цикл

1. «Візантія і присмерк…»

2. «Полудень, курява…»

3. «Ввечері машини поливають вулиці…»

4. «Руки сірником освітити…»

5. «Перейди крізь вогонь, що спалив…»

ЗАМАЛЬОВКИ Цикл

1. Далеко-далеко за містом

2. Бездіяльний вечір (В старому Києві)

3. Чекання (В старому Києві)

4. Світ (Епічний настрій)

5. Увечері на вокзалі

6. П'ючи вино

7. Стрільби

8. Каяла

9. Ностальгія

10. Музика — дуже складна річ

11. Малий, що йде (В старому Києві)

12. Тиша в червоному (В старому Києві)

13. Такий собі малюнок

«Це дорога від окупації…»

Поезії з течки «Цинамон» (Неопубліковані вірші, написані після 1991 року)

«Сніг, сніжиночки, віхола і зима…»

Сузір'я Риб

Сузір'я Лева

Сузір'я Скорпіона

Сузір'я Діви

Новий рік

«Зажебонів світанок крізь гардини…»

МУЗИКА СОНЯЧНОГО ЛІТА

1. «Був час італійських пісень.»

2. «Не було листів.»

«У моєї дружини…»

«Дзвенів цей світ…»

«Він був геть зболений, але…»

«Задума днів і дні задум…»

«Вільшаного короля барви…»

«Продзеленчали, відцвіли юнацькі вірші.…»

Дике поле. Серед снігів на згарищі

«Осінь. І я повернувся сюди…»

«Так, наче життя скінчилось.»

Іван Малкович Династійний київський поет

Ігор Маленький Примхлива зваба провидіння (Уривок)

Примечания