Коваленко Любовь Михайловна

Ярославна

Ярославна

Моє захоплення біологією й медициною походить від однієї незвичайної зустрічі в далекій юності.

…Це сталося під час громадянської війни, в Криму. Після короткого бою наш полк увечері зайняв невелике гірське містечко. Другого дня — ще тільки розвиднялося — мене розбудили:

— До командира!

У гімнастерці, без пояса, у вовняних шкарпетках командир м’яко ходив по кімнаті, трохи клишаво, але чіпко ставлячи ноги, наче під ним була не підлога, а хитка палуба.

— Візьми, браток, з собою хлопців і піди ось з матусею.

Маленька жінка, яку я було й не помітив у ранкових сутінках, звелася з стільця, вклонилася.

— Оце пан лікар дуже просив панів червоних…

Командир суворо зауважив:

— Не панів, а громадян!

Жінка покірно повторила незвичне для неї м слово:

— …Громадян червоних прийти. Нагальна справа. А пан лікар оце занедужав.

Зітхнула й журно похитала головою.

— Розберись. Потрібна буде допомога — сигналь. Та обережно там! — кинув уже наздогін командир.

Ми спускалися стрімкою стежкою. Попереду на диво легко йшла літня провідниця. За мною гупав важкими черевиками Іван, а позад нього ледь чутно дрібцював Галієв.

Ранок був якийсь сірий, млявий. В’їдливий туман ліз під шинелю. Я зіщулився і спросоння чіплявся ногами мало не за кожен камінчик.

Зненацька Іван відкашлявся і неголосно, але з натиском почав читати:

Разворачивайтесь в марше!

Словесной не место кляузе.

Тише, ораторы!

Ваше

Слово,

Товариш маузер.

Я озирнувся. Іван ляснув долонею по кобурі маузера і змовницьки підморгнув. Розхристані груди підставлені терпкому морському вітрові, вицвіла будьонівка збита на потилицю, чуб над карими відважними очима і волохаті чорнющі брови. Рубонув кулачищем повітря:

Пусть,

Оскалясь короной,

вздымает британський лев вой.

Коммуне не быть покоренной.

Знав він напам’ять багато, бісова душа. А чого б йому не знати — в університеті навчався. Недовго, правда. Посадили за політику. А тут і революція.

Левой!

Левой!

Левой!

Я мимоволі виструнчився і вже ступав бадьоро, скоряючись ритму вірша.

Стежка збігла на пустинний берег. Грайлива хвиля кинулась до нас і пустотливо покропила холодними бризками.

— Ого-го-го! — радісно загоготів Іван і розпростер руки, немов зібрався обійняти закутане в туман море.

На самісінькому березі під захистом скель притулився будинок, геть обплутаний в’юнкою виноградною лозою в багряному листі.

Ветхі східці зарипіли під нашими кроками, і через веранду ми потрапили в дім. У великій кімнаті стояв письмовий стіл, кілька потертих м’яких крісел, по стінах дерлися до стелі важкі книжкові полиці. На столі лежали товстезні папки, книги, папери, виблискували склом і металом прилади.

Зачинені двері вели до другої кімнати. Темна оксамитова запона відгороджувала куток. Звідти почулося шарудіння, і хлопці сторожко брязнули зброєю. Жінка навшпиньки підійшла, зазирнула в шпаринку.

Кволий чоловічий голос промовив:

— Запрошуйте, Степанівно, гостей сюди, ближче…

Я рішуче попрямував у куток. Степанівна відхилила завісу. На дивані під теплою ковдрою лежав старий. Мабуть, той лікар, про якого згадувалось у командира. Сива борідка клинцем, жовте, набрякле обличчя, нетерплячий погляд хворобливо блискучих очей.

— Даруйте, сам не зміг… — почав було він говорити, але його заглушив Іванів бас:

— Стій! Хто там?

Я вихопив револьвер.

Двері до другої кімнати відчинились, і в них, мов картина в рамі, стала молода дівчина. У мене перехопило подих — таку красу можна зустріти хіба що в казці або вимріяти в мріях.

З дитячою цікавістю вона розглядала нас, нахиляла русяву голівку то до одного плеча, то до другого, перебираючи пальцями косу, недбало кинуту на груди. Саме в цю мить сонце, нарешті, прорвало заслон туману. Меткий промінь ускочив через вікно до кімнати, спалахнув крихітними зірочками в сережках, підпалив на білій шиї дивовижне намисто з срібних і золотих монет і упав до ніг красуні.

Примруженими від сонця очима вона довго вдивлялася в нас. Потім опустила вії, зламала гнучкий стан в старовинному поклоні. Тоненько дзенькнули монетки, золотавим ручаєм заструменіла на підлогу коса, легким крильцем мигнув голубий кісник. Випросталася і плавно, мов лебідка на тихій воді, попливла по кімнаті. Одяг на ній теж був чудернацький: довгий аж до підлоги синій сарафан, розшитий золотими нитками, пишні яскраво повишивані рукава.

Ми з Іваном, забувши про все на світі, мовчки втупилися в те диво, а Галієв аж цмокнув язиком:

— Ай-ай, какой красивий девушка! Ничего не жалею для тебя! Конь — не жалею. Жизнь — не жалею! Ай-ай!

Дівчина, мов не чуючи того, підійшла до хворого і ласкаво заговорила. Її співуча мова була мені незрозумілою, а все ж наче знайомою. Старий у відповідь кивнув, і вона попливла до столу. Іван заступив їй дорогу. Дівчина зупинилась, не піднімаючи полохливі вії, а мій друг тремтячим голосом спитав:

— Хто ти, чарівнице? Як звати тебе?

Незнайомка скинула на нього погляд.

— Ім’я своє скажи! Ім’я! — доскіпувався Іван, зазираючи їй в очі.

— Ярославна я.

— О, яке ім’я! — захопився Іван. — Яке ім’я! Сива поетична давнина озивається в ньому. Ніжним кличем вірного кохання плине воно над віками. Ярославна…

Він помовчав, щось пригадуючи. Потім:

«Ярославна рано плачет Путивлю городу на забороле, аркучи: „О, Днепре Словутичу! Ты пробил еси каменные горы сквозе землю Половецкую; ты лелеял еси на себе Святославли насады…“ Ярославна рано плачет в Путивле на забрале, аркучи: „Светлое и тресветлое Слънце! Всем тепло и красно еси: чему, господине, простре горячюю свою лучю на лады вои? В поле безводне жаждею имъ луци съпряже, тугою им тули затче?..“»

«От бісів студент! — позаздрив я. — Дивись-но, як вичитує!»

А що сталося з Ярославною! Вона притисла білі руки до грудей, сині очі блиснули щасливою сльозою, а сама осміхалася до Івана так, як осміхаються тільки до близької, рідної людини, яку раптово зустрів у далекому, чужому краю.

Іван замовк і теж зорив на дівчину, як на чудо, несподіване, казкове…

Я опам’ятався першим — заздрість і ревнощі вразили моє серце, бо я не вмів читати вірші і не мав такого чарівного баса. Крім того, я призначений старшим у групі і відповідаю за все, а ще невідомо, що це за люди, за кого вони! Я із зусиллям одвів погляд і суворо наказав:

— Червоноармійцю Золотарьов! Припинити розмови! Ми прийшли сюди не віршиками тішитись. Станьте на варту з бійцем Галієвим!

Хлопці, оглядаючись, не дуже охоче вийшли. Я обернувся до старого, котрий трохи лукаво стежив за нами, віддав честь і стримано сказав:

— Слухаю.

Лікар ураз посерйознішав і пильно подивився на мене, немов би хотів вирішити для себе щось важливе.

— Сідайте, прошу!

Голос у нього був по-старечому хрипкий.

Я сів у крісло, згоряючи від цікавості: хто ця дівчина? Лікарева донька? То чому вона говорить такою чудною мовою? Наче й по-нашому — і не все зрозуміло.

— Дозвольте відрекомендуватися: професор Лавров, Петро Семенович. Медицина. Біологія. Хімія. А втім, це неважливо… Я на вас так чекав. Боявся, не діждусь. Серце відмовляє… Отож не будемо гаяти часу. Мені треба все розповісти, все передати вам, мій юний друже.

— Я вірю в молоду Росію. Читав Ульянова-Леніна. Знав особисто старшого Ульянова. Вчився з ним на одному факультеті. Талановитий учений міг би бути, славою російської науки. Убили, сатрапи… Тоді я, на жаль, ще не розумів, як це можна поєднати науку й політику. Збагнув значно пізніше. Ну і… «поєднав». Мені заборонили викладати, робити експерименти — хотіли викинути з науки. Начебто це в силі жандармів — перекреслити все знайдене, все здобуте…

Професор гірко посміхнувся.

— Я оселився тут, продовжував свою працю і… мав деякі успіхи.

Він замовк, глянув мимо мене, і гордовита радість засяяла в його злинялих очах. Я озирнувся — вчений дивився на Ярославну.

Дівчина стояла біля вікна, мружилась від сонця і ніжно осміхалася. Кому це вона? Іван стовбичить під вікном! Ось я йому…

Так похвалявся я подумки, а сам знову мов скам’янів під чарами дивної вроди. На таку красу можна дивитись і день, і два, і рік, і вічність…

Тихий голос вченого змусив мене обернутися до нього.

— Ярославна не звичайна людина… Вона заснула, тобто її усипили сотні років тому. А ми розбудили, оживили…

Я вражено ойкнув, озирнувся на дівчину — живу, красиву — і недовірливо блимнув на професора. Чи не морочить він мені голову? Чи не хоче він приспати мою революційну пильність казочками? Поки я тут розвісив вуха, там…

Старий лікар зробив знак Степанівні. Та обняла за плечі Ярославну, і вони зникли у другій кімнаті.

Професор Лавров глянув на мене і, певно відчувши мою недовіру, строго сказав:

— Я на порозі смерті, юначе. Та свою справу я зробив. Усе життя працюю над таємницею клітини живого організму. Тисячі й тисячі дослідів. Оновлення клітини. Приживлення. Відновлення мертвої. За це мені, між іншим, «святі отці» оголосили анафему, — вчений іронічно посміхнувся.

— З’явилася дерзновенна думка, — продовжував він, — а чи не можна оживити клітини тіла давно померлої людини? І ось майже перед війною за великі гроші я відкупив у монахів Києво-Печерської лаври знайдену там старовинну, майже зовсім неушкоджену труну, в якій, на мій здогад, повинна була добре зберегтися мумія.

З великою пересторогою (щоб про це не дізналися церковники!) труну привезли сюди. Ми з покійним Василем Івановичем…. Василь Іванович Шило, мій учень, дуже здібний юнак. Восени помер від сухот… Звичайна доля чесного інтелігента старої Росії — в’язниця або сухоти…

Професор скорботно помовчав, потім продовжив:

— Ми з Василем Івановичем, надзвичайно хвилюючись, довго розглядали труну. Вона дуже стара, їй вісімсот-дев’ятсот років. Що в ній? Нарешті відважилися зняти кришку і знайшли всередині меншу труну, вічко якої було запнуте прозорою тканиною, просоченою маслами. З часом тканина задубіла і стала твердою, як скло. Ми схилилися над труною — чи збереглася мумія? І сторопіли. Там була не зсохла мумія, ні… Крізь тканину добре видно було свіже, гарне личко молоденької дівчини. Здавалося, вона тільки-но заснула. Спокійний вираз, вуста злегка розтулені. На шиї тьмяно виблискувало золотом і сріблом старовинної роботи намисто. Тіло тихесенько погойдувалося, немов хтось невидимий заколисував красуню.

Василь Іванович здивовано вигукнув:

— Дивіться, Петре Семеновичу, тіло дівчини покоїться в густій рідині. Ось чому воно погойдується!

Справді, труна була заповнена якоюсь рідиною. Що це значить? Ще ніколи не доводилося мені не тільки бачити, але й чути про такий спосіб муміфікації.

Довгі місяці силкувалися ми відгадати загадку, днювали й ночували біля сплячої красуні, не сміючи порушити її віковічний сон. І нарешті — здогад, простий і неймовірний: анабіоз! Ну звичайно, анабіоз! Максимальне тимчасове припинення життєвої діяльності організму з тим, щоб потім відновити її. І вірили й не вірили: анабіоз? Кілька сотень років тому? А чому б пі? Хіба нам усе відомо про знання древніх? Ще не один раз, юначе, ми будемо дивуватися й сушити собі голови над таємницями, які залишила нам предківщина. Ось так і тут: Якийсь геніальний пращур знайшов спосіб анабіозу і надіслав нам через віки звістку про це у вигляді прекрасної жінки…

Майже два роки працювали ми над хімічним складом рідини. Усипляли тварин. Оживляли. Сотні й сотні спроб, поки зважилися приступити до головного…

І як бачите — ми повернули Ярославну до життя.

— Товаришу, — тихо, але урочисто сказав професор, — усі наукові записи про наші спроби, всі висновки знайдете у цих шухлядах столу. Я віддаю їх молодій Росії. Ярославну хотів сам до академії, показати вченим… Тепер доручаю вам…

Петро Семенович стомлено замовк, а я страшенно розхвилювався. Лице моє палало. Що там до академії! Леніну треба! Самому Іллічу все розкажемо, все покажемо! А сюди треба негайно охорону. Лікарів. Найкращих. Вилікувати професора за всяку ціну! Подумати тільки — дівчина жила хтозна-коли — і ось тепер…

— На жаль, — сказав учений, — лишилося таємницею, чому той невідомий геній обрав для своєї спроби цю ніжну дівчинку? Чи йому так наказали? Кому вона заважала там, у тому житті? Сама Ярославна про це нічого не знає, твердить тільки — наскільки я розумію її древньоруську мову, — що вчора лягла спати вдома, у Києві, а прокинулася тут, у невідомій країні, серед чужих людей. Спершу плакала, потім звикла, полюбила нас… Якого Ярослава це дочка? Чи Ярослава Мудрого, чи якогось іншого? А що вона знатного роду — немає сумніву. Коштовності бачили на ній? А одяг — то вже ми замовили їй за старовинними малюнками. Можливо, вчені…

Постріл розітнув тишу, і дрібні скалки її розсипалися з глухим гуркотом у горах. До кімнати ввірвався наляканий Галієв.

— Ай-ай! Бєлий! Бєлий!

Я вибіг на веранду. Крізь листя винограду видно було, як сірі постаті перебігали між брилами каміння, наближаючись до будинку. Я штовхнув Галієва в протилежний кінець веранди, прошепотів:

— Щодуху до наших!

Іван заліг біля скелі за грубо витесаним кам’яним стовпом. Я прищулився під виноградником. Треба за всяку ціну — за всяку ціну! — вистояти до приходу наших. Галієв домчить швидко… Він як птиця… Він у цих горах, як вдома. Сірі шинелі наближалися…

Поруч зашурхотіло листя, я вистрілив і наче подав сигнал: знялася скажена стрілянина. Мені обпекло ногу вище коліна. І в ту Ж мить ззаду навалилися, притисли обличчям до мокрої гальки, стягнули руки, боляче вивертаючи їх назад. Краєчком ока мені було видно, як Іван, прикипівши спиною до кам’яного стовпа, розмахував важкою кобурою маузера, не підпускаючи нікого до себе. Двоє підповзали до нього від моря, заходячи в тил. Я встиг гукнути:

— Стережись!

Важкий солдатський чобіт, наче молот, уразив мене в голову…

Я розліпив набряклі повіки. Перед очима роїлися чорні і зелені кола. У роті було солоно. Виплюнув кров, підвів голову. Іван стояв на тому ж місці, як той дубище, якому зламали всі віти, а він височіє, непохитний і все ще живий, нескорений. Руки прикручені до стовпа. З розбитої губи на подерту шинелю капала кров. Я з надією глянув на гори — чи не видно наших?

Солдати виштовхнули на подвір’я Степанівну і Ярославну. На шиї дівчини вже не було золотих дукачів. Ярославна поволі обвела нас ясним поглядом. Навіть солдатня остовпіла і витріщила очі на дивну вроду. Один, плюгавий такий, оглянув її з голови до ніг і щось сказав, мерзенно підморгуючи іншим. Ті захихотіли. Іван рвонувся так, що мало не потяг за собою стовпа.

Ярославна, мабуть, не зрозуміла сказане, але відчула зміст. Вона зблідла, підвела голову і згорда поглянула на солдатів. Ясні очі її затьмарилися.

Підійшов офіцер, немолодий, з довгим випещеним обличчям. Рукою в брудній рукавичці взяв дівчину за підборіддя.

— Червоних переховуєш, кралечко?

Я раз у раз кидав погляди на гори — мені здалося, що за камінням майнули постаті бійців. Серце моє шалено калатало, розпухлі губи шепотіли: «Братці! Швидше! Швидше!».

Тримаючись руками за стіни, на веранду вийшов професор. Він хапав посинілими губами повітря. Нарешті прохрипів:

— Панове… панове… стійте… Не чіпайте дівчину… Ярославна… Ярославна… ожила… сотні років анабіозу… Панове… Для науки… Ярославна…

Учений простяг слабку руку, наче хотів нею захистити дівчину. Ярославна різко крутнула головою, звільнила обличчя — на ньому залишилась червона цятка від офіцерських пальців — збігла на веранду, обережно підтримала хворого. Офіцер недбало хитнув головою. Солдати грубо штовхнули Ярославну, вхопили старого за руки. Професор Лавров нараз випростався і роздільно, гнівно сказав офіцерові:

— Дозвольте сказати вам… Ви — мерзотник. Так, так! Ви… мерзотник!

І знесилено схилив сиву голову на груди. Солдати впустили його, і вчений покотився з ґанку на землю. Ярославна знов метнулася до нього, очі її були повні сліз.

Офіцер відвернувся.

— Гніздо спалити! Цю… забрати з собою. А ось з ними…

Він підступив до Івана, глузливо скривив тонкі, рожеві, як у дитини, губи.

— З то-ва-ри-ша-ми… поговоримо на проїдання.

Я підвів, скільки зміг, голову, і плутано заговорив, хапаючись, бо боявся, що мені не дадуть сказати:

— Нас можете розстріляти, робіть що завгодно. Але не займайте дівчину. Професор Лавров оживив її. Вона була мертва. Спала. Багато років. І не паліть будинку. Там всі записи. Прилади. Професор — великий вчений. Це слава Росії.

Офіцер навіть не глянув у мій бік.

З вікон будинку заклубочив дим. Степанівна заголосила, ламаючи руки.

Іван гримнув на мене:

— Кого ти просиш?! Кого?! Хіба не бачиш — це труп! Від нього мертвечиною тхне, і хробаки давно вже виссали його прогниле нутро!

Офіцер несподівано плаксиво закричав:

— Росія! Де Росія? Немає! Загинула! І це ви її згубили, бандити, голодранці, лайдаки! І ви гадаєте, що я пожалію папірці якогось божевільного і його дівку? Ненавиджу вас! Не-на-вид-жу!

У цю хвилину до Івана підбігла Ярославна. Лице її було залите сльозами. Гірко схлипуючи, вона щось швидко говорила, намагаючись розв’язати його, розплутати вірьовку. Солдат схопив її за руку і потяг. Ярославна опиралася, чіплялася другою рукою за Івана.

І тут сталося неймовірне: Іван розірвав пута. Штурхонув ногою солдата в живіт. Вихопивши у нього гвинтівку, хряпнув прикладом другого. Всі заціпеніли. Офіцер задкував, гарячково шарпав кобуру, а Іван насувався на нього, страшний у своїй люті. І несамовито ревів:

— Бий сволоту! Бий!

Я в безсиллі шарпався, не маючи змоги кинутись йому на поміч, і теж кричав:

— Лупи гадів! Кінчай!

Іван уже заніс гвинтівку над головою офіцера… Постріли впритул зупинили мого друга. Ярославна затулила вуха руками, здригаючись всім тілом, і величезними від жаху очима дивилася на офіцера, на його револьвер.

Іван захитався і поволі, немов у роздумі, осів на вимитий морем до блиску дрін. З шипінням докотилася хвиля і змила кров з простріленого тіла. Ярославна впала на коліна біля Івана, піднімала його важку чубату голову, щось ніжно промовляла. Може просила відкрити соколині очі, усміхнутися, вимовити словечко…

Зціпивши зуби, я борсався, напружував м’язи — вірьовки врізувалися в тіло до кісток. Невже Галієв не добіг? Ще можна врятувати Ярославну. Ще можна погасити пожежу.

Ярославна підвелася і, мов сновида, ступила крок-другий до офіцера. Обличчя її було біле-біле, як пелюстки лілеї, а очі… Моторошно було дивитися в ці очі, сповнені невимовним горем і розпачем, гнівом і ненавистю. Один із солдатів злякано перехрестився. А вона тими страшними очима зиркнула в лице офіцерові. Не витримав він і поспіхом затулився рукою, наче обпекла його не поглядом, а жаром.

Дівчина презирливо відвернулась і, неприступна, горда й прекрасна, пішла на солдатів. Вони, зачаровані, розступалися перед нею, а за ними було море, непривітне, холодне, осіннє море. Вона ступила у воду і пішла назустріч хвилям, все глибше й глибше. Ось уже видно тільки плечі й русяву голівку. Услід дівчині зацвьохкали кулі. Білопінні хвилі поспішили сховати Ярославну.

Знайоме «ура» загриміло в горах, і луна, ніби й вона чекала наших, радо підхопила і невтомно повторювала його, посилювала, множила. Я притулив чоло до холодного каміння і заплакав:

— Пізно… пізно…

Білі, відстрілюючись, одступали. Їм навперейми бігли червоноармійці…

Мене підняли, розв’язали. До палаючого будинку вже не можна було підступитись. Бійці однесли подалі від вогню тіло професора Лаврова. Поруч поклали Івана. А Ярославни не знайшли. Тільки впіймали на хвилях ніжну блакитну стрічку…

Жива вода

Дубовик тримає в руках маленьку елегантну валізку і неквапно ходить вулицями з виглядом людини, яка вперше в цьому місті і розшукує необхідну їй адресу.

Інколи він зупиняється, витягає з кишені клаптик паперу, уважно читає, поглядає на номери будинків і збентежено роздивляється: ніяк, мовляв, не знайде потрібне. І розуміє, що це ні до чого. Їх не обдуриш. Вони знають, що напали на вірний слід.

З самого ранку кружляє він по місту, раптово змінює напрямки, перетинає безліч прохідних дворів, але шпики йдуть за ним невідступно. Дубовик помітив їх тільки по приїзді, на вокзалі, а вони, можливо, вистежують од самого Пітера. Якщо й досі не схопили — значить сподіваються накрити явку. Це вже, вибачайте на слові, дзуськи!

Що робити? На явку не можна ні в якому разі. А все ж листи неодмінно треба віддати. І віддати саме сьогодні, як було домовлено з товаришами в партійному комітеті.

Сів на лаві, поставив поруч себе валізку і обіперся на неї ліктем. Тільки тепер відчув, як стомився. Літа вже не ті. У шостому, коли втік із заслання, проблукав узимку в тайзі чотири доби. І нічого. Двічі з в’язниці тікав. Теж обійшлося. А сьогодні нервує, та й серце нагадує про себе. Старий уже, старий… Голова он як побіліла… А хотілося б дожити до революції. Недовго й чекати, по всьому видно.

Стояв теплий день запізнілої осені, на проспекті було людно. Пропливали закутані в коштовні хутра дами. Дзенькали шпорами стрункі офіцери. Дрібуляли тоненькі гімназистки, кидаючи на військових промовисті погляди. Прошкутильгав солдат на милицях. Хлопчаки-газетярі дзвінко вигукували останні вісті з фронту.

Дубовик дістав з кишеньки годинник на ланцюжку, відчинив кришку — ого, незабаром четверта! Якщо до темряви не одв’яжеться від шпиків, його візьмуть. Його — то ще півбіди. Але ж листи… Листи необхідно передати за всяку ціну.

Обережно скосував погляд — філери тут. У високого, зовні байдужого, вуха Під чорним капелюхом, здавалося, звелися сторч, мов у настороженого собаки. Другий, товстомордий, занепокоєно зиркав очицями то на Дубовика, то на жандарма, котрий топтався неподалік на розі. Чекають… «Брешете, відв’яжусь од вас! Ще поганяєте за мною по місту».

Дубовик рішуче підвівся з лави. Зненацька кольнуло в грудях, і він відчув знайому огидну млість. Затамував подих, намагався подолати біль, що дедалі зростав, виповнював груди, стискав серце. Перед очима попливли темні плями. Зараз зомліє, упаде тут, прямо на вулиці, під ноги перехожим. Ні, він мусить іти, аби шпики не помітили, як йому зле. Коли б вдалося ступити крок… Ще один, ще… Невдовзі проходив повз аптеку. Якби тільки дістатися туди… Там дадуть ліків…

Судорожно стиснув захололі вуста. Ще одне зусилля, ще одне… Напруга ставала нестерпна, але боявся зупинитись, перепочити, бо тоді йому вже не зрушити з місця. Ось уже блищить склом широке вікно. На склі плигають, розпливаються великі літери «Аптека».

Навпомацки знайшов двері, штовхнув. Задзеленчав тоненько дзвоник. Попри слабість ще ступив до стільця біля вікна. Хтось у білому кинувся до нього з чорної імли…

Дубовик відчув на вустах холодний дотик склянки, через силу ковтнув гірку воду. Розплющив очі — морок і тиша, і в цій дзвінкій тиші тривожно, мов на сполох, бив десь годинник: один… два… три… чотири…

«Чого це я тут забарився? Я мушу йти. Листи… Де валізка?»

Його огорнув жах, і він зовсім прийшов до тями. Перед очима розвиднілось, і перш за все побачив валізку, затиснуту в посинілих, закляклих руках. Над ним схилився з склянкою високий чоловік, в металевих окулярах на довгому носі. Густе посріблене волосся сторч, поплямований білий халат обвис на худих плечах, картатий шарф підпирав рудувату борідку.

Дубовик обвів поглядом невелику кімнату, геть заставлену шафами під склом: безліч білих баночок з чорним написом, пляшок і пляшечок. «Аптека… Таки дійшов».

Прямо протії Дубовика над шафою висів старовинний, у різьбленій рамі годинник. Ажурні стрілки показували рівно чотири.

«Уже чотири! Треба йти».

Але він не міг навіть ворухнутись. Біль у грудях рвав тіло па шматки, не давав вільно дихнути. Холодний піт зросив чоло.

— Випийте, прошу пана, ще ковток. Це вас підтримає, поки я викличу карету, — сказав аптекар і підніс знову склянку. Дубовик ковтнув і прошепотів:

— Ні… ні… Карету… ні…

— Але ж у пана дуже погано з серцем…

— Це нічого… минеться…

Кусаючи від болю губи, повернув голову, глянув у вікно. І зразу ж побачив на протилежному боці вулиці товстомордого і жандарма. Вони про щось розмовляли, поглядаючи сюди, на аптеку. Жандарм кивнув і кудись побіг, придержуючи шаблюку. Високий, заклавши руки за спину, з удаваною нудьгою маячив перед самим вікном.

Аптекар теж глянув у вікно. Потім з подивом — на знесиленого хворого: поважного, гарно вдягнутого пана.

— Товаришу…

Аптекар, почувши це слово, здригнувся і пильно вдивився в свого гостя.

— Товаришу… Це за мною. Мені конче треба йти. У вас є, мабуть, другий хід у двір. Виведіть мене… Я мушу йти…

Дубовик намагався підвестися з стільця, але якийсь тягар притискав його до сидіння.

Аптекар мовчки дивився на Дубовика. Потім сказав повільно:

— Куди вам іти? Один крок, навіть один рух — і… - Замовк, стояв, немов у роздумі.

— Покажіть мені, як вийти… Вони слідкують… Я дійду… Повинен дійти… Листи…

Дубовик зібрався на останніх силах, спробував підвестися. Гострий біль пронизав груди, він зціпив зуби, аби не застогнати, і благально позирав на аптекаря.

Той раптом отямився, заспішив, заметушився. Підбіг до дверей, закрив їх на засувку. Комусь прокричав: «Уже зачинено! Зачинено!» Стурбовано на бігу глянув на бліде, аж прозоре, обличчя Дубовика і зник десь за шафами. Через мить з’явився з білою баночкою у руці, поставив її па столик. Відкрутив кришечку, добув звідти крихітну пляшечку. Обережно відкоркував і тремтячими руками вилив у склянку кілька крапель рідини. При цьому він неугавно говорив, говорив:

— Це, прошу, не ліки. Ні, не ліки. Це — жива вода! Саме та жива вода, про яку мріяли тисячоліттями прості люди в казках, яку марно намагалися добути алхіміки. А я її добув. Всього кілька дорогоцінних краплин. Еліксир здоров’я і молодості. Ад узум інтернум. Внутрішнє… Пийте! Ще встигнемо, поки вони… Жива вода діє майже миттю. Клітини тіла міцніють, змінюються, молодіють. Пийте ж! — майже кричав аптекар, тулячи до вуст Дубовика склянку з водою.

Але Дубовик не мав уже сили. Все пливло перед ним, голос аптекаря ставав усе глухішим, слабшим, та й сам він танув у мороці, який насувався на Дубовика з усіх боків.

Тоді аптекар у відчаї насильно розціпив йому зуби і вилив у рот живу воду. Порожня склянка упала додолу і покотилася під шафу.

— Ну от… все… — знесилено мовив аптекар і сів на стілець поруч непритомного Дубовика.

— Роки, довгі роки я добував ці краплини життя, — вчувалося, як крізь сон, Дубовику. — Для єдиної доньки, для своєї коханої квіточки… Не встиг — згоріла зірочка на моїх очах… Мені тепер життя ні до чого, а вам треба жити…

Дубовик раптом немов прокинувся. Огледівся. Де це він? А, так, у аптеці. Було погано з серцем. Але все минулося! Треба йти!

Обережно піднявся, болю не було. Зітхнув на повні груди, радіючи й не вірячи собі. Аптекар підняв похнюплену голову, уважно вдивився у Дубовика, щось пробурмотів латинською мовою.

Задзеленчав щосили дзвоник, у двері загамселили. Аптекар підвівся:

— Я вас проведу через квартиру. Одягнете моє пальто, капелюх. Валізку залиште тут — вона надто примітна.

Дубовик одним рухом відпоров підкладку валізки, дістав листи, сховав на грудях і пішов за господарем, знімаючи на ходу пальто.

Той швидко провів його кімнатами, подав своє пальто, капелюх, відімкнув двері і сказав:

— Це в пам’ять доньки. Вона була з ваших… товаришу…

Чи то почулося останнє слово, чи справді воно було — тихе й несміливе.

Дубовик опинився на темних сходах. В ніс ударила стійка суміш запаху мишей, котів, пилу. Тримаючись у пітьмі за поручні, навшпиньки збіг на верхній поверх, потім спустився вниз і з безтурботним виглядом вийшов на подвір’я.

Сутінки заткали і без того темний, глухий, мов колодязь, двір. Як він і гадав, на нього й тут уже чекали. Од стінки відділився здоровенний лобуряка і посунув прямо на Дубовика. Дубовик стис кулаки в кишенях. Ну, з одним як-небудь справимось! Той підійшов зовсім близько, нахабно зазирнув в обличчя Дубовика і…. відступив назад до стіни.

Дубовик перевів подих. Невже не впізнав? Не впізнав! Повернув за ріг, за другий, проскочив якийсь двір, легко перестрибнув високий паркан, вислизнув на вулицю — і не повірив своїм очам: за ним ніхто не йшов, ніхто не вистежував. Раптом сховався за ворітьми, за кілька хвилин обережно визирнув — ні, немає нікого!

І все ж нескоро пішов на явку. Стемніло. Засвітили слабенькі вуличні ліхтарі, а Дубовик усе ходив, усе перевіряв. Де й сила взялася, мов і не було нічого.

Нарешті зважився пройти мимо потрібного будинку. Нічого підозрілого. Рішуче піднявся на третій поверх, постукав.

— Хто тут?

Як було домовлено, він відповів:

— Пробачте, мені потрібні ноти полонезів Шопена…

Двері прочинилися, в щілину визирнула жінка, тривожні очі недовірливо обмацали обличчя, одяг гостя. Вона холодно відповіла:

— Дуже шкодую, але ноти вчора забрали.

Дубовик сказав другу частину пароля. Навіть після цього його неохоче впустили до передпокою. Господиня — вже немолода, але ставна й горда, в темному платті, - насторожено дивилася крізь скельця пенсне. Двері в кімнати зачинені. Чути було, як хтось грає на роялі ще нетвердою рукою.

Дубовик зняв капелюха, привітався, дістав з кишені листи. Жінка глянула на почерк на конвертах, і очі її радісно блиснули. Бліде обличчя зарожевіло, зробилося простим і привітним.

— Вибачте, товаришу, але самі розумієте. Я так перехвилювалася. По-перше, ви повинні були прийти вранці, найпізніше — вдень. По-друге, повідомили, що прийде сивий пан років п’ятдесяти, а тут ви, зовсім молодий…

Дубовик засміявся, потискуючи теплу маленьку руку жінки:

— Ви мені компліменти говорите. Я і є саме той сивий «пан».

— Роздягайтесь. Листи я мушу одразу ж віднести. Там теж хвилюються зранку. Проходьте, в цій кімнаті вода. А я швиденько.

Дубовик зняв пальто, піджак і пройшов до умивальника. Помив руки, вмився. Уже втираючись, машинально глянув у дзеркало і сторопів… Що таке? Це не він! Це не його обличчя!

З дзеркала на Дубовика дивився переляканими очима дивно знайомий молодий хлопець, рум’яний від холодної води. Густий русявий чуб падав на високе чоло. Дубовик озирнувся — може хто стоїть за спиною? Нікого. Наблизився до дзеркала і впритул розглядав обличчя, обмацував його, навіть боляче ущипнув. Протер рушником очі і знову заглянув у дзеркало: те ж саме. Молодий, сіроокий, здоровий парубок. Хто це? Та це ж він сам, Мишко Дубовик, коли йому було років 20–25! Ось на вилиці й слід од нагая. Козак вперезав під час страйку на Брянському…

Тепер зрозуміло, чому за ним не пішов той лобуряка у дворі, чому так недовірливо дивилася жінка… Як це сталося? Чому?

І знову вчулися Дубовику дивні слова старого аптекаря, слова, які він ледве розбирав тоді і думав, що то хворобливе марення: «Це — жива вода… Всього кілька крапель. Еліксир. Діє майже миттю… Вам треба жити. Пам’ять моєї доньки… Вона… з вами…»

І несміливе, тихе, як шелест, слово: «Товаришу…»

…Другого дня, змінивши костюм, Дубовик повагом прогулявся до аптеки. Але її вже не було. Вікна вибиті, двері навстіж. Мимохідь він кинув погляд усередину. Все поламане, розкидане. На підлозі скрізь розсипані білі й жовті пілюлі, скалки від банок, валялася потрощена елегантна валізка і затоптаний картатий шарф…

Дубовик, не зупиняючись, на мить зняв капелюха, і свіжий осінній вітер розкуйовдив його густе русяве волосся.

Яблуневий цвіт

Опівдні значно теплішало, і з селища прибігали дітлахи. Цікаві й допитливі, як усі діти, вони вертілися довкола корабля, снували всюди за мною, заглядали в усяку шпаринку, про щось захоплено лепетали між собою.

Я частував їх цукерками і розповідав земні казки. І здавалося, малеча розуміла мене. В усякому разі, таких уважних слухачів мені ще не доводилося мати.

А ввечері, коли темніло, приходили дорослі, їм сподобався наш звичай тиснути руки при зустрічі й прощанні, і кожний обов’язково міцно стискав мені руку. Приємно було відчувати їхні грубі, шкарубкі, в твердих мозолях долоні.

Виконавши церемонію потиску рук, гості сідали прямо на холодний пісок (я змайстрував дві поганенькі лави, та вони чогось нехтували ними) і терпляче ждали.

Я виносив кіноапарат, вішав невеличкий екран біля трапа і крутив фільми про нас, землян. Непорушно і мовчки проглядали марсіяни картини земного буття, вбираючи в себе сонячність, голубизну, людяність — всю неповторну красу моєї планети.

Та й сам я жадібно і радісно вдивлявся в давно вивчені напам’ять кадри, немов бачив усе вперше, як і вони.

Після сеансу незвичайні глядачі знову один за одним підходили до мене, тиснули руку, їхні очі дивно світилися в темряві, і той дружній вогник трохи зігрівав мене в холодну ніч.

Високі постаті розтавали в мороці, і я залишався один. Піднімався по трапу, зачиняв двері, роздягався і спішив до оранжереї, де можна було погрітися тілом і душею біля крихітки рідної Землі. Вона огортала мене теплом, світлом, милувала око свіжою зеленню, дихала пахощами квітів. І всього цього можна було торкнутися руками, обличчям.

У куточку, перев’язані вірьовочкою, спали дві яблуньки. Коріння їхнє дбайливо присипане землею.

Я ласкаво погладив тоненькі сонні гілочки: прощався. Післязавтра повернуться з Великого міста командир з професором, і ми стартуватимемо додому. А деревця залишаться тут.

На другий день після обіду я дістав лопаточку, налив у флягу води, взяв яблуньки, кілька жмень землі і пішов у бік селища. Зацікавлена дітвора побігла слідком.

На узбіччі пагорба, поруч з оселею марсіян, я уподобав затишне місце. Викопав дві ямки і сипнув у них потроху землі, аби вона підтримала на перших днях юних поселянок. Посаджені деревця полив водою із фляги і загорнув сухим червонуватим піском. Ростіть, мої любі, квітчайте яблуневим цвітом далекі світи!

Діти слідкували за кожним моїм рухом, намагалися чимось допомогти, дивувалися, цокотіли по-своєму. Розпитували, мабуть. Ми посідали долі, і я розповів їм ще одну земну казку.

— Жив-був на Землі хлопчик. Звичайне собі хлоп’я, таке ж, як і ви, — цікаве, допитливе, пустотливе. Тільки батько у нього як на ті часи був незвичайний — один з перших космонавтів. Назавжди запам’ятав малий хвилюючу картину: на сірих плитах аеродрому простелена червона килимова доріжка. А по ній чітко карбує крок його батько…

Навколо багато-багато радісних людей. Вони щось вигукують, привітно вимахують невеличкими прапорцями, сміються, щедро кидають татові під ноги квіти. Ціле поле квітів виросло там, де він пройшов!

Але найбільше радів і пишався своїм батьком його маленький син. Хлоп’яті так хотілося скоріше підрости, розправити крила, навчитись літати, бо зібралися ж разом з татом побувати на далеких планетах. «Полетимо, синку?» — питає, бувало, батько свого сина. «Полетимо, тату, — відповідає щасливо малий, щільніше пригортаючись до батькового дужого плеча та заглядаючи йому в очі. — До всіх планет, до всіх-всіх зірок злітаємо, всюди побуваємо, правда?..» «Правда, мій маленький астронавте. Відвідаємо всі-всі планети — великі й малі, близькі й далекі. І на кожній посадимо яблуні. Понесемо запашний яблуневий цвіт з планети на планету, заквітчаємо їх ніжним цвітом. Нехай і там знають, яка то краса є у нас на Землі. А потім, через багато років, прилетять туди наші онуки і здивуються: далека, чужа сторона — і вся в піні земного білосніжного яблуневого цвіту… А поки що, синку, посадимо ось цю яблуньку на нашій землі, під нашим вікном. Нехай навесні квітне і сипле свої пелюстки на підвіконня, на мій робочий стіл. І яблука восени прямо в кімнату падатимуть».

Та одного разу батько не повернувся додому. Не було його й на другий день, і на третій… Безсловесні речі мовчки кричали про нього: і порожнє крісло біля робочого столу, і розкладені папери, недописаний рядок, недочитана книжка, і нерозпечатані листи, на які так і не буде відповіді.

Мама того хлопчика залишила все в кімнаті батька так, як було при ньому. І тепер все немов би чекало на нього. Але батько не приходив, тільки посміхався з портрета доброю посмішкою. Посмішкою, яку знав увесь світ…

А син, як і раніше, кожного дня вранці або ввечері заходив у батькову кімнату:

— Доброго ранку, тату! Вчора я одержав дві п’ятірки. Звечора ми з мамою гуляли і, як завжди, ходили до пам’ятника Космонавту, поклали квіти…

— Доброго вечора, тату! Я записався в гурток юних астрономів. Адже космонавт повинен добре знати астрономію, правда? Мама купила мені нові ковзани.

— …Знову весна. Цвітуть дерева. Твоя яблуня засипала весь двір білими пелюстками, немов снігом. Незабаром ми всім класом підемо в похід.

— Я закінчив школу! На зорі пішов до пам’ятника Космонавту. І весь колишній десятий «Б» зі мною. Сходило сонце, і твоє обличчя було як живе в рожевому промінні.

— Так багато роботи! Ледве встигаю. Чому така коротка доба на Землі?

— Корабель назвали твоїм ім’ям, тату. Так що летимо разом, як колись ми і мріяли. Мама зовні спокійна. Та ти знаєш нашу маму, найкращу в світі!

— …її звуть Ніною. Розумієш, такої дівчини немає навіть у Всесвіті. І вона згодна бути дружиною космонавта. А це нелегко, говорить мама, ой, як нелегко.;

— …Сьогодні старт. Я готовий. Взяв з собою саджанці, які я виростив від твоєї яблуні. Присядьмо, тату, перед дорогою…

Діти заворожено слухали мене, і я був певен, все-все зрозуміли, а що не зрозуміли, то відчули своїм чутливим дитячим серцем. Бо чого б то вони підсунулися ближче, гладили мою руку, комбінезон, заглядали у вічі.

Я дістав із кишені яблука, свіжі, рожеві, сонячні, поділив на шматочки, дав кожному, і при цьому виразно вказав на посаджені дерева. Діти гризли яблука, і прозорий сік стікав по їх гостреньких підборіддях.

Потім ми збирали каміння і складали невисокий паркан навколо яблуньок, щоб пісок не засипав їх.

А вночі знялася зненацька, як тут буває часто, піщана буря, стугоніла за стінами корабля, розлючено кидалася піском у товсте скло ілюмінаторів.

Я не міг заснути всю ніч — з думки не сходили сиротливі яблуньки, такі одинокі, такі слабі проти безжальних, колючих, злих пісків…

Уранці, перелізши через кучугури піску, наметеного за ніч до корабля, я побіг до того місця, де вчора посадив дерева. Можливо, хоч одне вціліло, не зламалося, встояло.

Я сподівався на чудо. І чудо сталося! Ще здалека углядів їх живими. Стрункі тоненькі стовбурці чітко викреслювалися на червонуватому тлі піщаного пагорбка. Я зменшив кроки і полегшено зітхнув: вистояли. Недарма вони з Землі!

А коли підійшов ближче, то побачив, що навкруги яблуньок за ніч виросла міцна фортеця. Те, що я прийняв за піщаний пагорбок, було стіною, викладеною з червоного каміння. Фортеця мала широкі ворота, які зараз були відчинені назустріч неяскравому вранішньому сонцю і тиші після буремної ночі.

І яблуньки вже були политі, политі дорогоцінною марсіянською водою.

Я задумливо провів рукою по шершавому, в рубцях, зраненому піском камінню фортеці, немов потиснув грубі і в той же час тендітні робочі руки.

Вдома, на Землі, коли ми повернемось, я зайду, як звик заходити багато років, в батькову кімнату. Тільки тепер ми зайдемо вдвох — з сином.

— Доброго ранку, тату! Я повернувся. Яблуньки твої ростуть. Їх доглядають марсіяни. Мине кілька років — і яблуневий цвіт заквітчає всю їхню планету. І ось цей малий, твій онук, підросте, полетить туди і здивується: далека, чужа сторона — і вся в піні земного білосніжного яблуневого цвіту.

І понесе він той запашний цвіт далі, на іншу планету, до іншої зірки.

Людина, яка вкрала майбутнє

Місто здається вимерлим. На широких вулицях пусто, а в будинках за проваллям вікон причаївся глухий морок. Всюди брудно, насмічено, запорошено. Навіть осяйному ранковому сонцю не під силу прикрасити своїм світлом вищирені руїни, занедбаність, безлюддя.

Уже дві години блукає тут Сергій. Розглядає дивовижні будівлі, примхливе плетиво висячих мостів над каламутною, в жабуринні, річкою, стоїть перед скульптурами, витесаними з темного каменю. Дуже часто зустрічаються однакові статуї: чоловік у плащі без рукавів, схожому на тогу древніх римлян, переможно підвів над головою руку, поміж стиснених у кулак пальців звивається гадюка.

Ось на всю ширину стіни мозаїчне панно, викладене з пощерблених часом платівок. І на ньому теж гордовито посміхається той самий чоловік у червоному до п’ят плащі, а в дужих його руках конає чорна змія.

Усе це викінчені, бездоганні витвори мистецтва та архітектури. Але все занедбане, все руйнується, іржавіє в німій порожнечі, такій страшній у великому місті. Сергій щулиться, як від холоду. Куди його занесло? Що тут сталося? Війна? Епідемія? Чи є тут хто живий? Повернув навмання у вузеньку вуличку — і раптово стрівся з людиною. Худий чоловік у пошарпаному одязі, мов тінь, прослизнув мимо. Сергій догнав його й схвильовано спитав:

— Послухайте, що тут у вас трапилося? Де люди?

Та він, ніби глухий і сліпий, пішов собі, спотикаючись через купи сміття. Ось ще один виткнувся з-за рогу. Ковзнув невидющим поглядом по Сергію — і нічого не відбилося на виснаженому обличчі: ні здивування, ні запитання, ні цікавості.

Сергій обережно придержав його за благеньку полу:

— Скажіть, що з вами? Яке нещастя? Одначе й цей незнайомець понуро побрів далі, наче й не його питали. В руці Сергія залишився клапоть напівзотлілої одежини. На одній із вулиць прямо на бруківці, в щілинах якої буйно поросла трава, під стіною сиділи чоловіки й жінки і мовчки дивилися перед себе скляними очима. Побіля них копирсалися у мотлосі замурзані діти.

У Сергія боляче стислося серце. Тихі, мляві, неспроможні на усмішку діти. Найстрашніше, що він побачив у цьому напівживому місті. Сів поблизу, роздумуючи з тривогою: як дізнатися, що тут сталося? Можливо, він зміг би допомогти. Але в чому? Якби знати. Всі такі змарнілі, худі. Епідемія? Голод? Чи війна — і місто в облозі? Чому вони такі байдужі, неначе приречені на довічні пекельні муки?

Як тут плине час у порівнянні з нашим? Що нарахувало реле? Дістав з кишені реле часу і ахнув: воно не працювало! Червона стрілка мертво стояла посередині на нулю! Сергій квапливо зняв з руки товстий браслет — основний прилад, за допомогою якого можна мандрувати в інші виміри часу і повернутися додому, в свій час. Без нього реле не працює. Розкрив його і полегшено зітхнув: механізм діяв. Торкнув важільок на реле — стрілочка легко гойднулася вліво. Так, він повинен повертатися додому. Все гаразд. Ох, і злякався ж! Залишитися у цьому мертвому місті… Бр-р-р! Але чому все ж таки реле не відраховує час?

Давно не стрижений і не чесаний підліток у лахмітті присів навпочіпки й зацікавлено лупав на нього. Сергій зраділо стиснув хлопця за плечі — хоч одну живу людину зустрів! — і швидко спитав:

— Скажи мені, що сталося з вами? Чому всі такі мовчазні та похмурі? Ну, відповідай що-небудь!

Хлопець роззявив рота з подиву, скосив очі на руку Сергія і завмер, слідкуючи, як бадьоро бігає невтомна секундна стрілочка годинника. Притулив вухо до годинника — і розтягнув рота в широку задоволену посмішку.

Нараз хлопець підхопився. Довірливо взяв чужинця за руку і потягнув за собою, щось вигукуючи на ходу. І люди, які щойно були схожі на нерухомих кам’яних ідолів, підводили голови, прислухалися, вставали.

А хлопчисько йшов попереду Сергія і раз у раз заклопотано озирався на нього, наче боявся, що той зникне. За ними вже поспішало чималенько людей. Де й набралися! Коли Сергій оглядався, то бачив в їхніх очах сподівання. Чого вони чекали? Що хотіли від нього?

Незабаром наблизилися до будинку з величезними вікнами. Всі зосталися на площі, а хлопчик з Сергієм ввійшли, прямуючи з кімнати в кімнату. Мигтіли численні прилади, різноманітні деталі невідомого призначення, скляні реторти, пробірки. Все блискуче, акуратно розставлене. Лабораторія? В одній кімнаті знаходилася група молодих людей. Вони схилились над якимсь приладом і уважно розглядали його. Сергіїв поводир з порогу щось дзвінко закричав. Юнаки озирнулися. Чисті ясні обличчя, охайний короткий одяг. Вони з цікавістю вглядалися у чужинця.

Хлопець підбіг до них і збуджено заговорив, вказуючи на Сергія, на його годинник. Молоді люди, не дослухавши, кинулися до гостя, обступили тісно.

Один обережно підняв Сергієву руку з годинником, припав вухом — і на блідому обличчі засвітилася така щира радість, таке щастя, як у маленької дитини. Всі по черзі слухали простеньке цокання годинника, немов то була найпрекрасніша, найсолодша музика. Сергій знизав плечима: чудні якісь! У місті він бачив на стінках будинків різноманітні годинники. Правда, вони були запорошені і не працювали. Та й ось у кутку стоїть великий, химерно зроблений годинник з довгим маятником і блискучою мертвою змією, яка, мабуть, правила за стрілку. І він був нерухомий…

Молодики закидали Сергія пристрасними незрозумілими питаннями.

Сергій розвів руками і сказав з жалем:

— Не розумію! Не розумію!

Хлопці між собою про щось порадилися і прийшли до якогось рішення. Знаком запросили Сергія йти з ними. Привели в невелику кімнату, поставили перед ним тарілку з фруктами. Тільки тепер Сергій відчув голод, поки він їв, юнаки делікатно відвернулися і тихо розмовляли між собою.

Як же порозумітися з цими симпатичними хлопцями? Конче треба дізнатися, що за біда у них. Єдине — вчити їхню мову. В одному з журналів, здається «Знание — сила», писалося, що можна вивчити за три дні іноземну мову, якщо з головою пірнути в цю справу. Що ж — спробуємо!

Сергій передав жестами своє бажання юнакам. Ті зраділо закивали у відповідь і дали зрозуміти, що він одгадав їхню думку.

І зразу ж почали роботу. Кілька разів заняття переривав якийсь старий чоловік, бородатий, з божевільними очима.

Він швидко забігав до кімнати, ставав у величну позу, щось говорив пишно і зникав. Хлопці не звертали на того діда жодної уваги.

Минуло кілька днів шаленого напруження — і Сергій з подивом відмітив, що розуміє своїх терплячих учителів і сам дещо може їм сказати.

— Хто ти? Твій часомір показує час? Звідки ти?

— Я живу десь поруч, — відповів Сергій і непевно обвів навколо рукою. — Але в іншому вимірові часу. Наш час не співпадає з вашим. Опинився ж я тут завдяки ось цим сконструйованим мною приладам. — Він показав хлопцям реле, браслет. — А яке нещастя…

— Там, де ти живеш, час… плине для вас? Плине? — перебили його разом хлопці.

— Звичайно! — здивувався Сергій. — Аякже! Хіба може бути інакше?

Юнаки перезирнулись. Один серйозно сказав:

— Може. У нас не плине…

На порозі знову з’явився той самий дідуган. Він майже біг, і поли його колись ошатного плаща летіли за ним розірваними темними крилами. Підскочив до гурту, оглянув усіх гарячково палаючими очима і велично мовив:

— Я! Я зупинив Час! Я — Єдиний! Я — Великий! Я — Найталановитіший! Тільки я зміг зупинити Час! Назавжди! На віки вічні!

Підняв руку, наче стискав в ній щось невидиме, і зробився схожим на ті багаточисленні скульптури, які Сергій бачив у місті, І як добре придивитись, то не такий уже він і старий. Божевільний…

Хлопці розступились мовчки — і бідолаха так само швидко зник, як і з’явився.

— Він каже правду. Слухай.

…Багато років тому, а коли саме — ніхто не пам’ятає, бо ніхто не знає, скільки відтоді минуло часу, — у нашій країні буйним цвітом квітнули науки, мистецтво. Кожного дня в блискучій плеяді талантів спалахували нові зірки митців, ще талановитіших, ще майстерніших. Але над усіма піднімався один він, тільки його звали Неповторним. Жоден з нас ще не носив це ім’я. І він надзвичайно пишався тим, упивався своєю рідкісною, винятковою славою.

Не кожен утримається перед спокусами Слави, не кожен зуміє відвести її згубну силу. Для цього треба бути Великою Людиною. А він нею не був, хоча думав про себе саме так. І всі ми теж думали так. Він знав, що Слава скороминуща, що час народить новий талант. Тоді підступна Слава безжально залишить його і піде до іншого, обдарованішого. Це була для нього нестерпна думка, бо не бажав ні перед ким поступатися, хотів назавжди лишитися Єдиним.

Хлопці озирнулися — біля гурту знову колишній Єдиний. Простяг руку і пихато сказав:

— Зірка вічної Слави завжди буде сяяти наді мною в зеніті, сонце моєї Слави ніколи не зайде за горизонт, ревнивий, заздрісний Час ніколи не породить іншого! Я зупинив Час! Поклоняйтесь мені, прославляйте! Я — Творець! Я — Бог!

Нерозбірливо забурмотів і побіг далі.

— Так, він зупинив час, зупинив найсолодшу, найпрекраснішу мить — мить своєї величі, своєї безмірної Слави. Зупинив час, щоб довічно бути Єдиним!

Радість охопила країну: адже життя кожної людини не має кінця! Скільки можна всього зробити. Ось коли сліпучим сяйвом спалахнуть наука, мистецтво. І ми губили безтурботно дні й роки, знаючи, що попереду нескінченна низка таких же чудових, повних щастя, радощів ї творчої праці днів.

Як ми жорстоко помилилися… Час помстився за свою зупинку. Раніше ніхто не помічав того, що час працює на нас, що він збігає, лишає позаду старе, віджиле, прямує до нового, більш досконалого. І нарешті ми збагнули найжахливіше: у нас не росли і не народжувалися діти… Усі — малі й дорослі — лишились назавжди такими, якими захопив нас той момент, коли зупинився час. Ми не старіли, вірно, але думка наша була виснажена, нічого нового вже не могла породити. Науки й мистецтво прив’яли й засохли, не живлячись новим, свіжим, як сохне і вмирає все живе без води й сонця. Та й для кого, для чого було працювати? Адже діти — наше майбутнє — не росли, не народжувалися… Майбуття у нас не було. Ця людина, яку ми звали Неповторним, Єдиним, украла наше майбутнє.

Ми кинулися до його розкішного палацу. Вимагали знову рушити час. Але «Неповторний» зловтішно, презирливо, переможно засміявся: «Ніколи! Ніколи вже час не буде линути! Не ждіть, бо я не вмію, не знаю, як це зробити! А ту людину, яку я примусив зупинити плин часу, я убив… Убив, щоб навіки залишитися Єдиним, Неповторним!.. Я — Творець! Я — Бог!»

Тоді всі відвернулися від нього, не помічали, забули. «Творець» залишився один. Це була йому кара…

Люди втратили будь-який інтерес до існування без мети, без надії, без прийдешності. Багато хто, не витримуючи одноманітності, позбавляв себе життя. Інші жили й живуть, якщо це можна назвати життям… Давним-давно зупинились всі годинники, ніхто не лічить дні й роки. Для чого?

А ми організували групу Юних. Ми не хотіли піддаватися, бо знали: тільки праця, тільки мета врятує нас, і вирішили спробувати знову рушити час. І вже давно — скільки, не можемо сказати, працюємо. Спочатку нас було багато, але з кожним днем стає менше — втрачають надію. Чогось бракує в нашому приладі. Але чого? Може ти знаєш?

І в очах юнаків Сергій побачив те саме жагуче сподівання, як і в тих, котрі залишилися на площі.

Схвильований Сергій підійшов до приладу, над яким трудилися ці юнаки, оглянув його. Як може він знати, чого тут бракує? Хіба йому під силу таке — рушити час? А вони мають надію — адже зумів він з іншого виміру часу прийти сюди? Торкнувся якоїсь деталі руками — і раптом щось ледь помітно здригнулось у приладі, наче хтось легенько зітхнув.

Сергій відняв руку з браслетом. Прилад завмер. Знову підніс — і знову щось зітхнуло.

Хлопці зблідли і втупилися жадібними поглядами в браслет. Сергій смикнув руку від прилада і сховав за спину. Він усе зрозумів. Браслет. Якось впливає на прилад… Ні, він не може цього зробити, не може віддати браслет! Віддати — це назавжди лишитися тут і теж перетворитися на тінь? Ніколи не повернешся додому.

Глянув у вікно — і руки опустилися. На площі нерухомо стояла сіра маса людей. Згаслими очима, немов присипаними віковічним пилом, як і місто, дивилися люди на вікна. Біля їхніх ніг так само непорушно сиділи старенькі діти. Найжахливіше, що він побачив тут…

Сергій зціпив зуби, зірвав з руки браслет — і час зупинився й для нього. Але він того не помітив. Підняв руку з браслетом і гукнув весело, впевнено:

— Гей, люди добрі! Не журіться! Ось воно, те, що рушить знову час! Ви будете жити! І діти будуть народжуватись! Майбуття чекає на вас!

…Довго, цілу вічність, а може тільки якусь хвилину, — бо ніхто не міг знати, дні чи роки пройшли, — працював Сергій з хлопцями над тим приладом, який повинен рушити час. І ось в одну невловиму мить щось змінилося. Ніби війнув вітер, і протяг в кімнатах заколихав штори, розчинилося й грюкнуло вікно.

Один з юнаків обережно торкнувся маятника великого годинника. Маятник здригнув і нерішуче, мов ще не вірячи, хитнувся раз, удруге, набирав сили й упевненості, наповнював веселим гучним цоканням кімнату. Під вікном хтось одвикло, хрипко засміявся.

Сергій і хлопці стояли, поклавши руки один одному на плечі, і дивилися, як ожила чорна блискуча змія і поповзла циферблатом, поглинаючи секунди, хвилини, народжуючи нові секунди, нові хвилини.

За їх спинами почулося жалюгідне белькотіння:

— Я, тільки Я… Я — Єдиний, Я — Творець…

Ціна посмішки

Сергій одягнув на руку товстий браслет, взяв зі столу реле часу і, хвилюючись, мовив сам до себе:

— Подивимось тепер ті світи, в яких час плине повільніше за наш…

Натиснув важіль на реле — і червона стрілка поповзла праворуч, відміряючи риски ділення. Глянув востаннє за вікно. Сиза ялинка протягувала до підвіконня пухнасті лапки-віти. На сонячному пагорбку качалися по моріжку двоє хлопчаків і чорне цуценя. Біля свого будиночка на ще безлистій гілці осокора сидів шпак і насвистував нехитру пісеньку. Нараз все це попливло кудись убік, віддалялося, бліднішало, розпливалося. Сергій заплющив очі…

А коли розкрив їх, то не було ні кімнати, ні весняної вулиці. Він стояв на узліссі в густій низенькій траві. Щулився заспаний ранок, гомонів тихенько з вітром ліс. За лісом біліла вершина височенної гори. Та не встиг він добре й роздивитись, як з-за лісу вихопився верхівець і помчав прямо на нього, весь час озираючись. Все ближче, ближче… Ось уже видно й обличчя — юне, смагляве, великооке. Уздрів Сергія і круто зупинив коня — той аж дибки став. Їздець, дивуючись чужоземцю, загарцював навколо.

Сергій похвалив:

— Добре скачеш! Привіт!

І протяг руку, дружньо посміхаючись. Юний наїзник чомусь зрадів і теж посміхнувся. Та посмішка тут же зникла. З-за лісу викотилася рожева від райкового сонця хмара куряви, бурею мчали сюди вершники. Хлопець квапливо вказав Сергієві позад себе на коня, нетерпляче махнув головою: «Сідай, мовляв, швидше!»

Не роздумуючи, Сергій видерся на коня, обхопив парубійка за плечі — і кінь поніс обох покрученим шляхом уздовж лісу.

Озираючись, Сергій бачив, що вершники наздоганяють їх. Зловісно шугнуло над головою ласо. Він припав до гарячої спини хлопця. Оце пригода! Якби ще з пістолетів стріляли — було б зовсім схоже на ковбойський фільм.

На одному з поворотів, коли переслідувачі, не могли їх бачити, хлопець завернув у ліс. Кинули змореного коня й шугнули в гущавину. Юнак спритно пробирався між кущами, Сергій ледь встигав за ним. Нарешті вони опинились на крихітній галявинці, упали в траву, важко дихаючи. Сергій почухав поперек, ніяково засміявся. Хлопець, який не зводив з нього очей, теж розцвів усмішкою. Сергій пояснив:

— Розумієш, друже, в наш атомний вік ми відвикли од такого способу пересування. Все більше таксі, літаки, ракети. От воно й того… намуляло.

Знову потер набите місце, крекчучи, сів.

— Як звуть тебе?

— Міл.

— Хто то гнався за тобою?

Юнак нахилився і якось дивно, непорушно втупився глибоченними очима Сергієві в очі. Зневажливо махнув рукою і відповів:

— Ті, що плачуть.

— Плачуть? — здивувався Сергій. — А чому?

— Бо смерть чекає на нас.

— Яка смерть? Коли?

— Адже всі ми колись помремо… Як померли наші діди й прадіди…

Якусь хвилину Сергій остовпіло мовчав, а зрозумівши, зареготав, хапаючись за поперек:

— Ой, чудії! Смерть чекає! Колись… Насміявшись, перепитав Міла, який теж усміхався:

— Все життя плачуть?

— Плачуть. Так велить Владика і Ті, що в білому.

— Ясно! — одразу став серйозним Сергій. — Це вже інша справа, якщо Владика велить. Усе зрозуміло. А ти чому їм не сподобався?

— Я сміявся.

— Нічого не розумію. Ті плачуть, цей сміється. З них сміявся чи що?

Юнак пильно, не кліпаючи, дивився Сергієві прямо в очі.

— Ні. Глянула на мене синьоока Віла — і серце моє засміялося. Не тільки я сміявся. Сміялися небо, сонце, вітер…

— Ось воно що! І в цьому вся твоя провина?

Раптом Сергій захвилювався:

— Чекай! А звідки ти знаєш мою мову?

— Твою мову? — перепитав Міл.

— Ну звичайно! Ти ж розмовляєш зі мною.

— Я не розмовляю. Я бачу. Тут. — Він торкнувся пальцями своїх очей.

Сергій онімів і вражено втупився в свого співбесідника. Справді, йому здавалася дивною і незвичайною їхня розмова, але він не розумів, чому саме. Невже… Не може бути! Адже це…

— Як? Що ти кажеш? Твій мозок сприймає хвилі? І надсилає свої? Як? Як це робиться? — мало не кричав він од хвилювання.

— Не знаю. Так було завжди. Треба тільки дивитись ось так.

Уважно глянув в очі, і десь у мозку Сергія відбилося: «Білоголовий чужинець теж сміється — тепер він мій брат».

Приголомшений Сергій гарячково думав: «Що це? Телепатія? Передавання думок на відстані? Але як? Адже я не роблю ніяких зусиль — думаю і говорю, а він розуміє. І я розумію — от що дивно. А як — не збагну. Немов бачу все, що він думає, в картинах і образах. І чому треба дивитися в очі, щоб прочитати або передати думку? Очі — то своєрідний передавач і приймач? Можливо, наші далекі предки теж уміли передавати думки? А потім з часом втратили той чудовий дарунок природи? Чому ми, слухаючи когось або розмовляючи з кимсь, дивимося в очі? Чому ми говоримо: „промовляє очима“, „очі говорять“, „прочитав, побачив в очах“?»

Міл ніяково посміхнувся:

— Я не зовсім тебе розумію. Сергій збентежено пробурмотів:

— Я ще не звик, що думки мої передаються… Ні, коли я про це розповідатиму вдома шановним ученим колегам, хто мені повірить?

— А де твій дім? — поцікавився хлопець.

— Мій дім? — перепитав Сергій і роздумливо закрутив чуба пальцем. — Як це тобі пояснити? Живу я і близько і водночас далеко… Бачиш браслет? Натисну ось цей маленький важіль, і браслет — все одно дю твій кінь — в одну мить перенесе мене додому… В мій час…

Вони так захопилися мовчазною «розмовою», що не помітили, як переслідувачі близько підповзли до них. Кущі гойднулися, затріщали — на них навалилося зразу кілька чоловік. Міл спритно крутнувся, вислизнув з-під їхніх рук і миттю зник у заростях. Услід йому кинулися двоє, та даремно — повернулися ні з чим. А Сергія, як не відбивався, сповили шкіряними путами і перекинули горілиць. Над ним схилилися люди в білому і в здивуванні переглядалися, сиплячи німі зауваження:

— Це чужинець!

— Звідки він узявся?

— Треба відпустити!

— Розв’яжіть!

А чужинець весело засміявся:

— Вірно, братці, а то ні про що, ні за що сповили мене, як немовля!

Ті злякано відкинулися, наче сміх Сергія був отруйним, і відвернулися.

— Отуди до біса! Я й забув, що треба плакати.

Люди в білому про щось, мабуть, радилися, бо стали купкою віддалік і мовчки дивилися один на одного. Поруч Сергія тихо шурхнуло листя. Він повернув голову — з-за куща визирнув Міл, блиснув очима: «Підкотись ближче. Я переріжу твої пута».

Але Сергій не встиг. Коротка «нарада» людей в білому кінчилася, і вони прямували сюди. «Тікай! Тікай сам! — закричав думкою Сергій. — Мені нічого не станеться. У мене ж браслет. Тікай!..»

Четверо підійшли до Сергія, легко підняли і понесли. Він намацав кінчиками пальців реле в кишені. Якщо не розв’яжуть, то можна буде й так натиснути важільок. А поки підождемо.

На обличчя йому накинули легеньку хусточку і зав’язали: бояться, що знову буде сміятись. Поклали впоперек на коня — і поїхали, їхали довгенько.

Нарешті приїхали кудись, розв’язали пута, поставили на ноги і стягнули з обличчя хустину.

На розкішному помості сидів чоловік у білому? Пронизливий погляд суворих очей. Губи міцно стулені. Різкі зморшки над насупленими чорними бровами. Очевидно, це і є Владика.

Навколо нього стояла охорона, теж у білому, зі списами в руках. Осторонь товпилися жінки, чоловіки, діти і боязко поглядали на полоненого. З натовпу визирнув Міл. Сергій радо посміхнувся йому. Юрба з жахом посунула назад, закриваючи очі долонями. Тоді Сергій навмисне засміявся — його це тішило. Усі відвернулися, впали на коліна і накрили голови руками, немов ждали кари небесної. Та нічого не скоїлось, хоча Білоголовий і сміявся. Небо було ясне, сонце сяяло, цвірінчали з усіх сил пташки, радіючи теплу і життю. Люди поволі заспокоювалися і крадькома позирали на веселого світловолосого бранця.

А очі Владики палали чорною ненавистю. Він уп’явся ними в Сергія, і той немов чув:

— Ти осмілився сміятись, чужоземцю. Ти помреш. Помреш раніше за всіх. Тільки-но сонце торкнеться вершини старого Таола — тебе вразить всесильна Смерть. Горе тим, хто не плаче! Горе тим, хто не думає про всемогучу, непереборну смерть, котра приходить за кожним, забирає всякого, хто насмілиться сміятись. Плачте, люди, плачте, бо Смерть у кінці вашої путі чекає на вас. Плачте, плачте, плачте…

Сергій відчув, як слабко почало битися серце, як йому стало чогось болісно й жалісно, а сльози мимоволі наверталися на очі. На обличчі Владики, немов крізь туман, побачив торжество. Тоді він з зусиллям підняв руку і провів по очах, в’яло подумав:

— Гіпнотизуєш… Брешеш, не візьмеш… Розтягнув неслухняні губи в посмішку, спочатку слабу й непомітну, а потім усе веселішу, твердішу, і тепер уже він з торжеством глянув на Владику. Через силу, бо тіло було дерев’яне, Сергій обернувся до натовпу. І всі побачили: людина, на яку чекає смерть, не коли-небудь, у кінці життя, а з першим дотиком сонця до білої голови старого Таола, — сміється! Міл посміхнувся у відповідь. Дівчина, яка стояла поруч з ним, теж несміло всміхнулася і злякано лупнула в бік Владики синіми очима. Синьоока Віла…

Владика визвірився на свою охорону, і ті штовхнули чужинця до товстезного дерева, повернули лицем до замшілого у виразках стовбура, наставили списи. Пришпилити хочуть до дерева. І не його першого. Ось сліди на дереві. Обережно торкнувся тих ран — одні були ще свіжі, інші вже загоїлися. Вони красномовно свідчили, що не всі тут плачуть. Були й такі, котрі любили життя, сміялися і не боялися смерті.

Сергій дістав з кишені реле. Убити сміх вам не вдасться! Натиснув на важільок, але червона стрілка не ворухнулася. Що таке? Глянув на руку — і похолов: браслет… загубив… Мабуть, на галявинці, під час бійки з слугами Владики. Не вірячи ще очам своїм, помацав те місце, до повинен бути браслет. Покрутив у руці реле. Що важить реле без браслета — звичайна залізячка…

Кілька секунд стояв нерухомо, потім рвучко обернувся, глянув на високу вершину гори — сонце висіло над нею ще височенько. Слуги, з піками напереваги, чекали. Люди закрили обличчя долонями, плакали. Владика — Сергій міг в цьому поклястися — зловтішно посміхався. А Міл ледь помітно хитнув головою: він пам’ятав, що Білоголовий брат міг зникнути в свою країну в будь-який момент. І був за нього спокійний. А Віла не знала — плакати чи нишком посміхатися. І її личко було схоже на небо: то хмарка пронесеться, то знову ясно.

Сергій швидко оглядівся, оцінюючи своє становище. Ні, не пробитися! Густо поставлені ворожі списи, дуже густо. І тільки він подумав про це, як списи насунулися ще грізніше. Прочитали його думку! Став спиною до Владики і пильно вдивлявся в Міла, говорячи думкою:

— Я загубив браслет. Мабуть, на галявинці в лісі. Загубив браслет. Без нього не можу повернутися додому. Браслет на галявинці. Браслет… Я загубив його! Браслет! Браслет!

Очі юнака округлились і немов вбирали в себе думки Сергія. Потім він озирнувся на білу вершину Таола, глянув на стривожену Вілу — і розтанув у юрбі.

Сергій знеможено присів під деревом. Дурна справа! Як це він не вберіг браслет! Тепер, якщо Міл не встигне… І все це за посмішку. Життя за посмішку…

Люди з жалем пильнували за ним, зиркали в бік сонця, що втомлено хилилося на могутні плечі древнього Таола. Йому стало шкода цих людей. Подумати тільки — тужити тому, що не живеш вічно. Він ласкаво, сумно посміхнувся їм… «Не треба плакати, добрі люди. Живіть, милуйтесь життям. Воно прекрасне. Воно не таке довге й не вічне, це правда, але хіба людське життя вимірюється роками? Зовсім ні. Життя вимірюється радістю та щастям, яке приносиш, віддаєш, даруєш іншим людям».

Пильно глядів на юрму і малював в уяві знайомі картини.

«Дивіться, як ми живемо, дивіться…»

…З веселим сміхом, вигуками розбігаються школярі на залитому сонцем подвір’ї… Схиляється над немовлям молода мати, посміхається до нього, цілує. Підняв над головою чоловік малого хлопчика і обоє заливаються щасливим сміхом. Біжать під літнім теплим дощем юнак і дівчина, кричать щось, сміються. Весілля. Молоді ніяковіють, і цілуються під дружні вигуки «гірко», під малиновий дзвін кришталевих келихів з вином. З жартами і піснею молодь розвантажує цеглу. Чистять засипану снігом вулицю, кидаються снігом, когось Штовхнули в замет. Сміх. Регіт. На сцені у барвистому одязі танцюють кадриль, гопак, молдаванеску. Групу шахтарів вітають квітами, посмішками, тиснуть руки. Святково вбрані люди йдуть площею. Червоніють стяги на тлі блакитного неба, всюди квіти, радісні, щасливі посмішки.

«А ми теж смертні. Дивіться, як ми билися і як вмирали за життя».

…Штурмують Зимовий робітники, матроси, солдати, скидають з трону таких, як оцей Владика і його прислужники.

Мчать під кулями на тачанках. Білогвардійці розстрілюють моряка в пошматованому тільнику, а він гордо піднімає голову і звучать його останні слова: «Хай живе революція!»

Зоя в одній сорочці йде по снігу, і він не рипить під босими ногами; Матросов, зовсім хлопчик, ступнув у безсмертя; чорноока Уля і Олег — навіки молоді, прекрасні; Гастелло і Карбишев, Зорге і Аня Морозова, двадцять шість бакинських комісарів — вічно юні, вічно живі. Бо смерть безсила убити їх у пам’яті людства.

«Дивіться!» І люди дивилися, не закрили своїх облич, не відвернулися. Жадібно впивалися його думками-картинами, і солодко, і страшно, і дивно було їм те бачити. Навіть охорона задивилась, опустила свою зброю.

Хтось кинув Сергієві синю квітку. Владика метнув очима на своїх слуг. Ті не дуже охоче підняли списи. Ще якась хвилина — і сонце приголубить гарячими долонями сиву голову Таола. Не встиг Міл…

Сергій підвівся і, посміхаючись, підняв руку з квіткою, яка горіла синім полум’ям. І в цю мить щось ударилось об його черевик. Глянув — на траві лежав браслет! Сергій блискавично нагнувся — і перший спис просвистів над ним, встромився в дерево.

…Червона стрілка реле помчала вліво. Останнє, що помітив Сергій, був змилений кінь, а на ньому — Міл, він переможно, відверто сміявся.

Сергій розтулив повіки і знову примружив їх од сліпучої білизни. За вікном сяяв голубий морозний день. Ялинка одягла білий пухнастий капелюшок і, кокетуючи, задивилася на своє відображення у вікні. Щасливо кричала дітвора, з’їжджаючи санками та ковзанами з пагорба. Зима. Невже тут минуло більш як півроку? А там — всього кілька годин? Чи може все це приснилося?

Розтулив кулак з міцно затиснутим реле — і йому посміхнулася на долоні синім вологим оком яскрава несьогосвітня квітка.

Дикий хлопчик

Педро Фернандес пізнавав ці місця, хоча пройшло більше десяти років, як він був тут. Ті ж безлюдні савани і непрохідні гілеї — тропічні ліси. Мало що змінилося і в лісі, хіба міцніше переплелися ліани та ще вищими зробилися макаранги. Здавалося, вони своїми пишними кронами підпирають сухе африканське небо.

Фернандес повільно їхав у своєму старенькому «віллісі», зірко вдивляючись в таємничу гущавину лісу.

Він зовсім не хвилювався. В цю справу Фернандес вклав небагато доларів: вигорить — добре, ні — ну й диявол з ним. Цікаво, що сказав би мсьє Воляр, той старий віслюк, якби був живий?

Пригадав свою першу зустріч з ним. Це було, здається, в 1947 році. Фернандес тоді якраз прогорів у Штатах — занадто вільно обійшовся з грошима однієї спортивної «зірки». «Зірка» розгнівалась і вигнала свого імпресаріо. Правда, трохи пізно, бо грошики були вже у кишенях Фернандеса. Потинявшись деякий час без діла, він згодився поїхати сюди представником американської фірми.

Тепер цю фірму, як і багато фірм західноєвропейських країн, чорномазі, тю-тю, вишпурнули геть. Самі взялися хазяйнувати. Подивимось, що з того вийде!

Одного дня Фернандес і янкі на «джипі» виїхали на полювання в савану. Оглядаючи в бінокль місцевість, вони помітили стадо струнких газелей, які мирно паслися. Серед стада якийсь хлопчик. Пастушеня? Але це дикі тварини, ніхто не може їх пасти. Зацікавлені мисливці під’їхали ближче. Почувши небезпеку, газелі кинулися навтіки. Разом з ними і хлопчик, аніскільки не відстаючи від бистроногих своїх товаришок.

«Джип» — в погоню. Шофер вижимав з машини всі сили, але хлопчик мчав як вихор.

— Оце б його на олімпійські ігри! Б’юсь об заклад, що не мав би суперника! — захоплено гукнув хтось із янкі.

Педро Фернандес і сам про це подумав. Хто-хто, а він добре знав, що таке спорт, бо багато років терся біля нього. І знав, на чому можна нагріти руки. Цей малюк, безперечно, був би дорогоцінною чорною перлиною в легкій атлетиці. За всяку ціну — догнати!

І ганяли, доки хлопчисько не впав, загнаний мало не до смерті. Газелі теж зупинилися, тривожно дивилися в бік людей, мов чекали на малого.

Переслідувачі вискочили із машини, схилилися над хлопцем. Він важко дихав, в очах переляк. Силкувався піднятися, але не міг. На вигляд йому років сім-вісім. На ньому не було ніякої одежі, ноги — довгі, міцні, з добре розвиненими м’язами. А підошви тверді, ніби копитця.

Незвичайну здобич відвезли до госпіталю. Там хлопчика, який відпочив і тепер шалено пручався, прийняв лікар мсьє Воляр. Він страшенно обурився, дізнавшись, як ганяли по савані нещасну дитину.

— А що йому, чорномазому, станеться! Вони живучіші за кішку! — сміялись янкі.

Розгніваний Воляр наказав їм негайно залишити госпіталь.

Фернандес прийшов на другий день, і незабаром став тут своєю людиною, буцімто піклуючись про здоров’я хлопця. Лікар пом’якшав, з довірою ставився до відвідувача.

Якось Фернандес спитав:

— Скажіть, док, чи довго треба лікувати хлопця, щоб він став нормальною людиною?

Лікар, мсьє Воляр, високий, худющий, з жовтим від лихоманки обличчям і з чорними, мов вуглинки, очима під широкими сивими бровами, за звичкою нервово бігав по кабінету. Зупинився перед вікном, деяку мить дивився на розпечений сонцем двір госпіталю. Потім круто обернувся до Фернандеса і заперечливо захитав головою:

— Ні, мсьє Фернандес, з цього бідного хлопчика ніколи не буде людини.

Фернандес підозріло блимнув на нього: можливо, Воляр сам має якісь наміри щодо того хлопця? Е, ні, не такий Педро Фернандес, щоб випустити ласий шматочок із своїх рук!

— Чому? Пройде якийсь час, малий навчиться говорити.

— На жаль, хлопчик ніколи не навчиться говорити, — дещо сумовито відповів лікар. — Подібну дитину мені вже доводилося зустрічати. Якийсь час тому в нашому госпіталі помер юнак двадцяти одного року. Його привезли сюди, як і цього хлопчика, зовсім диким. Він злобливо шкірив на нас зуби, кусався, ходив і бігав тільки на чотирьох кінцівках, їв лише сире м’ясо, а воду хлебтав з мисочки язиком. Уночі тужливо вив на місяць. Говорили, начебто він жив змалечку у вовчій зграї, перейняв усі їхні звички. Це було дуже схоже на правду.

І що ви думаєте, мсьє Фернандес? П’ятнадцять років він прожив у нас. Ми робили все, що можна, аби повернути його хоча б трохи до людського стану. І за ці роки хлопець не наблизився ні на крок до людини, не навчився вимовляти жодного слова, не сміявся, не плакав. Єдине, чого ми добилися, це те, Що він уже не кидався на людей. Ні, дорогий мсьє Фернандес, людину може виховати тільки людина.

Воляр знову зупинився перед вікном.

Фернандес був розчарований. Виходить, його мріям не здійснитись, і він зовсім марно втрачає час, ходячи сюди?

— Цікаво, що у тварин цього немає. — Воляр жваво обернувся до гостя, жестикулюючи довгими руками. — Дитина тварини в якому завгодно середовищі залишається вірна своєму видові. Киньте крихітне кошеня між цуценят. Воно ніколи не перейме звички собаки, а залишиться кішкою. І побачивши вперше в житті мишу, поженеться за нею І буде полювати так уміло, ніби її цьому вчили. І нявчати не розучиться, і взагалі — не втратить жодної своєї котячої риси. Хіба що буде дружити з собаками. Або візьміть, скажімо, дитинча видри, виростіть його так, Щоб воно не бачило ні озера, ні річки. А потім пустіть уже дорослу видру у воду. І вона зразу попливе, і піймає так само рибу, як це робили всі її предки.

Наші діти наслідують тільки інстинкти — їсти, пити, спати і ще деякі. А все інше, що робить людину людиною: розум, мова, абстрактне мислення, високі почуття, знання, досвід — все це виховується тільки в середовищі людей. Це не передається у спадщину.

І цей хлопчик, що якимсь чином опинився в стаді газелей і виріс, на мою думку, там, бо їсть лише траву, листя та ще охоче п’є молоко із пляшки з соскою, теж не буде людиною. Занадто пізно. Щоб людина сформувалась у людину, дуже важливо, аби свої перші роки життя вона була з людьми. Так що Мауглі — це просто красива казка, а горезвісний Тарзан — і зовсім нісенітниця.

А хлоп’я не проживе довго. Перелякане, легені надірвало, утікаючи від мисливців, дуже сумує в неволі…

Фернандес тоді ж плюнув на цю справу і навіть уже встиг про неї забути, коли якось увечері випадково зустрів Воляра. Той ще більше пожовтів, схуднув, хоча б, здавалося, — і так одні кістки. Лікар зрадів Фернандесу:

— Добрий вечір, мсьє Фернандес! Чому не буваєте у нас? Ходімо, вип’ємо по чашечці кави.

Пришилося згодитись, та пізніше Фернандес не шкодував за цим втраченим часом.

За кавою поговорили про різні новини, потім Воляр сказав:

— Пам’ятаєте, мсьє Фернандес, того бідного дикого хлопчика-газель? Адже він помер нещодавно… Разом з ним померла і таємниця його походження. А уявляєте собі, як було б цікаво послухати його розповідь про життя у стаді газелей? Але для цього він повинен був розмовляти, мислити…

Воляр схопився і забігав по кімнаті, поглядаючи на Фернандеса так, немов вагався, чи довіритись йому в якійсь таємниці. Знову сів навпроти, ковтнув кави.

Фернандес нюхом відчув щось цікаве й важливе, нашорошив вуха, люб’язно виказуючи повну увагу.

— Знаєте, мсьє Фернандес, думка про те, щоб дитина людини одержувала в спадщину від батьків не тільки інстинкти, а й мову і деякі здобуті ними знання, запала мені давно, ще тоді, коли я вперше побачив хлопчика із вовчої зграї. Звичайно, не заради того, щоб не було диких дітей, — такі випадки трапляються надзвичайно рідко.

Життя людини дуже коротке, і більшу, найкращу частину його кожне нове покоління витрачає на те, щоб засвоїти і повторити уже здобуте попередніми поколіннями. Це марна втрата дорогоцінного часу! А якщо людина все це вже буде знати, тільки народившись, як знає вона інстинктивні рухи, уявляєте собі, скільки часу в житті у кожного з нас буде збережено для здобуття нових знань!

І дуже прикрим є те, що в центрах пам’яті нашого мозку всі ці знання закладені. Людина все життя носить в собі колосальні багатства і не знає про це, не може користуватися ними, витрачає великі зусилля на їх здобуття. Знання зашифровані, і треба знайти тільки код до них…

Можливо, все, що говорив лікар, і було незвичайне, але Фернандеса воно анітрохи не цікавило. Він уже збирався піти собі геть, як тут Воляр, нахилившись через стіл ближче до нього, тихо сказав:

— Знаєте, мсьє Фернандес, ви, я бачу, людина чутлива і чесна.

Почувши про себе таку характеристику, дуже далеку від істини, Фернандес вдоволено посміхнувся сам собі: виходить, артист з нього неабиякий. Хіба спробувати ще свої сили в Голівуді? Стати кінозіркою? Хе-хе!

- І тому я можу вам довіритись. Майже двадцять років я працював над цим питанням, і мені здається, що я досяг мети. Зараз вам покажу. Одну хвилинку!

Фернандес гадав, що Воляр покаже якогось хлопця чи дівчинку, котрі були дикими, а він, Воляр, повернув їх до нормального життя. Але замість того лікар приніс малесеньку, старанно запаяну пробірку з коричневою рідиною.

Лікар уважно розглядав її на світло, ніби бачив уперше.

— Ось вони — гормони спадщини. Тільки зробити дитині ін’єкцію — і гормони поступово розбудять у мозку центри пам’яті, в яких зашифровані особливим кодом знання предків.

— Чому ж ви не зробили ін’єкцію хлопчикові? — мало не закричав Фернандес, подумки вилаявши Воляра старим ідіотом.

— Тому, любий мсьє Фернандес, що було пізно. Хлопчик був великий, а ці гормони треба вводити на першому тижні після народження. Діяти вони починають через три роки, впливають, тобто розбуджують закодовані центри поступово, на протязі кількох років. Скільки саме, на жаль, я не знаю. Остаточні наслідки дії цих гормонів мені невідомі.,

— Як це так? Чому? Воляр зітхнув і тихо мовив:

— Подальші досліди повинні провадитись на людині. А хто мені довірить для цього свою дитину? Ніхто, звичайно. Адже для того, щоб точно впевнитись в дії цих гормонів, чи здатні вони залишити людину людиною в якому хочеш оточенні, для цього найкраще було б маленьку дитину, якій введені гормони, десь в. три роки залишити років на п’ять-десять в середовищі тварин. Найкраще було б серед мавп. Але це неможливо, це було б страшним злочином.

— Виходить, гормони так і залишаться в цій пробірці? — спитав Фернандес.

— Так. Поки що. Але не назавжди. Наступить час, коли вони знадобляться, не завдавши нікому зла.

І Воляр заховав у шафу дорогоцінну пробірку. Фернандес поглядом прослідкував, запам’ятав те місце.

Здійснювати свій план Фернандес почав зразу, не відкладаючи на потім. Заміна в шафі лікаря пробірки з гормонами точно такою ж, наповненою забарвленою в коричневий колір водою, не викликала труднощів. Фернандес зробив це досить спритно у свій наступний візит на каву до Воляра. Найважче було дістати тільки-но народжене немовля.

Та недарма Фернандес був мисливцем. Тиждень полювання на машині — і в одному з селищ, далекому від міста, він побачив у крайній халупі молоду жінку, зовсім дівчинку, з крихітною дитиною на руках. Лише на хвилинку залишила вона свого первістка в халупі і побігла кудись з корзиною…

Фернандес сам зробив дитині ін’єкцію. Днів зо три після того хлопчик хворів, мало не вмер. Та врешті решт одужав. Фернандес назвав його Ремі, знайшов годувальницю і на три роки залишив їй нянчитись з ним. Сам навідувався частенько.

Хлопець ріс звичайною дитиною, був добре вгодований, веселий, привітний і нічим не відрізнявся від інших дітей. Став більшеньким, розумнішим і чомусь прив’язався до Фернандеса. Навіть спробував якось звернутись до нього «тато». Фернандес наказав називати його «сеньйором Педро».

Найбільшим щастям для маленького Ремі було, коли сеньйор Педро брав його з собою на прогулянку в ліс. Так було і того разу.

Фернандес все уповільнював кроки, а Ремі, оглядаючись, ще бачив його крізь листя. Бавлячись, і собі присідав за кущем, захоплено вимагав:

— Шукайте мене! Сеньйоре Педро, шукайте!

Фернандес повинен був шукати і «не знаходити» його. Хлопчик, не витримавши, весело гукав:

— А я тут! А я тут!

І потім знову біг попереду, нахилявся до кожної квіточки, зупинявся біля кожної комашинки. Присів і довго з цікавістю спостерігав метушливих мурашок. З повагою обійшов їх, щоб бува не наступити. Піймав великого строкатого метелика, обернув до сеньйора Педро сяюче щастям личко. Трохи подивився на красиві крильця, відпустив і радісно заляпав услід маленькими світлими долоньками.

Не перший раз Фернандес з Ремі тут. Возив сюди, щоб хлопець звик до лісу, а головне, щоб до нього звикли мавпи-шимпанзе, які стрибали, верещали, реготали у них над головою. В той день Фернандес вирішив покінчити з цим. Занадто довго тягнеться. Ремі вже три роки. Адже покійний Воляр говорив, що гормони починають діяти з трьох років.

Фернандес влучив момент, коли Ремі зацікавився великим рогатим жуком, і сховався в густих кущах, але так, щоб йому було видно Ремі. Хлопчик озирнувся, запрошуючи і сеньйора Педро подивитися на чудову знахідку. Але сеньйора не було видно. Ремі, гадаючи, мабуть, що з ним граються, почав із сміхом бігати по галявинці, заглядати під кущі. Потім знову здибав того ж жука і присів біля нього, аніскільки не тривожачись відсутністю Фернандеса.

Мавпи, побачивши, що хлопчик один, залопотіли щось по-своєму, підняли страшенний лемент, метушню. Стрибали з дерева па дерево, пролітали, вчепившись в ліану, майже над головою Ремі. Хлопчик залишив жука, почав збирати квіти, щось примовляючи сам до себе.

Одна із мавп осміліла, опустилась па ліані, гойдалася перед обличчям Ремі. Він засміявся, простягнув їй квітку:

— Дивись, яка гарна квітка! Червона! Хочеш, візьми собі! А я ще назбираю.

Мавпа щось заверещала, і в одну мить з дерев посипались її подруги, всілися колом навколо Ремі і почали кривлятись, жестикулювати, кричати. Хлопчика це тішило, він сміявся, аж захлинався, а потім і собі заходився гримасувати у відповідь. Мавпи були в захопленні.

І тут нарешті сталося те, чого з нетерпінням чекав Фернандес. Одна із мавп схопила Ремі, притисла до грудей і миттю видряпалася з ним на дерево. За нею з вереском кинулися всі інші — і галявина враз спустіла.

Фернандес вибрався з своєї схованки і спокійно, навіть не озирнувшись, пішов до машини. Совість його не мучила, ні. Жалість або каяття — теж ні. Всі ці почуття йому були незнайомі. І він виріс у лісі, серед хижаків. Тільки той ліс був кам’яний, а хижаки — двоногі, котрі перегризали одне одному горлянку заради грошей.

Минули роки.

…Ось і те місце, де він з Ремі гуляв останнього разу. Фернандес зупинив машину, взяв рушницю, поклав за пазуху капронову сітку і заглибився в ліс. Довго блукав, але поки що Ремы не зустрів, тільки мавпи, як і тоді, верещали над головою. Втомився, сів перепочити, привалився широкою спиною до кореня могутнього дерева — макаранги. Мабуть, цьому велетню він здається нікчемно малою комашкою. Фернандес підняв очі вгору, щоб глянути на верховіття, — і побачив… Ремі.

Звичайно, це був він. Хлопець сидів зовсім низько на товстезній гілці і плів циновку з підкоркового шару фікусового дерева. Такі циновки тут плете все туземне населення. Інколи він поглядав униз, на Фернандеса, але особливої цікавості не виявляв.

Фернандес, навпаки, з величезною увагою розглядав Ремі. А той одіклав плетіння, підвівся, ніби спеціально для того, щоб Фернандес зміг краще його роздивитись. Височенький, стрункий, з прекрасно розвиненими руками й ногами, широкими грудьми, хлопець виглядав старшим за свої роки. Можливо, це не він? А хлопчина, ніби вгадавши, в чому зацікавлена людина внизу, почав плигати з дерева на дерево, перелітати на ліанах, спритно і звично хапаючись дужими руками за гілля. Рухи його були точно розраховані, а тіло надзвичайно гнучке й красиве. Слідком за ним плигала ціла зграя мавп. Він грався з ними, і вони, вдоволені, підняли страшенний ґвалт.

Педро Фернандес був у захваті. Це було щось більше, ніж він мріяв, ніж він міг собі уявити. Жоден спортсмен світу, навіть найкращий, не може зрівнятися з Ремі силою і вправністю!

Нарешті хлопець (Фернандес не встиг навіть уловити оком, коли і як) опинився перед ним, аніскільки не втомлений і не задиханий після таких головоломних гімнастичних вправ. Стояв у вільній граціозній позі. На стегнах мав одежинку, теж сплетену з волокон фікусового дерева. Фернандес придивився і розглядів на його плечі татуїровку, яку він зробив ще тоді: «Ремі», рік і свої ініціали — «П. Ф.». Тепер немає ніякого сумніву, що це Ремі!

Обличчя хлопця було жваве, погляд розумний, кмітливий. На руки йому плигнула маленька мавпочка, і він посміхнувся їй, ласкаво погладив рукою. Мавпочка, тулячись до нього, з острахом і цікавістю втупилась у Фернандеса,

Не підводячись і не ворухнувшись, щоб не злякати хлопця, Фернандес заговорив тихо, вкрадливо:

— Любий хлопчику, нарешті я тебе знайшов. Іди сюди ближче, не бійся. Я знаю — тебе звуть Ремі, бо й звідси добре бачу твоє ім’я на плечі, яке я сам колись написав.

«Цікаво, чи пам’ятає він мову, чи розуміє мене?»

Хлопець продовжував гладити мавпочку, але глянув скоса на своє плече. Розуміє! Бідолаха Воляр, як зрадів би він, побачивши докази чудесної дії винайдених ним гормонів! Кажуть, що він помер раптово, від інфаркту, тримаючи в руках відкорковану пробірку з водою, забарвленою в коричневий колір. Хе-хе!

— А ти хто? — спитав Ремі так зненацька, що Фернандес здригнув. — Чого ти прийшов сюди? Ми за тобою слідкуємо вже з самого ранку.

«Ми? Хто це — ми? Тут ще хтось є, крім нього? Чи він має на увазі отих бридких створінь — мавп?»

— Я — сеньйор Педро, пам’ятаєш? Твій названий батько, котрий так піклувався про тебе, так любив і мало не збожеволів, загубивши тебе. І весь час шукав, шукав, шукав… Тебе вкрали, мабуть, ці огидні потвори — мавпи.

Ремі насупився, щільніше притис до себе мавпочку і різко відповів:

— Це не потвори. Це найкращі мої друзі. І всі, хто живе тут у лісі, мої друзі. Я їх люблю, вони мене теж.

— Звичайно, звичайно, мій хлопчику. Вони всі гарні, чудові, прекрасні. Я теж їх люблю.

Фернандес підвівся і ступив ближче до Ремі. І в ту ж мить із заростів, ліниво потягаючись, вийшла молода красива левиця. Вона вороже блиснула очима і погрозливо рикнула на Фернандеса. Той побілів, схопився за рушницю, а мавпочка з рук Ремі блискавкою мигнула на дерево.

— Не бійся, — сказав Ремі і погладив левицю, яка від задоволення прикрила очі і ласкаво завуркотіла. — Це моя сестричка Лас. Її. матір убили злі люди, а маленька залишилась і мало не загинула з голоду. Я знайшов її і вигодував. Тепер вона завжди зі мною. А людей я не люблю. Вони інколи приходять сюди і вбивають моїх друзів.

— Але ти теж людина, — відказав Фернандес, сторожко поглядаючи на красуню левицю. — Хто навчив тебе плести циновки?

— Ніхто. Я сам знаю. І халупу збудував сам.

— Звідки ти знав, як будувати? Ти бачив такі халупи?

— Ні, не бачив. А звідки знає птиця, як мостити гніздо? Левиці надокучили, мабуть, ці розмови і вона нечутно знову зникла в заростях.

Фернандес осмілів:

— Любий мій, а пам’ятаєш, як ми жили з тобою у великому місті? Ти любив ласувати морозивом, цукерками… Ремі нічого не відповів.

— Ти чудовий гімнаст! Які в тебе чіпкі, дужі руки, ноги. А бігати добре вмієш? — спитав Фернандес.

— Мій приятель страус Чомі не міг наздогнати мене. Він біжить — і все. А я розраховую, зберігаю сили, і тому завжди випереджаю.

Фернандес затремтів од радості. Йому вже вчувалися захоплений гомін, крики на стадіонах всього світу, світло «юпітерів», юрми запеклих болільників і, найголовніше, гроші, гроші. Ось вони вже шелестять в кишенях — тільки руку простягни.

І він простяг руки до Ремі, немов зібрався обняти його:

— Мій любий, поїдемо зі мною. Зараз же. Негайно.

— Ні. Я тут виріс. Мені тут добре.

— Але там буде краще. Ми з тобою будемо їздити по всіх країнах, тебе буде знати весь світ. На тебе чекають оплески, квіти, поклонники.

— Чому чекають? — здивувався хлопець

— Тому що ти бігаєш швидше за всіх, а плигаєш — далі і вище за всіх. Ти всюди будеш найпершим. Тебе ніколи ніхто не наздожене. А таких люди люблять і таким дають великі гроші.

Ремі відвернувся і пішов, нічого не відповівши. Фернандес якусь секунду милувався його стрункою поставою. І такі великі гроші пропадуть? Ні, цього він не допустить, не задля того він обікрав Воляра, чекав довгі роки, покладав надії.

Швидко дістав з-за пазухи капронову сітку і вправно кинув услід Ремі.

Хлопець заплутався в ній, упав. Фернандес підбіг:

— Не хотів добром, кляте щеня! Мавпа нещасна! Силою заберу тебе!

Але він не встиг зв’язати хлопця, бо в цю мить щось важке звалилось йому на плечі і кинуло на землю. Падаючи, він встиг обернутися і побачив над собою страшні ікла і розлючену морду левиці. Важкими лапами вона придавила його до землі.

Ремі виплутався із сітки, підійшов до Фернандеса, взяв рушницю і розбив її об дерево. Гукнув:

— Покинь його, Лас! Іди до мене, маленька!

Лас невдоволено зняла лапи, наостанок ще раз вишкіривши зуби у бік Фернандеса. Сіла біля хлопця, як велика кішка, вимахуючи сердито хвостом.

— Спасибі тобі, сестричко! — Ремі поцілував її голову, а Фернандесу суворо наказав:

— Піднімись!

Той підвівся, блідий, переляканий, у розірваній одежі.

- Іди звідси геть! І не приходь сюди більше. Мене тут не буде. Ти мене залишив у лісі маленьким. Я знаю. І до тебе не піду. Я розшукаю інших людей, не схожих на тебе. І я вже знаю, де їх шукати. Для них я буду бігати і плигати, якщо це їм буде потрібно. А ти йди, йди собі! Лас, проведи його!

Левиця знехотя піднялася, рикнула на Фернандеса, і той, спотикаючись і повсякчас оглядаючись на грізну провідницю, покірно пішов.

На деревах зловтішно реготали мавпи і кидали в нього зеленими горіхами.

Таємниця металевого диска

Я вдоволено розглядав малюнок задачі з геометрії. Здавалося, трикутники єхидно посміхалися своїми кутами біля основи, мовляв: ану, спробуй нас розв’язати! А от і спробував, і розв’язав, хоча й поморочився довгенько. Тепер тільки записати рішення — і задача готова.

Хтось постукав у шибку. Я підняв голову. З темряви весняного вечора на мене зиркав тріснутими скельцями окулярів мій друг Юрко Чумаченко, а по-шкільному — Чумак. З першого класу в нас така мода на скорочення. Я теж не Мироненко, а Мирон. Знаєте, це навіть зручно.

Юрко прилип розплющеним носом до скла і робив мені якісь таємничі знаки. Ага, здогадався я, задача не вийшла. Показав зошит з трикутниками і поманив пальцем: іди сюди. Та він зневажливо глянув на мій розв’язок і збуджено замахав руками, вказуючи то кудись вгору, то на себе. Нічого не можу втямити!

Через хвилину я вже стояв у дворі біля Юрка. Він зразу кинувся до мене:

— Генко! — закричав Чумак, немов я був безнадійно глухий або стояв на протилежному кінці футбольного поля. — Ти там сидиш… Задачі… А тут… Ти знаєш, що я тільки-но бачив? Знаєш?

Я мусив признатися, що не маю про це жодного уявлення.

— Тарілочку!! — гукнув, хвилюючись, Юрко, і окуляри його впали на землю, бо досі тримались якимось чудом тільки на одному вушкові.

Він нагнувся шукати їх, а мені залишилося тільки кліпати очима, бо не знав, що й подумати.

Мене не здивувало б, якби Чумак повідомив, що він потиснув руку самому Пеле; або що сам Коноваленко попросив його постояти в воротах замість себе за збірну з хокею. Все може бути! Я, знаєте, дотримуюсь залізного правила: ніколи й нічому не дивуватись. Але тут я мало не зрадив своїй витримці. Що це з Юрком? Бідний старик, перевтомився…

І я зовні спокійно сказав, коли окуляри, нарешті, було знайдено і знову почеплено на носа:

— Ну то й що, Чумаче? Чому така велика паніка? Якась особлива тарілочка? Може, з неї їв барон Мюнхаузен?

Юрко схопив мене за грудки і пошепки довірив величезну таємницю:

— Генко, це була літаюча тарілочка!

Я розуміюче свиснув. Ну, звичайно, літаюча. Як це я зразу не здогадався? Адже Юрко снить всілякими нез’ясованими й досі таємницями, загадковими явищами природи, космічними просторами.

Якщо ви бажаєте, щоб він став вашим смертельним ворогом, вам досить зухвало заявити, що тунгуський метеорит — дійсно метеорит, а не космічний корабель, який зазнав аварії над самою Землею. Або недбало скажіть, що канали на Марсі не канали, а величезні тріщини; нез’ясовані сигнали із Всесвіту, то не позивні розумних істот, які шукають у безмежних холодних просторах рідну душу, а всього-на-всього радіоімпульси далеких зірок. Тієї ж секунди Юрко вас зненавидить так, немов ви тяжко образили його особисто.

Тому я обережно відповів:

— Ну й нехай собі летить! Подумаєш, дивина! Ти сам казав, що їх розвелось до біса. Скажи краще, задачу з геометрії…

— Мироне, як ти можеш таке… Я своїми очима… Розумієш, отак я іду, а вона… Та я ж не сказав найголовнішого! — зненацька зарепетував він так, що Джім вискочив із будки і спросоння загавкав на нас.

З будинку напроти вийшла сусідка і сказала навмання до нашого двору, знаючи, що не помиляється:

— Молоді люди, будьте ласкаві, трохи тихіше. Тільки-но заснула хвора онука.

Я шарпнув Юрка за рукав:

— Навіжений! Чого горланиш!

Він зашепотів, блискаючи перед моїм носом окулярами:

— Я не сказав найголовнішого. Адже я бачив, що тарілочка впала! Тут поблизу, в сквері! Бери свій ліхтарик, ходімо шукати! Уявляєш, яка сенсація?

Я уявляв собі все дуже добре. І щоб він мене не вбив на місці за відмову, взяв ліхтарик, відв’язав Джіма і ми пішли. Вірніше сказати, побігли, та так, що найбистріші спринтери світу позеленіли б від заздрощів. Попереду весело мчав Джім, встигаючи на бігу навідатись до кожного дерева і підворіття, за ним махав Юрко, а позад усіх понуро трюхикав я.

Усю дорогу до скверу Юрко обертався в мій бік і, задкуючи, в картинах оповідав, як він ішов до мене, як щось зашипіло над ним, і низько, майже над, деревами, з’явилось таке кругле, блискуче. Воно пролетіло над головою Юрка і зникло десь у напрямі скверу.

— Ось побачиш — воно там! Ми знайдемо!

Обличчя його палало, волосся, яке ніколи не було знайоме з гребенем, стирчало кураєм, окуляри теліпалися на одному вушкові, і він їх раз у раз поправляв.

Від дня першого польоту в космос Юрія Гагаріна Юрко твердо вирішив бути космонавтом. З того часу він жив не на Землі, а десь там, у таємничих космічних просторах. Його хлібом не годуй, а дозволь поговорити про антисвіти, про світлову швидкість, про гравітацію, невагомість і інші захоплюючі речі. Навіть на уроках крадькома заглядав у яку-небудь цікаву книжку з астрономії або теорії відносності. Проте це аніскільки не заважало йому бути першим учнем школи.

Але, на жаль, у нього зіпсувався зір. Хлопці зауважили, що тепер його не приймуть у космонавти. Та Юрко не розгубився і впевнено відрізав: «Ну й що — буду вченим. А вчених обов’язково братимуть з собою. Наприклад: Генка — льотчик-космонавт, а я у нього бортінженер». Я, пам’ятаю, почервонів. І звідки Чумак здогадався, що я збираюсь водити космічні кораблі? Цього навіть йому я не говорив.

Нарешті ми в сквері. Власне, це не сквер, а невеличкий лісопарк. На лавах вздовж алей сиділи пенсіонери, по доріжках(прогулювалась молодь, з танцювального майданчика линула музика.

Звичайно, в людних місцях нема чого шукати нашу сковорідку, чи то пак — тарілочку. Бо якби вона впала десь тут, то вже давно б підняли її. Треба шукати в траві та в кущах. Так розсудив Юрко.

— А що як Джіму це доручити? — лукаво спитав я.

Юрко не запідозрив у моїх словах підступності.

— Чудова ідея!

Він присів навпочіпки перед Джімом і намагався втлумачити йому, що саме той повинен шукати:

— Розумієш, Джімчику, таке кругле, блискуче… Схоже на тарілочку.

— Або на казанок, куди ми тобі суп наливаємо, — додав я, давлячись од сміху.

Собака поглядав на нас розумними коричневими очима, весело крутив пухнастим хвостом і тихо повискував. Певно, він вирішив, що ми граємось з ним, і почав плигати нам на плечі. А потім, щось зачувши в кущах, зник.

— Нічого не вийде! — з жалем сказав Юрко. — Це треба дати йому понюхати розшукуваний предмет. Прийдеться самим.

Ми лазили в кущах, світили ліхтариком в темних місцях, обмацували кожну травинку, але годі було щось знайти в пітьмі.

Я присів на пеньок. Світло від ліхтарів на алеї діставало і на цю маленьку галявинку, Юрко шарудів поблизу, вперто розшукуючи неіснуючу тарілку.

Прибіг Джім, ткнувся холодним мокрим носом мені в руки, коротко вискнув — повідомив, мабуть, як йому весело й гарно нишпорити по кущах. Ага, — подумав я, — тобі весело, а мені не дуже. Собака одійшов, до чогось там принюхувався, пирхав, потім почулося шкрябання пазурів, ніби по залізу.

Я повернув голову в той бік — і мало не впав з пенька. Зовсім близько, ну прямо поруч мене, у пожухлій траві, освітлене ліхтарем, лежало… таке кругле, блискуче, схоже на металеву коробку або й на… тарілку. Мабуть, ввижається. Протер очі — тарілка на місці, і Джім намагався лапою перекинути її. Я підхопився, насварив:

— Не руш! Не руш! Юрко-о-о! Сюди! Швидше!

З ліхтариком у руці Юрко, як шалений, видерся з кущів бузку, брудний, у волоссі заплуталось дрібне листя, рукав піджака розірваний.

Я мовчки вказав йому на коробку. Кілька секунд він стояв, мов укопаний. А потім обережно-обережно, навшпиньки, затамувавши подих, підійшов ближче, витягнув шию та так і завмер, розглядаючи загадковий предмет, що таємниче виблискував у світлі звичайнісінького ліхтаря.

— Диск, металевий диск, — захоплено прошепотів Юрко. — Я ж казав, я ж казав… Дивись, трава навколо нього вигоріла… Летів через земну атмосферу з великою швидкістю, розігрівся. Але не розплавився — гальмував…

Ну й дурниці плете Чумак! Уявляє, що цей металевий брухт з іншої планети! А проте… Знаєте, мені теж захотілося, щоб саме воно так і було.

Ми нагнулися і обережно, вдвох підняли той диск. Був він легкий, мов порожній, і складався з двох половинок. На верхній — якісь рівчаки, а збоку по колу — маленькі чотирикутні отвори, схожі на крихітні віконця, зачинені зсередини.

— Жалюзі опустили, — знову прошепотів Юрко.

Він чомусь почав говорити зі мною пошепки, ніби боявся когось потурбувати або злякати голосною розмовою.

Тут я вже не витримав:

— Опустили! Жалюзі! Та ти що, Чумаче, думаєш, що в цій коробці люди чи що?

— Ні, яв цьому ще не переконався, — поважно відповів Юрко з виглядом учителя і поправив окуляри на носі. — Але все можливо. Тільки подібні до тебе невігласи можуть думати, що форми життя у Всесвіті обов’язково схожі на наші…

Ми поцікавились — а знизу що? Знизу диск теж гладенький, блискучий, посередині — кругла, правильної форми дірка. А в дірці видно маленьку трубочку.

Юрко багатозначно глянув на мене.

— Ти бачиш? Схоже на вихлопний отвір.

Я знизав плечима. Можливо. Адже мені в своєму житті ще не доводилося бачити міжзоряних літаючих дисків, а тим більш — з чужої планети.

Ми вийшли на безлюдну алею і всілися на лаві під ліхтарем, а знайдене диво поклали між собою. Зморений Джім примостився біля наших ніг.

Юрко не відривав завороженого погляду від диска. Я запропонував:

— Відкриємо? Він завагався:

— А чи маємо ми на це право? Адже це послання з далеких світів не тільки нам, а всій Землі. Можливо, треба повідомити…

— Таке! Повідомити! Поки там повідомлятимемо, та поки приїдуть… Ще й не повірять! Скажи кому в школі, що ти знайшов літаючу тарілку, — засміють!

Останній довід Юрко пропустив повз вуха. Тоді я сказав:

— А ще збираєшся бути вченим! Який же з тебе вчений, коли ти зіткнувся з невідомим і не цікавишся ним, не намагаєшся дізнатися, що воно таке?

Це вплинуло. Ми почали відкривати верхню половину диска — кришку, але вона не піддавалася. У нас тремтіли руки від хвилювання, і ми ніяк не могли зняти її. Спробували розкручувати. Кришка посунулася в один бік — і всі «віконечка» раптом відчинилися. І так, і сяк заглядали ми в ті отвори, але вони були такі малесенькі, що ми нічого не побачили.

Врешті-решт ми зняли уперту кришку. Що там всередині? Що?

А там знаходився жовтий круг, прозорий, з візерунками й дірочками. Він був надітий на трубочку, зріз якої ми бачили знизу. На стержень круга була щільно намотана стрічка…

— Бобіна! — простогнав Юрко, — Генко, це бобіна! Але, звичайно, не наша, не земна….

Дійсно, це схоже на велику бобіну, хоча й незвичайної форми. Стрічка теж якась дивна. Я хотів був доторкнутися пальцем до неї, та Юрко зашипів на мене:

— Не хапай, Мироне! Ти що… Ти розумієш, що це таке? Розумієш? — уже майже кричав Юрко і тикав мені під ніс кришку. — Вони надіслали нам інформацію! На цій дорогоцінній стрічці все записано, все, про що вони хочуть нас повідомити… У тебе є магнітофон, є? — раптом присікався він до мене, хоча чудово знав, що ніякого магнітофона у мене немає і ніколи не було.

Справді, де взяти магнітофон? Хто з хлопців має його?

На алеї, де ми сиділи й журились над нашим диском, з-за повороту з’явився повний чоловік. Він швидко, майже бігом, поспішав до нас. Ще здалеку гукнув:

— Хлоп’ята, ви нічого тут не знаходили?

Не встигли ми відповісти, як він уже був біля нас і зразу побачив нашу знахідку. Кинувся до неї, занепокоєно оглянув бобіну і тільки тоді, знеможено віддихуючись, присів поруч на лаву.

— Фу! Ну й перехвилювався я! Слава богу, знайшлася!

Дістав із кишені носовичок, втер червоне спітніле обличчя. Зняв капелюха, відкривши голову з густим хвилястим, але зовсім білим волоссям, і обмахувався тим капелюхом, як віялом.

— Весь час біг, а в мої роки тільки наввипередки…

Юрко жваво спитав:

— А ви побачили?..

— У тому й річ, — перебив чоловік, — що тільки вдома побачив. І зразу сюди.

— Я теж побачив — і ми з дружком прибігли. Це мій друг Мирон, тобто Генка, а мене звуть Юрієм.

— Дуже приємно! Петро Семенович, професор.

Як тільки Юрко почув, що наш новий знайомий — професор, він зразу набув поважною вигляду, спробував1 навіть пригладити свою кураїну на голові. Мабуть, уявив собі, що він уже теж вчений і зустрів колегу.

— Як ви гадаєте, Петре Семеновичу, — солідно спитав Юрко, — це треба в академію чи…

— В академію, звичайно.

— А як, на вашу думку, чи зможемо ми зрозуміти, розгадати, що тут записано на цій стрічці?

— Чому ж ні? — здивувався професор.

— Але на тій планеті, звідки надіслали цей диск, можливо, зовсім інший, відмінний від нашого склад мислення… Хоча, як ви, очевидно, помітили, ці предмети схожі на наші, навіть здається, що вони зроблені на Землі.

Петро Семенович перестав махати капелюхом і здивовано оглянув нас. Перевів погляд на диск, знову на нас і зачудовано спитав:

— Ви гадаєте, ця… штука звідти, з космосу?

І він тицьнув капелюхом у темне вечірнє небо.

— Аякже! — гаряче заволав Юрко, враз утративши свій статечний тон розмови. — Невже ви не бачите? Там, де ми знайшли його, навіть трава навколо вигоріла. От коли б магнітофон. Може у вас є?

Професор мовчав, уважно вивчаючи наші обличчя, потім зітхнув, немов шкодував за чимось, і пробурмотів сам до себе:

— Діти віку космічних завоювань… Усе закономірно. Так, у мене є магнітофон. Ходімо.

І знову немов би з жалем і водночас із заздрістю глянув на Юрка і на мене.

Хвилин за десять-п’ятнадцять ми вже були в квартирі Петра Семеновича. На порозі нас зустріла невеличка, худенька літня жінка, з високою зачіскою, в барвистому халаті. Стривожено спитала:

— Ну що, Петю? Знайшов?

— Знайшов, знайшов! — заспокоїв її Петро Семенович. — Ось ці молоді люди надибали. Все гаразд.

Джім ввічливо залишився у передпокої на підстилці, а нас професор завів до свого кабінету, геть заставленого стелажами з книгами. У кутку обіч вікна стояло піаніно, на ньому купою теж книги, ноти, якісь папки. На низенькій тумбочці те, що нам треба, — великий магнітофон.

Петро Семенович узяв бобіну. Юрко поправив окуляри, що сповзли на кінчик носа, і мовчки ревниво слідкував, за кожним рухом професора. Петро Семенович дуже ніжно, обережно і вміло поводився з безцінною знахідкою. Приладнавши бобіну та включивши магнітофон, він сів у крісло, запросив і нас на диван. Ми всілися рядком і застигли в чеканні, не зводячи очей з бобіни, яка повільно розкручувалась.

Я чомусь уявляв собі, що хтось заговорить з тієї стрічки страшним голосом і зачне твердити що-небудь подібне до «два рази по два — чотири», або «квадрат гіпотенузи дорівнює сумі квадратів катетів». Та поки що нічого не було, тільки ледь чутно шаруділа, розмотуючись стрічка.

Нарешті народивсь якийсь невиразний звук. Юрко застережливо прошипів: «Тихш-ше», хоч ніхто й не поворухнувся.

Ось зараз, зараз ми почуємо неземний голос далекої, невідомої розумної істоти з інших світів…

Але замість людського чи нелюдського голосу, замість промови або виголошення істин почулася тиха-тиха музика. Ми з Юрком перезирнулися.

Він сторопіло округлив очі, а я знизав плечима. Лише професор не здивувався, сидів спокійно і чекав. Навіть очі заплющив, ніби ждав якоїсь особливої насолоди.

А музика — то тихіша, то гучніша — вже заповнювала кімнату. Такої я ще ніколи не чув. Це, мабуть, і не музика! Це… я не знаю, як сказати, але мені здавалося, слухаючи її, що я читаю цікаву книжку або дивлюся кінофільм. І разом з героями все переживаю, і не лише переживаю, а й дію поруч з ними, і навіть замість них. Тобто, ніби то не хтось, а сам я. Їв розвідку я йшов, і вмирав, і співи птахів слухав, і жартував, і плакав; зовсім дорослим був і малим хлоп’ям, і дідом… Було тут все, як у житті, хоча я багато чого й не розумів. Може це й розповідається такою незвичайною музикою про життя?

Музика давно замовкла, а ми так і сиділи закляклі. Першим опам’ятався Юрко. Він схопився з місця, підскочив до магнітофона; потім до мене, розмахував руками. І я розумів, що він хоче сказати: «Це — здорово! Генко, це колосально!» Якщо вже Юрка, завзятого «фізика», який не визнавав ніяких «ніжностей» і зневажав «ліриків» і якому, за його признанням, у дитинстві «слон наступив на вухо», — полонила і захопила ця музика, то що вже говорити про людей, які люблять, знають і цінують музику.

Але я помилився. Юрко й тут залишився вірним собі!

— Це не музика! — урочисто проголосив він і переможно блиснув окулярами на Петра Семеновича. — Це не звичайна музика, я хочу сказати. Так, у музикальній формі, вони записали для нас свою інформацію. Кожна нота, кожний звук щось значить. Треба тільки розшифрувати. Ні, ви розумієте, як геніально і як просто вони придумали! — зненацька закричав Юрко, зовсім забувши, що він у чужій квартирі.

— Що ви, Юрію, маєте на увазі? — спитав Петро Семенович, тактовно не помічаючи Юркового галасування.

— Як — що? Адже музика не має мови! Вона зрозуміла всім і скрізь!

А й справді! От слухаєш, наприклад, пісню чужою мовою, а якось розумієш.

- І вони це знали! — волав Чумак у захваті. - І вибрали саме цей спосіб спілкування з нами, землянами!

Професор ласкаво так, привітно дивився на нього, ніби аж милувався ним. Я діловито спитав, бо мені вже не терпілося дізнатися, про що інформують вони:

— Розшифрувати, мабуть, може тільки професор по музиці! Де його знайти? Підемо в консерваторію?

— А я і є професор по музиці! — сказав Петро Семенович, усміхаючись. — Так що далеко й ходити не треба.

Потім враз посерйознішав:

— Сядь, Юро. Ви дуже хороші хлоп’ята. Ви просто чудові хлопці! Вельми шкодую, але мені прийдеться вас розчарувати. Справа в тому, що ця стрічка — земна, музика — теж.

Юрко аж побілів при цих словах, хотів щось сказати і тільки рота роззявив, а мовити нічого не зміг від обурення. Я теж розсердився. Щоб наша тарілочка — та не з іншої планети?

— Як — земна? Нічого подібного! Це ви так говорите, ви не знаєте…

— Заспокойтесь, мої милі, знаю, все знаю, бо цю стрічку придумав я. Послухайте, як це було…

…За переказами, старогрецький філософ і математик Піфагор, який жив за п’ятсот років до нашої ери, одного разу був невимовно вражений. В передзвоні молотів, що линув із кузні, філософу вчувалися точні музичні співвідношення інтервалів: октава, квінта, кварта.

Зваживши молотки, Піфагор виявив, що їхня вага дорівнювала відповідно половині, двом третинам і трьом чвертям ваги найважчого молота. Великий мислитель і не здогадувався, що знайдене ним співвідношення, трохи уточнене, буде покладено в основу теорії музики.

Дещо, подібне трапилося й зі мною. Почалося це давно, ще в студентські роки. Я жив у одній кімнаті з своїм другом. Тоді він був початкуючим письменником, тепер — автор багатьох відомих у всьому світі книг.

І Петро Семенович назвав прізвище нашого видатного сучасного письменника.

— Так от він, бувало, сидить за своєю машинкою годинами, вистукує, і то засміється від задоволення, то хмуриться, то щось шепоче сам до себе, а то й сердито, невдоволено порве на дрібні шматочки все написане.

Автор книги, як відомо, живе сам в кожному з своїх героїв, віддав їм частину своїх почуттів, переживань, якусь частку свого життя. І мимоволі, відповідно до своїх почуттів, відповідно до того, про що писав мій друг, він то сильніше, то слабше натискав на клавіші машинки. Від цього звуки були різні — гучніші й тихіші. Та й кожне слово має своє особливе звучання: коротке слово — коротке й звучання, довге — довге звучання.

І ось я, вслухаючись у тріскотливу мову друкарської машинки, почав відрізняти ледь помітні нюанси: то ніби роздуми вчувалися мені, то страх, радість, надія… Емоції людини, яка писала, творила, наче передавалися літерам, словам, реченням.

Одного разу я спитав мого друга:

— Слухай, про що ти зараз писав? Про роздуми героя перед якимсь важливим рішенням?

Він не любив, коли хтось читав ще недописане ним, і підозріло глянув на мене:

— А тобі звідки це відомо? Підглядав?

Я похолов. Невже це мені не здається? Ще кілька разів я перепитував його, напружено вслухаючись в скрекіт машинки, і кожного разу майже відгадував, про що саме він писав.

Ось тоді й зародилася думка: а що якби сконструювати таку друкарську машинку, в якій кожна літера-клавіша відповідала б визначеній ноті, як у рояля?

Минали роки, а думка ця не вмирала, жила в мені, непокоїла. Я поділився нею з інженерами-електронниками, і ми гаряче взялися разом за цю справу. Зробили першу модель, але вона була не зовсім вдалою. Помилкою було якраз те, що ми зв’язали кожну літеру з визначеною нотою. Адже справа не тільки в ноті, а в звучанні цілого слова, всього речення, в настрої людини.

Пройшло немало часу, поки ми сконструювали досить складне електронне обладнання. Коротко його роботу можна описати так: надзвичайно чутливий мікрофон приймає звуки клавішів друкарської машинки, електронні прилади аналізують їх, перетворюють у відповідні ноти і подають до апаратури, яка записує їх на спеціальну стрічку. Стрічка ця особлива. На ній, уже як фон, записана музика, а записуюча апаратура сортирує, укладає народжені звуки на відповідні місця на цьому фоні.

Здається, просто. Але це тільки здається. Ця конструкція народилась на стику таких галузей людського знання, як кібернетика і фізіологія, логіка і психологія, акустика і теорія музики.

Перші конструкції були в нас громіздкі. Ми довго билися над тим, щоб зробити їх маленькими, портативними.

І ось я з такою незвичайною друкарською машинкою поїхав до свого старого друга і подарував йому, не сказавши нічого про 4’ї особливості. Він трохи подивувався незвичайній формі машинки, але вона була зручною, і він пообіцяв, що свій новий роман писатиме на ній.

Ви уявляєте, як ми всі чекали кінця цієї роботи? Адже це був екзамен нашій багаторічній праці.

Одного чудового дня ми, в присутності мого друга, прослухали ось цю бобіну… Приголомшений письменник, блідий від хвилювання, спитав пошепки:

— Що це було, Петре?

— Каприччіо…

— Хто його написав? Ти знаєш, дивно, але слухаючи що музику, мені здавалося, що я вдруге пишу свій роман. Ті самі переживання, ті ж почуття…

— Ти вгадав, друже. Це каприччіо і є твій роман, процес мислення і творення його, твої переживання, які ти віддавав своїм героям. Тільки все це перекладено на музику…

Ви, хлоп’ята, спитаєте, що обіцяє нам ця нова конструкція друкарської машинки для письменників, поетів? А те, що від письменника ми одержуватимемо одночасно два чудових твори: роман або повість чи поему і музичний твір, такий несхожий на всі інші, як ось це «Каприччіо»…

Петро Семенович замовк. Я глянув на Юрка. Він сидів з таким виглядом, ніби оце тільки-но втратив щось найдорожче для себе. Та й мені було не по собі, мов несподівано програла матч моя улюблена команда. Шкода було розставатися з мрією почути голос людини з іншої планети.

Та я знову помилився в Юркові. Він підхопився і, широко посміхаючись, кинувся тиснути, як дорослий, руку Петра Семеновича.

— Це… чудово! Це… геніально] — вигукував вій, щиро радіючи. — Це, знаєте, навіть краще, ніж якась літаюча тарілочка. Колосально! І, найголовніше, придумано і зроблено у нас, на Землі!

Я спитав:

— Як же ця бобіна опинилася в сквері? Петро Семенович зніяковів, розвів руками:

— Горезвісна професорська неуважливість. Люблю ходити додому пішки. Йшов через сквер, почув, як співає вільшанка, сів на пеньок послухати, речі поклав долі. Ще пам’ятаю, там був слід од багаття. Мабуть, сміття прибиральниці палили. Потім портфель узяв та й пішов собі, а… бобіна залишилась…

На другий день газети повідомили, що вчора ввечері над містом пролетів метеор і, не досягнувши землі, згорів у атмосфері.

Калейдоскоп

Сержант міліції Барабаш служить, можна сказати, на кордоні. Тільки цей кордон — нова вулиця. По один бік її — старе місто. І не просто собі старе, а найстаріша частина його: вузенькі, покручені вулички й провулки, одноповерхові ветхі будиночки, що юрмились навколо невеликого, з п’ятак, майданчика. А на майдані тому доживала свого віку старезна, напівзруйнована церква, обшарпана, глуха, давно всіма забута.

По другий бік кордону — нове місто: багатоповерхові новісінькі будинки, великі магазини з дзеркальними вітринами. На розі, якраз напроти церкви, новий інститут із скла і бетону. Нове місто наступало, тіснило старе до яру, і воно неохоче, поволі опираючись, відступало. Он уже піднімається «за кордоном» на місці халуп перший розвідник — стрункий дев’ятиповерховий будинок.

Барабаш повільно обходить свою дільницю. Крізь освітлені вітрини видно порожні зали магазинів, такі незвично тихі й безлюдні вночі. Одне за одним гаснуть вікна в будинках. А он те вікно на третьому поверсі горітиме довго: там живе вчитель мови, з сорок другої шкода. Сидить над зошитами, виправляє помилки. І в тому вікні довго світитиметься: дочка їхня — студентка, до екзаменів готується.

Знає Барабаш, хто і коли повертається додому. Ось іде поважно, не поспішаючи, ніби хазяїн по своєму подвір’ю, його сусід Семен Григорович. З вечірньої зміни. Не скажеш, що з роботи, — мов з театру: костюм на ньому випрасуваний, сорочка нейлонова. Лише хода, важка, втомлена, виказує, що це не жарт — вистояти зміну біля печі. Давно вже давали Григоровичу квартиру в новому будинку — не хоче старий металург. Мені, каже, корисно в садку покопатися після роботи, а що я буду робити у вашій клітці? Квіти на балконі поливати? Так і не пішов, упертий.

— Добрий вечір!

— Добрий вечір! — басить Семен Григорович. — Як воно, Петровичу, живеться?

Запалили по цигарці.

— А ніч же гарна! — сказав сусіда Барабаша, поглядаючи на ясне зоряне небо. — Ех, оце б нам років з тридцять скинути з плечей, га? Ото б попарубкували удвох. Та де ж там… Минулося… Ну, щасливої вахти тобі, Петровичу.

— На добраніч, Семене Григоровичу!

Важкі, упевнені кроки сталевара затихають у провулку.

Пришуміла й Танька Сидорчукова — у вечірній школі вчиться. Бач, як вибиває підборами — за два квартали чути. Припізнилась щось сьогодні. Махнула в його бік портфелем, гукнула поспіхом:

— Привіт, дядьку Олексо!

— Бувай здорова!

А це хто? Щось незнайоме, з кошиком у руці. Іде, розглядається. Приїжджий. Побачив Барабаша, зрадів:

— Здрастуйте, товаришу міліціонер! Скажіть, будьте ласкаві, де тут будинок двадцять «б»? От лихо, набудували усяких «а» та «б» — шукай ото поночі! А вони, ті літери, чи пак, будинки, як дві краплі води схожі один на одного… Так і дочку не знайдеш!

Барабаш пояснив і трохи провів. Подякувавши, старий почвалав далі.

Під деревом стоять двоє. Барабаш і цих знає. Вона — там таке куцохвосте дівча — ось із цього п’ятиповерхового, а парубок — десь аж із центра приїжджає. Отак стоять годинами — і ніяк не можуть розлучитись. А не встигне він на останній тролейбус — тоді пішки.

І, проходячи повз них, Барабаш говорить так, у простір, ні до кого не звертаючись:

— Останній тролейбус через п’ятнадцять хвилин. А ще хвилин десять до зупинки йти…

Пройшов, а за спиною сперечання, шепіт і, нарешті, хлопець побіг. І дівчина поспішила до свого під’їзду.

З кривої вулички де не взялися двоє дядьків, міцно обнялися, наче ті брати рідні, і безладно затягнули вилудженими горлянками:

— Ой, хмел-ю-у, мій хме-е-лю!

Барабаш до них:

— Ви що — не в ті взулися? Люди вже спати лягли!

Дядьки зупинились і, відвертаючи обличчя, винувато зашепотіли…

— Ні-ні! Ми — що… Ми — тихо! Тс-с-с!

І скоренько шмигнули назад у вуличку. Ще через годину — зовсім безлюдно. Уже всі пройшли й пробігли додому. Чекай, а чого це сьогодні Стецюри Митька не було? Не було ж? Ні, не проходив. Хіба перевели в іншу зміну? А може й квартиру одержав. Хвалився якось — обіцяють незабаром дати. Та воно й треба. Дітей трійко, та ще мати.

Барабаш зупинився проти майданчика, що межує з новою вулицею. Посеред нього темною масою височіє стара церква. Кажуть, що її збудовано ще тоді, коли цариця Катерина сюди приїжджала, а міста тоді ще й не було.

Обернувся до нового інституту, задер голову: «Ну й красеня збудували, хай тобі гайда!» Кожне чергування милується ним — і не може намилуватися. В деяких вікнах світло горить: працюють учені. І вдень працюють, і вночі — ото робота!

На стіні блищала нова табличка. Підійшов ближче, прочитав: «НА ЦЬОМУ МІСЦІ У 1905 РОЦІ РОБІТНИКИ ЗБУДУВАЛИ БАРИКАДУ». Оце добре зробили! Нехай молодь знає, як їхні діди тут з царем воювали!

Сів на лаві. Тихо. Місто відпочиває, набирається сил, щоб завтра, еге, вже не завтра, а сьогодні вранці, прокинутись свіжим, бадьорим, працьовитим. День був турботливим і гомінким, а ніч тиха й повільна.

Барабаш позіхнув — так і заснути недовго. Підвівся, потягнувся — вже незабаром світатиме.

І тут побачив: з-за церкви з’явились якісь невиразні тіні і почали рухатись по майданчику. Барабаш приглядівся — що воно таке? На майданчик виїхали вершники! От щоб йому провалитися на місці! Троє. Стали, роздивляються, а потім швидко майнули у провулок і щезли. От чудасія. Де взялися ті вершники та ще вночі?

Не встиг Барабаш отямитись, як майданчик, церква і деякі будиночки освітилися, немов хто прожектора на них навів. Світло було червонуватим і лилося ніби зверху. Барабаш глянув угору: так і є — це з вікна інституту освітлюють. Видно стало на майдані, як удень!

Із провулку знову вискочили верхівці, одягнуті так, як одягалися махновці у громадянську: хто в чому. Один у кошлатій шапці, насунутій на брови, другий простоволосий, у картатому піджаку, третій — в офіцерському картузі та українській чумарці. Вони гарцювали, припадаючи до луки і раз у раз оглядаючись. Еге, було чого їм оглядатись! Слідком вискочила група вершників з червоними зірками на кашкетах, з оголеними шаблюками в руках.

Червоні кіннотники щось кричали, але що — не чути. Чекай, адже взагалі нічого не чути: ні цокоту, ні криків. Чи він не оглух?

Барабаш поплескав себе по вухах — чув. Сказав: «Агов!» Теж почув! Хай тобі гайда — яка чудасія! А вершники безшумно промайнули по майдану і зникли за рогом.

Знімають, можливо, фільм з часів громадянської? Але чому його не попередили у відділі міліції? А добре працюють хлопці! Ха-ха! Особливо отой, у кошлатій шапці, з виряченими від страху очима!

Оце вахта, як каже Григорович, випала сьогодні! Не задрімаєш!

Він зовсім розвеселився, засміявся, та нараз прикусив язика і не повірив очам. Протер їх кілька разів — те ж саме: на майданчику стояла ціла-цілісінька церква. Тільки-но була пошарпана, напівзруйнована, а тепер блищала позолоченим куполом і біліла свіжопофарбованими стінами. Видно було, як гойдалися на дзвіниці блискучі дзвони, а дзвону не чути. З розчинених навстіж широких дверей поважно виходили в старовинних чорних сюртуках бундючні чоловіки під руку з дамами, розкішно вбраними, у великих капелюшках з пишним пір’ям. На східцях у лахмітті сиділи жебраки, простягали до них руки, вуста їхні беззвучно рухались. Перед церквою юрбився простий люд.

Невже і це зйомка? Та коли ж встигли прикрасити церкву?

Барабаш глянув вздовж вулиці — і на розі побачив барикаду, яка перегородила частину старої вулиці. Споруджена вона була з усякої всячини: перекинутий візок, порожні бочки, зрубані телеграфні стовпи, шпали, рейки, каміння. На самому вершечку гордо майорів червоний, пробитий кулями, прапор.

Біля барикади точився безшумний бій. Прапор здригнув і почав хилитися. Міцна рука підхопила його. На барикаду виліз молодий хлопець, укріпив прапор — і сам поліг поруч без звуку…

А де ті, що із церкви виходили? Там уже нікого не було, східці порожні, двері зачинені і на них висить великий замок.

Це вже занадто було навіть для Барабаша, який за довгу міліцейську службу звик до чого хочеш. Але такого… такого ще з ним не траплялось. Що це таке? Кіно?

Та попереду було ще дивовижніше. Прямо на очах зникла барикада, майже всі будиночки з майдану — зосталася лише недобудована, у риштуванні, церква. Біля неї працювали бородаті мужики у довгих непідперезаних сорочках і в постолах.

Засинів Дніпро, який раніше ховався за будинками і деревами. А за церквою і зовсім нічого не було — поросла травою велика галявина над яром. Під’їхала карета, запряжена четвіркою випещених коней, роззолочена, розписана. На козлах — кучер, ззаду — на приступці — двоє лакеїв у лівреях.

У вікні — голова якогось вельможі у високому білому парику. Кілька хвилин він розглядав крізь лорнет будівництво церкви.

До карети підбіг чоловік у каптані. Низько уклонився тому парикові, щось говорив, довго виправдувався в чомусь. Карета поїхала, а він усе стояв, дивився вслід.

Пройшла дівчина в старовинному українському вбранні, з дерев’яними цеберками на коромислі. Проїхав на волах, немов проплив у тумані, дядько в солом’яному брилі. Воли ступали в сіру пилюку, піднімаючи за собою хмару куряви.

І знову все це зникло, а натомість — нічого. Пустище. Ні жодного будиночка, ні церкви. Дніпро і степ. Ковиль-трава по пояс. Над яром — хатина, облуплена непогодою, солом’яна стріха почорніла від дощів та снігів. Малесенькі сліпі віконця.

На призьбі сидить старий дід. Стрижена «під горщик» сива чуприна, довгі козацькі вуса. Замість очей — дві криваві рани. У руках — кобза.

Дід перебирає струни, співає, мабуть, бо губи рухаються, але звуку немає. Біля його ніг хлопчик-поводир. Торбинка через плече, латана-перелатана сорочечка, босі, чорні від дорожньої пилюги ноженята.

Під’їхав якийсь пан верхи, у гарному одязі, в чоботях, товстомордий та пихатий. Узявся під боки, слухав, як співає сліпий кобзар. І щось йому не сподобалось, бо визвірився та канчуком, канчуком діда по руках, по голові. Мале хлоп’я, перелякане, тулилося до старого, а той закривав дитину та кобзу старечими руками від канчука.

Ну, цього вже Барабані стерпіти не міг! Бити людину? Та на його очах? Нехай буде це і зйомка, хоч що там!

— Громадяни! — суворо закричав Барабаш. — Давайте не будемо! Зараз же припиніть…

Він кинувся на місце побою. І не добіг — натрапив на невидиму стіну, щось загуло тривожно, почувся вибух за спиною — і все вмить щезло.

Перед Барабашем у сірому передсвітанні знайома, звична картина — той же майданчик з п’ятак, та сама напівзруйнована церква з ластівчиними гніздами, старі будиночки. Хай тобі гайда! Куди все поділося?..

За спиною грюкнули двері, хтось гукнув:

— Що ви наробили?? Чого вас тут носить? Все зіпсували, чорти б вас узяли!!

Барабаш з гідністю обернувся. На східцях інституту стояли двоє в синіх халатах і загрожували йому кулаками.

— Громадяни, спокійно! Не кричіть! Люди ще сплять! Що сталося?

Підійшов до них. Один, молодший, безнадійно махнув рукою і подався в приміщення інституту, а другий втомлено присів на сходинку. Цього чоловіка Барабаш знав: раніш за всіх він приходив до інституту і найпізніше йшов додому. Кажуть, великий вчений. Полоз його прізвище.

Він зітхнув, скуйовдив сивіюче волосся, потер лоба, хрипко спитав:

— Палити є, сержанте?

Барабаш дістав цигарки, сірники і сам присів поруч. Полоз запалив цигарку, оглянув сержанта і з докором спитав:

— Ну хто вас просив втручатися? Ви зірвали нам такий експеримент! Зіпсували унікальний проявник!

Барабаш кліпав очима: який експеримент? Що за проявник?

- І де ви взялись якраз на ту хвилину? Ще б кілька секунд — і ми б скінчили.

— Як де взявся? — обурився Барабаш. — Я тут чергую з одинадцятої і був увесь час.

— Були весь час? А ви що-небудь бачили, таке, незвичайне? — жваво спитав учений, з цікавістю вдивляючись у Барабаша.

— Хай йому гайда! Таке верзлося! І не спав, і не п’яний же, не хворий, а буцімто церква — нова, і махновці тут були, і барикада, і кобзар… Та так виразно бачив, як оце вас.

Співбесідник Барабаша схопив його за руку, вдячно стиснув, просяяв і швидко-швидко заговорив:

— От спасибі! От спасибі! Все бачили? Тут теж, виходить, добре було видно? І картини заступали одна одну, як у калейдоскопі, так? Ну, спасибі!

Барабаш не знав, що й думати: тільки-но лаяли, тепер — дякують.

— Та за що там спасибі! Краще скажіть, що то було? Історичне кіно?

— Дійсно, кіно. Але незвичайне. Зняте самою природою, не людьми. Ми тільки зуміли знайти і проявити ті знімки. Адже цікаво було побачити своїми очима ті події, тих людей, які жили кілька десятків, а то й сотні років до нас? Цікаво?

— А чого ж, — згодився Барабаш. — Артисти добре грали.

— Отут ви помиляєтесь, дорогий мій сержанте, помиляєтесь! Це не артисти. Ми спостерігали справжні події, що відбувалися на цьому місці протягом віків. Не всі, звичайно, а деякі.

— Але як… Тоді ж ні фотографів, ні кіно не було.

— Були, дорогий мій, були. Ви чули про міражі? А що таке міражі? Це оптичні явища. Вони з’являються внаслідок відбиття світлових променів на нерівномірно нагрітих шарах повітря. Тобто, це та сама фотокартка, тільки нетривала.

Полоз пояснював жваво, докладно, з пристрастю, наче перед ним був не один Барабаш, а повнісінька аудиторія студентів. Забув навіть про цигарку, яка вже й не диміла.

- І ось нам спало на думку: а можливо, є й триваліші фотокартки? Якщо природа так чудово вміє фотографувати і на великі відстані надсилає свої знімки-міражі, вводячи в оману людей, то, подумалось нам, чи не залишаються деякі відбитки на більш тривалий час або й назавжди? А де шукати ці знімки? Звичайно, на всьому тому, що не рухається, не спливає, не оновлюється: на горах, камінні, схилах ярів.

Барабаш недовірливо спитав:

— Чого ж ми їх не бачимо, ті знімки?

— Овва, чого! Ви коли-небудь тримали в руках ще не проявлену фотоплівку? І що ви на ній бачили? Нічого! А опустіть її в хімічний проявник — і з’являться невидимі до цього зображення людини, дерева чи що там ви знімали. Так і тут. Як сьогодні виявилося, відбитки подій накладаються шарами один на одного, і треба було тільки зуміти проявити їх, щоб побачити.

— А! — зрадів Барабаш. — Я здогадався. Адже ось тут поблизу яр — того ви й обрали це місце?

— Вірно! Віками він тут знаходиться і, як бачите, зберіг фотокартки багатьох подій, свідком яких був.

— Ось так, товаришу сержант, і вийшло, що непроявлену фотоплівку у вигляді яру ми мали, а вже проявник — із спеціальними світловими реактивами ми збудували тут, в інституті. І сьогодні вночі зробили перший експеримент…

Вчений замовк. Уже було зовсім видно. На обрії зарожевіла тонка ніжна смужка.

— А… цей, як його, проявник, — несміло спитав Барабаш, — дуже… поламався? Його можна відремонтувати? Я б допоміг — я ще й теслювати вмію, і слюсарювати. І телевізор сам ремонтую…

Разок намиста

Як тільки ліфт зупинявся на їхньому поверсі, Наталя відкладала книжку і прислухалася: чи не тато? Хоча б скоріше прийшов. Сумно одній вдома. Мама у відрядженні, а тьотя Дора приготувала обід і пішла додому.

За балконним вікном сипав густий сніг. Великі лапаті сніжинки на тлі вечірнього неба здавалися темними, майже чорними. Перший сніг — і такий щедрий. Оце б погуляти на вулиці! Так не можна — лікар заборонив виходити, наказав лежати: ангіна, каже. Наталя спробувала ковтнути слину — боляче, мов шипаки виросли у горлі. І голова болить. А тата все немає. Мабуть, хлопці повернулися з розкопок і щось привезли новеньке, то й сидять, розглядають. Цікаво, що вони могли ще знайти? Здається, влітку все перебрали по камінчику.

Аж ось двері ліфта особливо гучно зачинилися, на площадці затупотіли, ключ дзвінко повернувся в замку. Тато! Наталя схопилась, обгорнулася ковдрою і сіла в ліжкові, з нетерпінням позираючи у напрямі передпокою.

— Наталко! — ще з порогу гукнув тато на всю квартиру.

І ввалився до кімнати, геть засніжений, мов казковий Дід Мороз. Шапка збита на потилицю, пальто розстебнуте, краватка з’їхала набік — хлопчисько та й годі, а не солідний науковий (Працівник, кандидат наук. Гостро запахло снігом, свіжістю, зробилося гамірно й весело.

— Наталко! Бачиш, який сніжище? Ходімо бабу ліпити!

Глянув на доньчине закутане горло, на її бліде обличчя і винувато посміхнувся:

— Пробач, Наталочко, забув, що ти хвора! Зараз роздягнуся, молока зігрію, з медом! Вип’єш — і як рукою зніме! Якби оце мама була вдома, то дала б нам з тобою на горіхи. Сказала б: «Як можна? Холодний, у снігу — і до хворої дитини!» Іду, іду, роздягаюсь, гріюсь!

Проте у дверях він обернувся, весело підморгнув і ляпнув по товстезному портфелю під рукою: мовляв, є тут щось цікаве!

До чого ж Наталя любила тата! Вважала не старшим за себе, а ровесником. Та й він, мабуть, вбачав у своїй доньці товариша, бо завжди ділився з нею всіма своїми турботами, міркуваннями. А на розкопках цілком серйозно величав її «колегою»: «Колего, хочу знати вашу думку відносно ось цього уламка горщика».

Наталка пишалася з того й від задоволення червоніла. Звичайно, колега, бо Наталя давно вирішила теж бути археологом. Уже кілька років під час канікул вона завжди бувала з татом на розкопках. І давно впевнилась, що найцікавіша в світі наука — археологія. Хіба ні? Розкопки старовинної могили чи селища — все одно, що читаєш цікаву книжку, на кожній сторінці якої чекає на тебе нове, загадкове, таємниче.

І яка то насолода, знайшовши якийсь уламок посуду або позеленілу бронзову пряжку, розглядати їх, гадати: коли і хто це зробив? І що то були за люди? Як вони жили? Про що мріяли? Що вони вже знали і чого не знали?..

Ці дарунки далеких віків інколи могли розповісти більше, ніж книжка. Треба тільки вміти прочитати, зрозуміти мову глиняних уламків і бронзових виробів або якихось інших дрібничок, таких, здавалося, непоказних і звичайних.

— Наталю, якби ти знала, що мені сьогодні принесли!

Уже без пальта і шапки, у домашніх капцях, але з портфелем у руці тато з’явився в кімнаті, засвітив люстру.

— Що, татуню?

Він розстебнув портфель і витяг звідти довгувату плескату коробочку. Сів біля Наталі на ліжку:

— Поглянь, що знайшли хлопці в Кам’яному поселенні! Не в самому селищі, а під Зміїною горою. Пам’ятаєш, там ми відкопали влітку кам’яну плиту і залишки вогнища на ній? Ми вирішили тоді, що це капище — місце, де стояли ідоли. Ось на тому місці хлопці копалися до самих морозів і…

Обережно відкрив кришечку. На м’якій підстилці лежали, як спершу здалося Наталі, кілька червоно-жовтих камінців. Вона взяла один. На камінчик упало світло, і він яскраво заграв, ніби якийсь невідомий дорогоцінний скарб. І дивно: теплий-теплий, а тато прийшов знадвору. Це в неї, мабуть, пальці гарячі від температури.

Наталя піднесла знахідку ближче до очей. Камінчик оправлений в жовтий метал. Посередині просвердлено наскрізь крихітну акуратну дірочку.

— Ну-с, шановний колего, що скажете?

— Це намистина! — захоплено прошепотіла Наталя. — Інші теж з дірочками? Намистини! Але ж які чудові! Мов кристали, а всередині горять таємничі вогники. Що це, татуню?

Тато розвів руками:

— Не знаємо. Ще ніколи подібного не бачили. Знайшли розсипом за плитою. Всіх шість камінців. Ти бачиш, яка ювелірна, витончена робота? Через лупу видно тонісінькі рисочки, зазублини. Можливо, невідомі письмена? Позаминулого літа ми теж знайшли у землянці кілька намистин, але то були звичайні, з янтарю, досить грубо відшліфовані, овальної форми. А це невідомо, що за камінь. І метал теж — не золото й не бронза. Завтра надішлемо в лабораторію. Що там скажуть…

Наталя пестила пальцями приємні теплі намистинки. Як дивно! Дуже давно їх носила якась дівчина, зовсім-зовсім не схожа на неї, Наталю. Пройшли віки — і ось вони в Наталиних руках. І звідки вони взялися, такі дивні й незвичайні, у тому древньому селищі полян над Дніпром?

— Татуню, подай мені, будь ласка, голку й міцну нитку. Я нанизаю намистини, щоб не розгубилися.

Тато приніс нитки, голку.

— Працюй, колего, а я зігрію тобі молока. Як горло? Болить? Ну нічого, нічого, пройде, — зовсім неуважно сказав тато, задумливо покрутив намистину, стенув плечима і вийшов на кухню.

Наталя, нанизуючи намистини, помітила, що на кожній збоку є маленьке поглиблення, щоб щільніше приставали одна до одної. Але дві бусинки ніяк не хотіли приставати. Можливо, між ними була ще одна, середня?

Зав’язала нитку і довго милувалась разком. Розмотала теплу хустку на горлі і наділа намисто на шию. Всунула ноги в черевички і в одній сорочці побігла до маминої спальні. Стала перед дзеркалом. Яке ж то гарне намистечко, як воно пасує Наталі! І таке приємне — мов хтось обняв теплою ласкавою рукою. Шкода тільки, що неповний разок…

Коди прийшов тато із склянкою гарячого молока, Наталя вже спала. На дівчачій шийці переливалося, грало теплими вогниками загадкове намисто. Щоки доньчині зарожевіли, уста посміхалися, а темні пухнасті брови здивовано піднялися.

Тато зачудовано похитав головою: дивись-но, сказано — дівчина! Вони з хлопцями клопоталися біля тієї знахідки цілісінький день, а нікому й на думку не спало нанизати та одягти на шию!

Хотів зняти намисто, та жаль будити. Ну нехай! Накрив щільніше теплою ковдрою, погасив люстру, залишивши слабенький нічник, і вийшов.

А Наталі сниться дивовижний сон. Та й не сниться, бо не спить же вона, чесне слово, не спить! Тільки очі склепила — перед нею картини попливли, кадр за кадром, як у фільмі. І все те їй, що бачить, зрозуміло. Ну от коли книжку читаєш: дивишся на літери, слова, речення, а в уяві з них складаються образи, події. А тут навпаки: бачиш події, образи, а в уяві — голоси, мова.

…Пишне різнотрав’я біля підніжжя гори. Квіти схилили синьоокі голівки-дзвіночки, злегка похитуються під вітром. Ящірка завмерла, підняла голівку, блискає крихітними очицями і, чогось злякавшись, щезає.

У високій траві лежить чоловік. З голови юшить кров, у праве коліно вп’ялася стріла. Молоде бородате обличчя біле-біле. Літнє сонце, мабуть, нещадно палить, він важко дихає, облизує сухі губи.

Одягнутий він у шкіряні штани, ремінний пояс оздоблений металевими бляшками, на ногах м’які чобітки. Сорочка розхристана, на шиї гривна — кілька перевитих між собою срібних дротиків.

На вузенькій стежці з’являється дівчинка років десяти-одинадцяти, у довгій полотняній сорочці, боса. Вона підтримує на плечі грубого ліпного глека з холодною водою — добре видно його запітнілі боки. Дівчинка йде прудко, раз у раз оглядається довкола, боїться. І зупиняється раптово, аж вода хлюпнула їй на груди. Сірі очі розширились від жаху. Обіч стежки вона помітила поранену людину. Дівчинка скам’яніла, не може й кроку ступити. А чоловік той розплющив очі, повів ними, угледів босоноге дівча, глек з холодною водою. Облизав губи, ворушить ними, шепоче:

- Іспити… хощу іспити…

Благаюче дивиться на дівчинку, яка, розкривши рота, не зводить з нього сполошеного погляду.

Минає кілька хвилин вагання. Дівча все не насмілюється підійти ближче, хоча й бачить, що це русин, а не печеніг. Нарешті, повсякчас озираючись, підійшла трохи ближче, зняла глек, поставила на землю, а сама присіла навпочіпки. З жалем і цікавістю втупилася в бородатого молодика. Той підняв руку, вказав на глек. Дівчина схопила глек обома руками і відсунулася. Рука чоловіка безсило упала.

Ще якусь мить дівчинка дивилася на нього, потім рішуче хлюпнула води собі в пригоршню і обережно піднесла пораненому. Він жадібно випив. Налила ще. Поранений напився, зітхнув і вдячно посміхнувся їй. А вона зовсім осміліла. Обмила закривавлене чоло, обличчя. Знайшла якусь траву і приклала до рани на голові. З великого листа лопуха зробила дашок, щоб сонце не пекло в лице.

— Як звуть тебе? — кволо спитав поранений.

— Малуша.

— Малуша… — шепоче. — Хощу у вас умрети… Отчина моя тут. А був я в землі незнаємій. Путь зла. Силушка поганая одоліла. Комонь убитий. Находники…

Дівчина схопилась, озирнулася- вона дуже боялась находників-розбійників. Коли-не-коли вони з’являються біля їхнього поселення.

— Не бійсь. То на ровні… В степу.

Малуша поставила ближче до нього глек з водою і сказала:

— Додому я піду. Людей покличу. Волхви сюди прийдуть. Вони знають заклинання, заговорять твої рани.

Сказавши так, хотіла йти, та поранений зупинив її слабким рухом руки. Вийняв з-за пазухи намисто з крупними червонуватими намистинами, простягнув дівчинці.

— Візьми собі, Малушо. Обереги це. Нехай бережуть тебе від хвороби лютої, від зла і напасті… Мене не вберегли.

Малуша вражено гляділа на великі намистини, що спалахнули в його руці, немов то був живий вогонь. Обережно торкнулася пальцем — ні, не пече.

— Не бійся. Чужинець дарував мені за те, що врятував його дітей од смерті. Говорив: «Старе це намисто, як земля наша, а то п старіше. З далекої і дивної країни воно, давно загиблої».

Дівчина взяла намисто — і наче заплуталися між її пальцями сонячні промені.

— Одягни, заплющ очі — дива дивнії постануть перед тобою, Люди небачені, землі незнаємі…

Та Малуша не посміла одягти таку чарівну красу — тільки дивилася, милувалася. А потім притисла до грудей і помчала щодуху, плутаючись у траві. Губи її шепотіли, хоча поранений уже й не міг її чути: «Люди зараз прийдуть. Допоможуть тобі. Волхви…»

Гора віддалялась, крізь густий чагарник засиніла вода. Стежка, яка в’юнилась понад яром, круто завернула вліво — і відкрився вид на широку ріку, таку широку, що протилежний лісистий берег ледве виднів.

А на цьому березі наполовину в землі сиділи хатки. Стіни обмазані жовтою глиною, спадисті дахи де присипані землею, а де й криті соломою. Між хатками вешталися дорослі, бігали діти.

Малуша зупинилась, нерішуче подивилась на дарунок. Загорнула його в листя і сховала під камінь.

Коротка темрява — і знову ясний сонячний день, обличчя дівчинки крупним планом. Вона сидить на самоті, сховавшись у кущах дикого терну, і милується, пестить, навіть цілує намисто. А воно грає, манить вогниками в своїй таємничій глибині. Натішившись, несміло одягла на тоненьку шию, схилилась над глеком з водою, видивлялася на себе. Потім прихилилася головою до теплого каменю і з щасливою посмішкою зажмурила очі. І випливали з трави, із кущів дива дивнії…

Наталя теж бачить все те, що й Малуша. Як буває в кіно, коли герої картини теж дивляться якийсь фільм або телевізор. І глядачам видно те, що бачать діючі особи на своєму екрані. Немов би кіно в кіно.

…Місячна ніч. В примарному світлі все навколо таємниче, незвичайне. Пишні крони пальм обрамляють величезні казкові споруди. Але ніякі дерева не можуть затулити, навіть дотягтись до середини надзвичайної краси будівлі, схожої на храм. Вона підноситься до неба, і золочені шпилі її, здається, торкаються блідих у сяйві місяця зірок. Будівля огороджена кам’яним муром, викладеним з білого, чорного і червоного каменю.

Вздовж муру йде високий плечистий юнак, одягнутий в коротеньку туніку. Талію стягує блискучий пасок. На плечі недбало кинуто плаща. Він іде, притримуючись мережаної гіллям тіні. Але інколи потрапляє на освітлені місця, і тоді добре видно мужнє широке обличчя з трикутним підборіддям, великі темні очі під різкими бровами і ніжну посмішку, яка то з’являється, то щезає на його вустах. На шиї теплими червонуватими вогниками мерехтить крупне намисто.

Ось він досяг гаю з розкішними деревами, білими статуями. Вода з джерела падає маленьким штучним водоспадом у велику чашу, зроблену у вигляді рожевої морської черепашки, яку підтримує на своїй спині дельфін. Юнак став поблизу в тіні дерева, притулився до стовбура, зірко приглядаючись до тінистої алеї. Нечутно майнула жіноча постать, закутана в довгий плащ. Парубок кинувся назустріч, упав на коліно, підняв і поцілував краєчок її одягу.

Жінка випростала з-під плаща руки, оздоблені дорогоцінними прикрасами, і охопила ними темноволосу голову хлопця, підняла його з колін.

Зовсім юне личко її з стрілчастими бровами і продовгуватими очима сяяло радістю і страхом водночас. Обличчя і руки здавалися голубуватими, мабуть, від місяця.

— Ти втомився? — співчутливо спитала і ласкаво погладила вузькими долонями юнакове обличчя.

— Ні, я не втомився. Адже я не йшов — летів. Хвилько блакитна, ти добре знаєш, що я зміг би подолати будь-яку відстань, аби тільки глянути на тебе…

Вони пішли щасливі, прислухаючись до мелодійного дзюрчання джерела.

— Яке чудове намисто! — вигукнула жінка. — Наче вогники…

Юнак зняв з себе намисто і надів його жінці. Відсторонився і милувався нею.

— Це я приніс тобі, хмарко білосніжна. Більш мені немає що подарувати. Це не звичайне намисто. Все, на що воно дивиться, що бачить, запам’ятовує, а потім, досить тільки заплющити очі, воно все-все показує. Ось, наприклад, зараз запам’ятає нас, а потім ти знову побачиш і себе і мене. Я завжди тепер буду з тобою хоча б так… Не дивуйся, росинко вранішня… Мені це намисто залишив на згадку мій Учитель. А самого жерці принесли в жертву богові Посейдону за те, що Учитель порушив закон: передав мені, бідному хлопакові, всі свої знання. То була для бога Посейдона занадто дорога жертва: Учитель мій був наймудрішим…

— Тихо, — лячно перервала жінка юнака, затуляючи йому рота рукою, — тихо. Дивись, і звідси видно храм і грізну постать Посейдона на колісниці, запряженій шестіркою крилатих коней. Ще почує бог і розгнівається. Жерці вже й так повсякчас натякають, що Посейдон погрожує спалити вогнем, затопити водою нашу прекрасну країну…

Молодик насупив різкі брови:

— Вони так говорять? Жерці щось знають… Чекай, адже я бачив сьогодні багаті триреми, що поспіхом відпливали з Великої гавані. Тікають жерці… Чи не пов’язано це з тим, що прокинулась Стара гора, курить, і чорна хмара стоїть над нею? Чому жерці мовчать про загрозу? Люди не знають…

І раптом — без очевидного зв’язку з попереднім, немов хто поплутав послідовність частин фільму — жахлива картина. Страховинні блискавки краяли небо, зловісні чорні хмари клубочилися над містом. Але замість дощу із хмар сипав сірий попіл, падало каміння. На вулиці юрмилися люди, коні, слони. Всі метушилися, кидалися в різні боки, стикалися, падали, топтали одне одного. Одні тягли з собою якийсь домашній скарб, інші пригортали тільки дітей, намагалися затулити їх собою від каміння, від оскаженілого зі страху натовпу. Грізно стугоніла земля, тріскалася прямо на очах, і в тих проваллях миттю зникали люди, цілі будинки, палаци. Прекрасний храм палахкотів, немов гігантський смолоскип. Інколи вітер відхиляв убік вогонь і дим, і тоді в тому пеклі можна було бачити ще непошкоджену чудову скульптурну групу: шестірка крилатих коней розплаталася над палаючим містом, і їх ледве утримував дужою рукою бог Посейдон…

У юрбі і молода жінка з стрілчастими бровами, в пурпуровому плащі, з червоним намистом на шиї. Вона безпомічно простягає до кожного руки в коштовних прикрасах. Але хто зверне на неї увагу в цьому стовпотворінні? Хто допоможе, коли кожний думає лише про себе? її кидає разом з безумними людьми то в один бік, то в другий. Голубі очі її повні жаху, німого благання.

Та ось в них палка радість. Розкидаючи, розштовхуючи людей, до неї намагається протиснутись той самий темноволосий юнак, котрий подарував їй намисто. Його обличчя в крові, кров капає на голі подряпані груди. Та він, мабуть, цього й не помічає, бо бачить тільки блакитні очі й, німе благання допомогти. І хлопець уперто прокладає собі шлях. Ось він уже біля жінки, схопив її на руки, а вона охопила руками його шию.

Нелегко було вирватися із знавіснілого натовпу. Але юнак вибрався. Поставив на землю жінку, яка горнулася до нього, боялася знову втратити. Зморено втер обличчя, озирнувся і, вхопивши супутницю за руку, щосили побіг. Мчали прямою, як стріла, вулицею, потім пробиралися по мосту, геть запрудженому втікачами. Люди кидалися з мосту в вируючу воду, пливли, деякі тонули, інші вибиралися на берег.

Молода жінка зовсім знесиліла, пурпуровий плащ давно загубився, і вона зосталася в легенькому, коротенькому вбранні. Хлопець, не зупиняючись, підхопив її знову на руки.

Уже й місто далеко позаду, а підземний гуркіт переслідував їх, і земля тремтіла під ногами. Велетенське полум’я палахкотіло за їхніми спинами і освітлювало їм шлях.

Потім вони видиралися на скелясту гору, чіплялися порізаними руками за каміння. Жінка вже тільки стогнала, але супутник тягнув її за собою все далі вгору. Інколи він озирався, і в його очах був жах. Нарешті зупинилися на уступі перепочити. Обоє, задихані, подряпані, знесилені, обернулися, щоб глянути вниз, на місто.

Але міста вже не було. На тому місці вирувала брудна вода, присипана зверху чорним попелом…

Молода жінка, впавши на груди юнакові, гірко заплакала. Той ніжно погладив її скуйовджене волосся і суворо сказав:

— Плач, зіронько, плач…

І в самого теж текли сльози.

Так стояли вони над свіжою могилою рідної країни, освітлені лиховісним полум’ям вогнедишної гори. Земля знову здригнула, і гора виплюнула вогненний плювок…

— А-а-а-а! — закричала Малуша і розплющила очі.

Страшні видива зразу зникли, сховались у траві, стрибнули в глибоку балку. Над дівчинкою чистісіньке небо, вітрець погойдує над головою гіллям. Тиша, аж дзвенить у вухах. Але мала ніяк не може прийти до тями, дико озирається. Вона нічого не зрозуміла. Зняла намисто і довго розглядала його, говорила з ним, як з живим:

— Де ти сховало тих бідних людей? У нас теж була пожежа. Погані підкралися й запалили. Волхви своїми заклинаннями допомогли погасити. Може вони і твоїм людям допоможуть подолати ворогів?

Малуша підхопилася і, забувши навіть глек з водою, побігла, продираючись крізь чагарники, і незабаром потрапила на галявину. Тут вона зупинилась і боязко глянула в той бік, де на кам’яній плиті горів вогонь. А над вогнем, сягаючи величезною головою верхівок молодих осичок, виднілося жорстоке обличчя дерев’яного ідола, з вигнутими рогами та вищиреними зубами. Руки він склав на животі і витріщив на дівчину круглі банькуваті очі. На його товстій шиї висіло намисто із зубів вепра.

Біля вогнища стояв старий в широкій довгій одежі. Кучеряве сиве волосся розсипалося по плечах, такі ж сиві борода й вуси. На голові віночок з листя, збоку пояса висить кривий, схожий на серп, ніж. Він тримав над вогнищем широкий короткий меч і, повертаючи його в руках, щось шепотів, поглядав то на вогнище, то на ідола.

Малуша підійшла ближче. Старий поклав меча і суворо глянув на дівчинку.

— Що тобі, дитино?

— О господине, в цьому намисті люди. Їх палить вогонь ворожий, заливає вода велика. Чи не зробиш ти так, щоб ті люди подолали своїх ворогів? Твоє закляття допоможе їм..; Бог Перун змилостивиться над ними…

І дівчинка з надією поглянула на рогатого бога.

Волхв взяв намисто, близько підніс до старечих очей, придивлявся.

— Де взяла?

— Подарував отрок, якого вчора поховали.

— А де ті люди?

— Тут. Надінь, господине, на шию і заплющ очі.

Старий накинув на себе намисто, сів, закрив очі. Малуша теж всілася біля нього на землю, позирала то на чаклуна, то на байдужого до всього Перуна.

А перед старим волхвом з’явилося страшне видіння. На скелі стоять, обнявшись, двоє, а внизу кипить чорна вода. Горить гора величезним полум’ям, із неї стікають вогняні ріки… Він поспішив розкрити очі, зовсім переляканий баченим. Підвівся на ноги і закричав:

— Такого не буває! Це оборотні! Упирі! У вогонь їх! Вогонь-ворожич, спопели оборотнів!

І рвонув із себе намисто. Ланцюжок порвався, і кілька намистин покотилися за плиту, сховалися в траві. Волхв підняв руку над вогнищем…

— Не треба! Не можна, не можна у вогонь! — закричала щосили Наталя і розкрила очі.

Все зникло. У кімнаті нікого немає. На столику горить нічник.

Забіг стривожений тато з книжкою в одній руці, з ручкою в другій:

— Що таке, Наталочко? Чого ти кричиш? Вона деяку мить незрозуміло дивилася на нього, потім спитала пошепки:

— Що то було? Що?

— Ти заснула і тобі щось приснилося. Випий гарячого молока, ковтни аспірин. І зніми намисто, будь ласка! Що за витівка одягати таку дорогоцінну річ?

Наталя помацала себе за шию — теплі, аж гарячі намистини ковзнули під пальцями. Ковтнула слину — горло не болить. Ще рай — не болить! Вона охопила тата за шию:

— Ой, татуню, якби ти знав! Не треба аспірину і молока — горло вже не болить, не болить!

Обережно зняла з себе намисто, взяла його в долоні:

— Ти знаєш, що це таке? Ні? А я знаю! Це… це… це такий, як би його назвати? Відеомагнітофон! От що! Відеомагнітофон! У цих намистинах багато чого записано.

Тато занепокоєно наказав:

— Наталю, зараз же в ліжко! У тебе температура!

— Ні, ні, таточку, любий мій! Ні, немає температури. Ось поглянь — лоб зовсім холодний. Це намисто… Обереги! — засміялася вона. — Слово яке, татуню! Обереги! Оберігає від хвороб, зла й напасті.

Тато зовсім розхвилювався, стривожено торкнувся її чола — справді, холодне! Гм! А донька гаряче говорила:

— Не віриш? Не віриш? Ось візьми, одягни на шию. Побачиш тоді!

Тато недовірливо стенув плечима, але намисто взяв, підніс близько до очей, придивлявся.

— Тільки я не зрозуміла, татуню, як воно робиться, що все видно так добре, як… ну як Ш V

уві сні, га? Адже на столі лежало — нічого не показувало, а от, коли на себе одягнеш…

— Гм… Як?.. Можливо, — роздумливо відповів тато, — можливо під впливом тепла людського організму чи якихось біострумів воно починає працювати і передавати записану інформацію у мозок? Якщо все це, звичайно, тобі не приснилось…

— Ні, ні, не приснилось! Сідай на ліжко, я одягну тобі намисто. Так. А тепер заплющуй очі, міцно-міцно! — нетерпляче командувала Наталя.

Тато слухняно стулив повіки.

Залізний доктор

— Мовчить?

— Яволь, пане майор, мовчить. Інколи сміється, пане майор.

— А ви як… все робили?

— Яволь, пане майор, все і навіть більше. Як ви й наказали.

- І… ні слова?

— Ні слова, ні звуку, ні стогону. Це, перепрошую, не людина, а залізо. Якщо пан майор бажає впевнитись…

Майор Родеман зморщився і почав розглядати каблучку на своїй випещеній руці. Він ніколи не ходить дивитись, як допитують полонених. Це мове́ тон — поганий тон — бути присутнім при тортурах або самому… допитувати. Гельмут фон Родеман із старовинної аристократичної сім’ї, в якій навіть неввічливе слово вважається жахливою невихованістю. Він не з тих вискочок, котрі будь-якими способами намагаються досягти вищого становища і забруднюють свої руки в крові. Майор може тільки розпорядитись, наказати, пояснити — як треба робити і що, але самому…

Він підвів напомаджену голову, ковзнув презирливим поглядом по здоровенному до непристойності єфрейторові і холодно зауважив:

— Ви мало приклали ретельності, мій милий. Жодна людина не може того витримати. Чи не потребують ці… методи допиту перевірки? Скажімо, на… вас?

І швидко глянув на нього. Обличчя того, яке щойно було по-плебейському червоне, повнокровне, враз зблідло, немов з нього в одну мить випустили кров. Єфрейтор розгублено дивився на майора витрішкуватими очима, не знав, як розуміти це — чи як жарт, чи як погрозу.

Майор дозволив собі посміхнутися куточками тонкого рота:

— Це ми завжди встигнемо, вірно? А зараз приведіть полоненого сюди. Тільки спершу, — він знову поморщився, — надайте йому пристойного вигляду. Ви знаєте, я не можу бачити…

Цього полоненого взяли ще вранці. Рота солдатів йшла вдосвіта на чергове «прочісування» лісу. І несподівано стрілася з невеликою — чотири чоловіки — групою партизан, яка поверталася на свою базу і не встигла до світання. Серед них була одна жінка.

Партизани залягли в бур’янах, почалася стрілянина. Одного з них вбили, другий встиг метнутися до лісу з пораненою жінкою на руках. А цей прикривав їхній відступ, поки й вистрілив останню кулю. Кажуть, стріляв і в себе — та вже не було чим. Узяли живцем, І цілий день б’ються з ним. Мовчить. Залізний? Побачимо… Ще є дещо… в арсеналі.

Через півгодини в кабінет ввели полоненого партизана. Майор читав за столом листа з дому. Не поспішаючи, поклав його в шухляду. Розкрив папку, довго вивчав останні накази із штабу. В кімнаті стояла тиша, тільки шелестіли папери. Полонений біля дверей нічим не виказував своєї присутності.

Нарешті майор глянув на нього. Це був високий, міцний чоловік років п’ятдесяти. Коротке з сивиною волосся їжаком, глибокі зморшки на блідому чолі, під крутими бровами темні очі, а в них, десь на самому дні — смуток чи втома. Тільки не біль, не страждання, як хотів це побачити Родеман. Він пильно дивився на майора, і очі його, стрівшись поглядом з майоровими, змінили свій вираз: смуток розтав, а натомість зажевріла помітна іронія. На нього натягли нижню солдатську сорочку, що була йому вузька і відкривала груди в синцях і подряпинах.

Майор взяв телефонну трубку:

— Перекладача до мене. Негайно. Що?? Був присутнім при допиті і знепритомнів? Які ніжності для солдата! Знайдіть іншого!

Полонений раптом заговорив німецькою мовою:

— Не треба перекладача, пане майор! А то і цей зомліє. Слабенький у вас народ!

Він рушив з місця, дійшов, злегка похитуючись, до столу і важко опустився в крісло. Простяг руку з перебитими пальцями і вирваними нігтями до сигарет і запальнички.

— Дозвольте?

І, не чекаючи відповіді, понівеченими пальцями дістав сигарету, з трудом запалив, кілька разів затягнувся. Родеман холодно спостерігав за ним.

— Вибачайте, пане фон Родеман, що я так вільно поводжуся, але я ваш гість. А виховані люди тактовно не помічають деяких промахів гостя, чи не так?

В його голосі вчувалося глузування.

— Хто ви? — спокійно спитав майор, намагаючись не виказати пі свого роздратування, ні здивування тим, що полонений добре знає німецьку мову.

Полонений ледь посміхнувся синіми розпухлими вустами.

— Я всього лише хірург. Точніше — нейрохірург. Сьогодні вночі довелося кілька годин оперувати хворого. Важкий випадок. Тому й затримались.

— Ваше прізвище, ім’я?

— Це вже ні до чого, пане Родеман. Адже лікуватись ви у мене не збираєтесь? Хоча лікування вам і не завадило б: у вас, я бачу, нервовий тик. Та й мігрені, судячи з вашого блідого обличчя, докучають вам.

Тільки суворе виховання в старовинному прусському маєтку і багаторічна звичка володіти собою допомогли Родеману стриматись. Але тику не заховаєш: ліва щока справді тіпається.

— Звідки ви знаєте німецьку мову?

— В роки моєї юності я навчався у Лейпцігу. Це було ще до першої світової війни.

У двері постукали, і в кабінет, лячно озираючись, навшпиньки зайшов лисуватий чоловік. Він низько уклонився, відрекомендувався:

— Яунзен, тутешній скрипаль… До ваших послуг, пане майор. Я німецьку знаю, пане…

І застиг, вражено втупившись у полоненого. Той і бровою не повів, невимушено сидів у кріслі і навіть не глянув на скрипаля.

Майор, який хотів було недбалим рухом відіслати перекладача, помітив, як змінилося у того обличчя.

— Ви знаєте цю людину?

Перекладач щось забурмотів, очі його забігали. Він заперечливо хитнув головою і не міг відірвати очей від опухлого обличчя полоненого, скалічених рук, кривавих плям, що з’являлися на білій солдатській сорочці.

— Хто ця людина, я питаю?

Скрипаль заметушився, позадкував до дверей і жалібно забелькотів:

— Я маленька людина… І нічого не знаю. Я краще піду… Нічого не знаю… Я гадав тільки перекладати…

Майор натиснув дзвоник, і в кімнату ввалився здоровенний єфрейтор з засуканими рукавами.

Родеман кивнув на перекладача:

— Він знає, хто цей партизан. Зрозумів?

Здоровило, визвірившись на скрипаля, взяв його за петельки, трусонув. Той тільки гикнув.

— Не тут, не тут! — поспіхом наказав майор.

— Не треба мучити людину! — суворо мовив полонений. — Він хворий і вашого допитування не витримає. Відпустіть його!

І байдуже додав:

— Я — Доктор.

Яунзен заплакав, витираючи сльози рукавом піджака:

— Бачить бог, — схлипував він, — я не сказав. Не я… Ви мене врятували колись, вилікували від галюцинацій. Простіть, простіть…

Єфрейтор викинув його за двері і вийшов сам слідком.

А майору фон Родеману чи не вперше в житті зрадило багаторічне уміння володіти собою, таїти свої почуття. Він, не приховуючи подиву, шаленої радості, торжества, зловтіхи, — всі ці почуття враз оволоділи ним, — розглядав полоненого. Так оце той самий Доктор? Командир партизанського загону? За голову якого обіцяно велику винагороду? Доктор, якому дали прізвисько «Залізний», а про його хоробрість і мужність складають легенди?

Одна з легенд розповідає, ніби своє прізвисько він одержав у таборі смерті, де витримав жахливі тортури, і не тільки витримав, а ще й зумів утекти, та не сам, а повів за собою чимало полонених.

Майор Родеман розглядав полоненого з жагучою цікавістю. Ним оволоділо нестерпне бажання дізнатися: чому ця людина «залізна»? Що допомагає їй бути такою? Що це — презирство до смерті? Байдужість дикуна до фізичного болю? Але ж Доктор, за його словами, навчався у Лейпцігу, він знає німецьку мову. І разом з мовою він, безперечно, перейняв якусь частку культури німецького народу. Отже, назвати його дикуном, варваром не можна. В чому ж тоді його сила? Його і таких, як він? Адже щось надихає їх. Але що?

Виказувати до чогось свою цікавість — це не зовсім виховано. Тому майор зробив над собою зусилля і набув знову спокійного вигляду.

— Так, я чув про вас, — недбало кинув він і всівся зручніше в кріслі, закинув ногу на ногу в начищених чоботях. — І треба зізнатись, ці чутки щодо вашої поведінки і прізвиська «Залізний» ви підтвердили, знаходячись… в гостях у мене. Я в захопленні.

— Дякую, — так само недбало відповів Доктор. — Я не виняток, пане майор. «Залізних» людей у нас дуже багато, значно більше, ніж ви собі уявляєте. Ви повинні б упевнитись у цьому за півтора роки війни.

- І я не питаю вас, — продовжував майор, ніби й не чув останніх слів полоненого, — ні про те, в якому саме місці розташована ваша, база, ні скільки людей у загоні. Мені тепер зрозуміло — ви не скажете.

— Ви на диво прозорливий, пане майор. Чи не це вас переконало? — і Доктор підняв скалічені руки.

Майор роблено здивувався і глумливо спитав:

— Хіба вам болить? Цього не скажеш, дивлячись на вас.

Доктор мовчав. Очі його, звузились — зостались тільки щілинки. Потому заговорив повільно, важко, наче зважував кожне слово:

— Ви вгадали, пане майор. Саме так — не болить. І вас дивує — чому? Що ж — поділюсь з вами таємницею, коли вже самі не можете й досі здогадатись.

— Я вам уже сказав, що я хірург. Вірніше, був ним… до сьогоднішнього ранку, — сумно сказав, розглядаючи свої потрощені пальці. — Ці руки тепер не втримають скальпеля. А втім — ще спробуємо. Ми не з тих, хто втрачає надію.

— Так ось, у свій час я зробив собі невеличку і не дуже складну операцію. Це, правда, й операцією назвати не можна. — Кілька спеціальних уколів, які паралізували центр болю в мозку. І відтоді я не відчуваю болю.

— Казочки полюбляєте, Докторе? Ми вже не в тому віці, мій милий, — перебив його майор.

— Чому казки? Невже ви ще не переконались в цьому за… сьогодні?

Майор з підкресленою вишуканістю підвівся, пройшовся по кабінету і раптом різко зупинився проти полоненого. Нахилився ближче до нього і тихо, зловісно сказав:

— Ні, ще не переконався…

І втупився жадібним поглядом в його обличчя: чи зміниться воно по цих словах? Пополотніє? Жах перед новими муками розширить зіниці?

Даремно вдивлявся майор — нічого! Тільки байдужість і втома людини, яка не спала ніч. І ще ота клята іронія… Сміється. Приймає його за дурня. Не відчуває болю! Подивимося, що ти скажеш трохи пізніше…

Коли полоненого вивели, майор викликав єфрейтора.

— Я вам дав свою книгу опусів середньовічних інквізиторів. Ви вивчили її?

— Яволь, пане майор! — гаркнув єфрейтор.

Майор невдоволено поморщився: що за манери так кричати. З бридливістю окинув поглядом єфрейторові червоні ручиська, що вилазили з коротких рукавів. До чого груба тварюка! Чи не віддавати йому накази тільки по телефону, аби не шокував своїм виглядом?

— Продовжуйте допит. Застосуйте з моєї книги ще опус… опус двадцять, ну, можна й двадцять другий. Але не чіпайте рук, обличчя, голови.

…Пізно ввечері, коли майор у домашньому вільному одязі лежав удома на канапі і з насолодою слухав по приймачу «Місячну сонату», задзвонив телефон. Притишеним голосом єфрейтора трубка винувато сказала:

— Мовчить, пане майор. І, прошу вибачити, кепкує з пана майора і його, пробачте, опусів…

«Що ж це таке? Невже… Невже справді не болить? Тих опусів, за словами святих отців і деяких сучасних… очевидців, ще ніхто не витримував. Людина при цьому переставала бути людиною, перетворювалася на жалюгідного звіра і була здатна, була згодна на все, аби припинили їй ті страждання. Ці опуси, твердять наші середньовічні вчителі, згинали, мішали із землею, ламали на друзки всіх. Усіх, але, виходить не Доктора? Ще й кепкує? Значить, правда? Не відчуває болю? Не відчуває! А чому й ні? Адже існує анестезія — загальна і місцева. І хворому не болить під час операції. То, можливо, що цей російський лікар і знайшов щось подібне…

Майн гот, полоненого треба негайно в штаб! Гадаю, там допитаються в якийсь інший спосіб про ті чудодійні уколи. А потім… О, потім зробити залізною всю велику німецьку армію! Кожного офіцера, кожного солдата! Залізними! Такими ж, як росіяни. Непереможними! Ось тоді можна і завойовувати світ…»

Трубка, яку майор все ще тримав біля вуха, делікатно кахикнула. Майор отямився:

— Припиніть негайно допит! Зробіть все, аби він мав на ранок більш-менш нормальний вигляд. Дайте снотворного. І щоб зовні не було видно ніяких слідів. Зрозуміло?

Вранці виїхали в штаб. У машині поруч з водієм сидів майор фон Родеман у блискучому плащі — сіявся нудний осінній дощик, на задньому сидінні — Доктор і здоровило-єфрейтор. Попереду і позаду легкової машини — по вантажівці з солдатами.

Майор раз у раз зазирав у дзеркальце водія, в якому йому було добре видно полоненого у кашкеті і мундирі, застебнутому на всі ґудзики. Шкіряні рукавички обтягнули йому руки, і вони неприродно нерухомо лежали на колінах, мов протези.

Доктор сидів виструнчившись і дивився прямо поперед себе. В очах його застигла байдужість. Але в усій позі — чи це ввижалось майору? — відчувалося напружене чекання. Здавалося, його нашорошені вуха ловлять якісь тільки йому чутні звуки.

Майора це навіть стривожило, він почав нервувати, знову затіпалась щока. Визирнув у віконце — начебто все тихо, спокійно. Ліс залишився далеко, ледь виднів темною смугою. Дорога безлюдна. Вантажівки бадьоро гуркотіли. Він трохи заспокоївся, глянув на годинника — ще якихось півгодини…

Все сталося зненацька й одночасно. Крізь забризкане вітрове скло майор раптом побачив, як передня вантажівка, в’їхавши на дерев’яний місток через вузький рівчак, почала валитися набік. І в ту ж мить у дзеркальці мигнула Докторова правиця в чорній рукавичці і з страшною силою опустилась на голову єфрейтора. Водій легкової машини шалено загальмував, аби не заїхати в рівчак. Майора кинуло головою вперед на скло. Останнє, що він ще помітив — з дощової пелени, немов породжені землею, з’являлись постаті партизан…

…«Як болить голова… І в скронях стукає. Знову проклята мігрень…»

Майор фон Родеман застогнав і, не розплющуючи очей, торкнувся рукою лоба. Що таке? Голова забинтована. Хто? Коли? І тут шпигонула згадка, від якої мало не зупинилося серце.

Розплющив ураз очі, все ще сподіваючись, що нічого страшного не трапилось, що він, хоча й поранений, лежить у себе вдома…

У кутку досить великої чистої землянки на нарах напівлежав Доктор, безсило відкинувшись на підмощені ватянки, кожухи. Його бліде обличчя і зовсім сиве волосся різко біліло на темному фоні.

Поруч з ним сиділа жінка в білому халаті і тримала у себе на колінах Докторову руку в чорній шкіряній рукавичці. Маленькими ножицями вона обережно, шматок за шматочком, зрізувала ту рукавичку, яка, здавалося, навік присохла до знівечених закривавлених пальців. Нижня губа у жінки дрібно тремтіла, і вона закушувала її зубами.

Біля порога стояло кілька чоловіків, простоволосих, кашкети тримали в руках. Вони мовчки дивилися на Доктора. Деякі жалісно морщились, інші гнівно стискали вуста. Дівчина в хустці, затуливши долонями обличчя, тихо плакала. У землянці панувала гнітюча тиша, тільки чути було, як по дахові ляпотить дощ.

Доктор підняв опухлі повіки і мовив над силу:

— Нічого, нічого, не журіться, хлопці… Ще не одну… операцію… зроблю…

Угледів скутого від жаху майора, і в очах його, щойно повних болю і страждання, спалахнула знайома іронія:

— А… пан майор фон Родеман! Виходить, що й ви інколи вірите… казкам?

Content

Коваленко Любовь Михайловна Ярославна

Ярославна

Жива вода

Яблуневий цвіт

Людина, яка вкрала майбутнє

Ціна посмішки

Дикий хлопчик

Таємниця металевого диска

Калейдоскоп

Разок намиста

Залізний доктор