Таня Малярчук

Звірослов

Gallus domesticus (курка)

1

- Як тебе звати?

- Капітоліна.

- ???

- …але можна просто Ліна.

- Ну чого ж. Капітоліна так Капітоліна, - він сміється. - Скільки тобі років?

- Двадцять три. Буде. Через три з половиною місяці.

- Ти приїхала до Києва недавно?

- Два дні тому.

- Чому до Києва?

- Як вам об’яснити… Я дуже люблю «Київський» торт. А свіжим він тільки у Києві буває. Ну дуже люблю «Київський» торт! Жити без нього не можу.

- Де мешкаєш?

- У подружки.

- Розумієш, ми не зможемо забезпечити тебе житлом. Ми не державна компанія.

- Я розумію.

- Ми не вимагаємо стажу роботи, вищої освіти, тому…

- Я закінчила курси ажурного плетіння! У мене є міжнародний сертифікат! І ще я вмію вишивати бісером…

- …тому зарплата не дуже велика.

- Я розумію. Мені багато не треба, - регоче, а потім злякано прикриває рот долонею. - Вибачте, я деколи так сміюся, невпопад. Вибачте.

- Будеш працювати в рибному відділі.

- Як гарно! Я люблю рибу.

- Багато любові не знадобиться. Я б сказав - навпаки.

- А що конкретно треба буде робити?

- Виловлювати з акваріума живу рибу і…

- І…?

- І відрізати їй голову.

Капітоліна голосно регоче, а потім злякано прикриває рот долонею:

- Вибачте, вибачте мені.

Чимчикує вулицею і їй здається, що зустрічні перехожі захоплено на неї витріщаються. Бо є чого. Капітоліна як ніколи прекрасна. Приїхала два дні тому у столицю і відразу її підкорила. Є робота, а значить - гроші, а значить - «Київський» торт. Багато «Київських» тортів.

Усе не так страшно, як мені розказували, думає Капітоліна. Чудове місто, чудові люди і чудова погода. Плюс три градуси - ідеальна зима. Снігом можна пожертвувати заради того, щоб не носити шапку.

Капітоліна заходить у метро. Їй потрібно на станцію… Капітоліна не дуже пам’ятає її назву. Блін. Як же та станція називається? У її назві є «б» і «р». Брр. Як же вона називається?

Я вмію читати, думає Капітоліна, а це головне. У метро все написано. Метро збудоване так, щоб кожен ідіот міг у ньому зорієнтуватися.

Ретельно вивчає схему метрополітену на віконці каси. «Республіканський стадіон»? Ні. «Дружби народів»? Ні. Може, «Печерська»? «Контрактова площа»? «Петрівка»? Всюди є «б» і «р». Брр.

«Львівська брама»? «Львівська брама»! Точно.

Капітоліна довго вагається перед тим, як зійти на ескалатор. Страшно, знаєте. Ескалатор нагадує Капітоліні сипучі піски, яких вона ніколи не бачила. Землю, яка раптом йде з-під ніг. Скейт, на який Капітоліна стала лише раз і тієї ж миті боляче гепнулась, а може, навіть раніше.

Капітоліна підходить до старшої жінки в уніформі.

- Вибачте, - радісно щебече вона, - ви не могли б на секунду зупинити ці сходи, щоб я на них забігла?

Жінка в уніформі нічого не відповідає. Просто з подивом дивиться на Капітоліну.

Натовп людей тягне Капітоліну до ескалатора.

- Обережніше! - кричить Капітоліна. - Ви мене затопчете!

- Двігайся, дєвушка! Стала як брєвно на проході!

- Я двігаюсь!

- І двігайся!

- І двігаюсь!

Заплющивши очі, ступає на ескалатор, і її несе вниз.

Яка людина все-таки боягузлива, думає Капітоліна усміхаючись. Немає нічого страшного, треба просто стати. Заплющити очі - і стати. Це як з прививкою Манту.

Укол зовсім не болючий, і коли нарешті наважуєшся дати медсестрі руку, то робишся таким щасливим, таким щасливим, ніби вчинив героїчний подвиг і вознісся на небо.

Капітоліну заносять у вагон поїзда. Вона не опирається.

Ці люди краще за мене знають, що куди, думає Капітоліна, вони тутешні. Вони вже у всьому розібрались.

«Кловська», «Палац спорту», «Золоті ворота».

Назви як у якійсь казковій країні, тішиться Капітоліна. Я потрапила у казкову країну. Я - принцеса Золотоволоска. Але ні, у мене русяве волосся. Краще - Білосніжка. Хоча Білосніжка теж звучить неприродно. Снігу нема і навряд чи вже буде. Який сніг, коли в Арктиці від жари тануть льодовики?! Дюймовочка. Крихітна Дюймовочка в казковій країні Золотих Воріт. Хоча Дюймовочка, здається, не була принцесою.

Капітоліна контролює ситуацію. Наступною після «Золотих воріт» має бути її станція «Львівська брама». Теж хороша назва. Цікаво, хто їх усіх придумав. Напевно, якийсь казкар, не інакше.

Поїзд сповільнює ходу, от-от зупиниться. Капітоліна протискається до дверей, щоб вискочити першою, але зупинка ніяк не настає. Чоловічий голос нарешті оголошує: «Станція „Лук’янівська”. Громадяни пасажири, не залишайте своїх речей…» Як «Лук’янівська»?

Капітоліна розгублено хапається за відсторонені погляди людей, що стоять поруч.

- Як «Лук’янівська»? - тараторить Капітоліна. - Чому він не зупинився на «Львівській брамі»? Мені треба на «Львівську браму»!

Пасажири перезираються між собою і знизують плечима.

- Він забув? - Капітоліна мало не плаче. - Водій поїзда забув? Чи подумав, що на «Львівській брамі» ніхто не виходить? Я виходжу! Мені треба на «Львівську браму»!

- Дєвушка, ти с луни свалілась?

- А якщо з луни, то що? Звалюватись з луни ніхто нікому не забороняв.

- Жаль. Надо би.

Капітоліна виходить на «Лук’янівській» і сідає на дерев’яну лавку посеред платформи.

Нічого страшного, думає вона. Зараз я зберуся з думками, заспокоюся і вирішу ситуацію. Одну станцію метро можна і пішки пройти.

Незнайомий чоловік у темно-синьому, схожому на шкільну хлопчачу форму костюмі підходить до Капітоліни і ввічливо вітається. У нього в руках незрозуміле червоне кружальце на паличці і рація.

- Капітоліна? - питає чоловік.

- Я.

- От і добре. Я боявся, що не впізнаю Вас, але не впізнати таку неземну красу неможливо.

Капітоліна розквітає від гордощів. Витирає рукавом почервонілі очі.

- Ви - кучер?

- Завжди до Ваших послуг, - і чоловік елегантно присідає в реверансі.

- Уявляєте, поїзд не зупинився на «Львівській брамі»! - скаржиться Капітоліна, підводячись з лавки.

- Таке іноді трапляється, але не переймайтеся. Ходімо за мною. Я Вас швидко довезу, куди треба.

- Ви на кареті?

Кучер подає Капітоліні руку.

- Ну звичайно, Ваша Високосте.

- Капітоліна, Київ - це місто возможностей, - подружка Капітоліни, Натаха, старша на п’ять років. Вона вже перевдягнулась у нічну сорочку і збирається лягати спати.

- Я тебе не дуже розумію, Натаха.

- Що тут непонятного? У Києві ти можеш стати будь-ким, ким тільки захочеш, або навпаки, стати ніким.

- Натаха, я не хочу стати ніким.

- Ти і не станеш. Главне не розпускати соплі і мати опрідільонну ціль. От дивися. Я офіціантка у нічному клубі, да? Но в мене є ціль. Я хочу стати адміністратором цього нічного клубу. Та шо там адміністратором?! Главним адміністратором! Поняла? У мене є опрідільонна ціль.

Капітоліна ворушить бровами. Так вона демонструє активну роботу думки.

- Від завтра я буду працювати в супермаркеті. У рибному відділі, - бубонить Капітоліна.

- Це непогано для начала. Багато хто пройшов через супермаркети. Але ти ж усвідомлюєш, що все життя не можеш там працювати? На рибі.

- Звичайно, не можу, - Капітоліна по-дитячому надуває губки. - Але в супермаркеті багато відділів. Можна раз у рік їх міняти для разнообразія.

- Ну ти дурна, прям як курка, Капітоліна!

- Не називай мене куркою, Натаха!

- Харашо, ти просто дурна. Сконцентруйся. Вибери собі яку-то ціль.

Натаха залізає в ліжко.

- Натаха, а як це зробити? В смислі, як вибрати ціль? Яку ціль?

- Я не можу вибрати її за тебе. Це твоє лічне дєло. Твоя жизнь.

Капітоліна вимикає світло і теж залізає в ліжко. Крутиться. Голова кипить від можливих життєвих планів.

- Натаха, ти спиш?

- Угу.

- Допоможи мені, умаляю! Придумай мені що-не-будь.

- Ну, стань директором супермаркету, наприклад.

Капітоліна вибухає реготом.

- Натаха, ти шо?! Куди мені?! Та я, чесслово, табличку множення знаю лише до семи.

- Велике діло. Виучи.

- Придумай щось інше, Натаха. Пожалуста.

Натаха незадоволено повертається до Капітоліни.

- Підемо легшим путьом. Подумай, Капітоліна, що ти любиш робити?

Капітоліна не довго розмірковує над відповіддю:

- Я люблю дивитися на себе в дзеркало і їсти «Київський» торт.

- Ну ти прям курка куркою!

Натаха відсувається до стіни і накривається ковдрою з головою. Капітоліна залишається сама в жорстокому світі невизначеності. Зажурено зітхає.

- Директором супермаркету я не стану, - міркує вголос Капітоліна, - але я можу стати ДРУЖИНОЮ директора супермаркету.

Капітоліна прочитала не так багато книжок, але ті, що прочитала, як одна, були про безсмертне неземне кохання. Капітоліна може вважатися спеціалістом із неземного кохання. Капітоліна сама - втілення кохання. Крихітне худеньке тіло, світле кучеряве волосся, задертий догори носик і великі зеленющі очі, не зіпсуті митарствами голодного розуму.

Фартушок і акуратний білий чепчик дуже личать Капітоліні. Вона стоїть поруч з гігантським акваріумом, у якому плавають такі ж гігантські чорні риби, і дивиться на своє відображення на акваріумному склі. Капітоліна собі подобається. Рибам теж. Риби зажурено туляться ротами до акваріумних стін, ніби просячи у Капітоліни дозволу на один поцілунок.

Коля, напарник Капітоліни у рибному відділі, вправно розрубує щойно привезену тушу лосося на рівні шматки. Коля - мовчазний дебелий хлопець із завжди опущеним поглядом. Фартушок і білий чепчик йому страшенно не пасують. У такому наряді Коля схожий на трансвестита.

- Ти постійно мовчиш, Коля, - каже Капітоліна.

Коля справді мовчить.

- Тобі неприємно говорити зі мною? Чи просто не маєш що сказати?

Коля складає шматки розрубаного лосося на вітрину, устелену подрібненою кригою. Відкриває здоровенне відро з морською капустою і фасує капусту по двісті грамів у пластикові коробки.

- Та мені й не треба, щоб ти зі мною говорив! - злиться Капітоліна. - Великий пан!

До акваріума підходить делікатна літня жіночка і довго розглядає його вміст.

- Виловіть мені, будь ласка, он оту жирненьку щуку в крапинку, - каже Капітоліні.

Риби в акваріумі полошаться.

- Яку? - допитується Капітоліна, беручи в руки сачок. - Ту, що так сумно дивиться, чи ту, яка заховалася за двома коропами?

- Ту, що заховалася за коропами.

Капітоліна пхає сачок в акваріум і невміло з ним вовтузиться. Піймана щука брикається. Забризкує водою Капітолінин фартушок.

- І почистіть її, будь ласка, - каже делікатна жіночка.

Капітоліна голими руками виймає щуку із сачка. Кладе на залізний стіл поруч з акваріумом. Щука конвульсивно вигинається, гамселить по столу хвостом, широко розкриває рота, і Капітоліна боїться, що зараз із цього рота вилетить громоподібний риб’ячий крик.

- Бідна, - шепоче Капітоліна і гладить щуку по спині. Щука трохи заспокоюється.

- Ви мені вибачте, - звертається Капітоліна до делікатної жіночки, - я сьогодні перший день на роботі. Це моя перша риба. Трохи шкода її, знаєте.

Делікатна жіночка співчутливо киває головою.

- У дитинстві, - лепече Капітоліна, - я читала «Енциклопедію благородних дівиць». У цій енциклопедії було все, що потрібно знати жінці. Як варити раків, наприклад. Знаєте? Треба їх кидати зразу в окріп. Так раки вмруть миттєво. Якщо кидати раків у теплу воду, то смерть їхня буде повільною і страшною. А це не гуманно, розумієте мене? Жінка повинна бути гуманною.

Делікатна жіночка нетерпляче потирає руки.

- Але про щук в енциклопедії нічого не писали, - каже Капітоліна. - Як її вбити так, щоб гуманно? Може, якийсь укол з отрутою миттєвої дії? І чого риби взагалі живі?! Нехай би плавали в річках уже мертві!

- Дєвушка, можете швидше? - делікатно нагадує про себе делікатна жіночка.

Капітоліна бере величезного ножа і прикладає його сталеве лезо щуці до голови.

- Зараз-зараз, - каже Капітоліна. - Зараз-зараз.

Щука завмирає. Її сиве водянисте око винувато дивиться на Капітоліну. Так, немов перепрошує за те, що своїм існуванням провокує Капітоліну до злочину.

- Не бійтеся, тисніть, Ваша Високосте, - нашіптує щука. - Мені не буде боляче. Я не відчуваю болю.

Капітоліна крізь сльози тисне на ніж і жабра щуки роздуваються як крила.

Капітоліна плаче і тисне на ніж усе дужче.

- Дєвушка, ну що ви тут мексиканський серіал устроїли? - делікатна жіночка, як то зазвичай буває, виявляється зовсім не делікатною.

Коля, який увесь час никав поруч, відбирає в Капітоліни ніж і зі знанням справи, одним точним ударом відрубує щуці голову.

Капітоліна довго дивиться на Колю заплаканими зеленющими очима, а потім випалює:

- Вбивця! - і, закривши лице руками, біжить у туалет митися.

Він, як і напередодні, сидить за столом, копирсається в документах.

Капітоліна тихенько заходить у кабінет.

- Можна, Альберт Романович?

Він жестом запрошує сісти на стілець біля столу.

Капітоліна сідає. Знервована.

Як я зараз виглядаю? - думає вона. Напевно, жахливо. Треба було нафарбувати губи. І тоналкою заїди замастити. Заїди - це моє прокляття. Скоро взагалі рот не зможу відкривати.

- Капітоліна, - він зводить на неї свій гострий суворий погляд. - Ти здогадуєшся, навіщо я тебе викликав?

- Здогадуюся, - киває Капітоліна, а в самої мурашки по шкірі.

Усміхається однією з тих чарівних посмішок, яких можна навчитися лишень перед дзеркалом.

- Добре, якщо здогадуєшся.

Він зітхає, немов має щодо сказаного великі сумніви.

- Сподіваюся, такого більше не повториться. Адже не повториться?

- Чого?

- Комедії з рибою.

- Ну яка ж це комедія?! - зривається Капітоліна. - Я так плакала!

Альберт Романович мовчки дивиться на Капітоліну.

Яка ж вона дурна, думає він.

- Це так жорстоко - відрізати рибам голови, - каже Капітоліна. - Дуже жорстоко.

- А свиням не жорстоко?

- Свиням спочатку пробивають серце і спускають кров.

- І це не жорстоко?

Капітоліна опускає голову.

- Жорстоко, - бурмоче ледь чутно.

- А корів убивати не жорстоко?

- Корів особливо жорстоко… - Капітоліна схлипує.

- А коней, а індиків, а качок, а кроликів, - кричить Альберт Романович, - але що ми тільки про тварин! Давай про людей поговоримо. Ти знаєш, скільки в Києві бездомних? Вони не мають де спати і що їсти. Зиму переживе кожен другий. Їх тобі не шкода?

- Шкода. Мені всіх шкода! Не треба більше продовжувати.

Альберт Романович підводиться з-за столу і відвертається до вікна.

- Сподіваюся, ти все зрозуміла, Капітоліна, і більше ми до цього питання не повернемося.

- Я все зрозуміла.

Альберт Романович має щодо цього великі сумніви.

- Що ти зрозуміла, Капітоліна?

- Що цей світ дуже несправедливий і в ньому багато смерті. Але…

- Але?

- Але і багато любові.

Яка ж вона все-таки дурна, думає Альберт Романович. Що мені з нею робити?

- Що мені з тобою робити, Капітоліна?

- Не звільняйте мене. Я буду відрубувати рибам голови.

- Будеш? - Альберту Романовичу раптом стає смішно.

- Буду, Альберт Романович.

Капітоліна рішуче стискає крихітні долоні в кулачки.

- Риби мене зрозуміють.

Капітоліна наминає «Київський» торт.

- Як я його люблю! Який він смачний!

- А скільки має калорій! - Натаха теж їсть торт, але без особливого ентузіазму. - Як тобі на роботі? - питає в Капітоліни.

- Нормально. Уже десятьох риб убила. З кожним разом усе легше.

- Чесно говоря, від тебе штиняє рибою, Капітоліна. Ти б хоч якимись духами бризкалась.

- Не помагає, пробувала. Але ти, Натаха, не переживай. Я не надовго затримаюсь у рибному відділі.

Натаха не переживає. Вона меланхолійно розглядає свої нігті, і те, що вона бачить, їй подобається не зовсім.

- І де ти дінешся?

- Ну, - загадково усміхається Капітоліна, - у мене є ідея.

Натаха дістає з косметички манікюрну пилочку і ліниво береться обпилювати свої нігті.

- Ох, Натаха, якби ти лишень його бачила! Він такий красавєц!

- Хто?

- Наш директор. Альберт Романович. А як подивиться - прямо мурашки по шкірі.

- Він шото має до тебе?

- Ну, він дуже до мене строгий. Він взагалі строгий. Директор таким і має бути, нє?

Натаха пиляє нігті.

- Але деколи, знаєш, деколи він змінюється. Лице стає м’якшим, зовсім не строгим. І ось таким він мені подобається найбільше.

- Капітоліна влюбилась… - констатує Натаха.

- От ти пиляєш нігті, Натаха, - раптом задумано каже Капітоліна, - а я собі зразу згадую, як покійна бабка тупим ножем пиляла голову куркам. У нас були завжди тупі ножі. І от бабка брала курку, яку треба було зарізати, прикладала їй голову до ковбка і пиляла. Довго-довго. Пам’ятаю, що спочатку в курки вилізали очі. І ці очі були такі страшенно, ну як би це сказати, дебільні, розумієш мене, Натаха?

- Я ніколи не бачила живих курей, - відповідає Натаха.

Капітоліна дожовує останній шматок «Київського» торта зі словами:

- От кого-кого, а курей мені не шкода. Я би їх вбивала направо і наліво. У них такі дебільні очі, що просто встидно з такими на світі жити.

2

Капітоліна прокидається від того, що за вікном щось гупає об землю зі страшною силою. Так могло би гупнути людське тіло, викинуте з дев’ятого поверху. Або мішок з картоплею.

Ще темно. Зараз найдовші в році ночі.

Капітоліна крадеться до вікна, але нічого особливого не бачить. Вулиця порожня. Чорні дерева стоять собі і майже нечутно шарудять чорним листям, яке чомусь забули скинути восени.

Тут, у Києві, усе по-інакшому, думає Капітоліна. Навіть дерева інакші. Якісь страшні. На них не хочеться вилізти, щоб щось побачити.

Першою приходить на роботу, переодягається і стає так, щоб контролювати вхідні двері. Щоб знати, коли він прийде.

Альберт Романович з’являється, як завжди, рівно о пів на дев’яту.

Усе-таки, думає Капітоліна, з нас вийде чудова пара. Альберт і Капітоліна. Цурес! (Як любила казати покійна Капітолінина бабка.) Закоханої пари з такими іменами ще не було. Принаймні в усіх перечитаних Капітоліною любовних романах.

Він одягнений у чорне пальто з хутряним коміром, чорний костюм і рожеву з блискітками краватку. Такий елегантний і недосяжний.

Капітоліна несвідомо шукає прихистку у дзеркалах і нарешті, розгледівши своє відображення на овочевій вітрині, трохи заспокоюється. Вона, може, не така елегантна, але дуж-ж-же вродлива. У любовних романах про неї могли б написати: «Навіть у білому чепчику і фартушку прислуги Капітоліна з першого погляду привертала до себе увагу; її хотілося вдихнути як свіже повітря».

Капітоліна всміхається сама собі. «Її хотілося вдихнути як свіже повітря».

- Доброго ранку, Альберт Романович, - урочисто виголошує Капітоліна, трохи заголосно як для такої буденної фрази.

- Капітоліна, - він елегантно киває головою у відповідь і, проходячи повз, тихенько докидає:

- Тобі пасує форма. Особливо чепчик.

Капітоліна шаріється. Капітоліна готова стати повітрям, яке він вдихне.

- Пасує, - погоджується вона, - але я би краще обійшлася без чепчика. Я люблю ходити з розпущеним волоссям.

Покійна Капітолінина бабця завжди казала, що найкраще волосся - розпущене. Чим довше, тим краще, щоб було розпущене. Нехай люди дивляться на нього, а особливо чоловіки. І що б чоловіки не казали, саме довге розпущене жіноче волосся приваблює їх найбільше. Можливо, вони навіть не підозрюють про це. Адже чоловіки рідко коли дають собі відлік у тому, що керує їхніми вчинками. Вони наївно думають: честь, гідність і гордість. Але ж ні. Жінка. Тобто її волосся.

Волосся має бути живе.

- Що це значить - живе? - трохи глузливо запитує Натаха.

Вони з Капітоліною стоять у ванній напроти дзеркала і досліджують волосяний покрив власних голів. Волосся у Натахи коротко стрижене, висвітлене, з елементами нерівномірно облізлої рудизни.

- Я сама добре не розумію, - каже Капітоліна, - бабця завжди пояснювала цей пункт розпливчасто, образно шолі. Живе волосся, повторювала вона, це волосся, яке ворушиться.

- Само?

Капітоліна знизує плечима.

- Так бабця казала. Волосся має ворушитися.

- Шото твоя бабця тут напутала, - Натаха підходить до дзеркала впритул, і її волосся їй здається швидше мертвим, аніж живим.

- Щоб волосся ворушилося, - жвавіше продовжує Капітоліна, - його треба раз у тиждень мастити яєчним жовтком або кислим молоком і промивати відваром з кропиви. Але найкраще робити примочки на волосся з ранкової сечі трирічної дитини.

Натаха з недовірою дивиться на Капітоліну, потім знову на своє волосся, потім знову на Капітоліну.

- Де я тобі візьму трирічну дитину?! - і, ніби отямившись, додає: - А у твоєї суперумної бабці яке було волосся, Капітоліна?

Капітоліна якраз цього запитання боялася найбільше.

- Бабця не мала волосся. Бабця була зовсім лиса.

- От ти, Коля, скажи мені чесно, тобі подобається моє волосся?

Коля сидить на табуретці біля службового виходу і їсть принесений з дому бутерброд. Капітоліні не видно, з чим бутерброд, можливо, тільки з маслом. Капітоліна теж голодна, але бутерброд з маслом ніколи не їла б.

- Коля, з чим твій бутерброд?

Коля мовчить.

- Коля, скажи мені чесно, я тобі не подобаюся вся, да? Ані моє волосся, ані я взагалі. Не подобаюся, да?

Коля мовчить.

- Але за що? Що я тобі зробила?

Капітоліна відвертається до акваріума з двома старими лящами і починає тихенько схлипувати.

- Мене всі люблять, - плаче вголос, - бо я гарна і весела. Мене немає чого не любити. А ти вперся, як баран… Я ж не прошу в тебе загробної любві, Коля… Просто поговори зі мною. Сидимо тут цілими днями і мовчимо одне до одного як супостати. Я так не можу! Я люблю багато говорити, люблю слухати когось і щоб мене слухали.

Коля дістає зі свого рюкзака другий бутерброд і простягає його Капітоліні.

- Це мені? - від здивування Капітоліна перестає ревіти. - А я з маслом не їм. Я люблю з гірчицею і «Докторською» ковбаскою.

Усе одно бере бутерброд і надкушує.

- А ти добрий, Коля, - каже Капітоліна, пережовуючи «Докторську» ковбаску. - Якщо так страшно не хочеш говорити, не говори. Я буду говорити за нас обох.

Капітоліна зіскакує з ліжка і біжить до вікна.

- Ти чула це, Натаха? Як щось бахкає об землю. Ти чула це?

Натаха незадоволено бурчить щось з-під ковдри.

- Натаха, тут попахує криміналом! - збуджено каже Капітоліна. - Нам треба викликати міліцію. Так по через день бахкає.

- Я нічого не чула, - сонно відповідає Натаха. - Заспокойся, Капітоліна. Лягай спати. Ти перечиталася любовних романів.

- І таких людей, як ти, - більшість, - ображається Капітоліна. - Таким людям усе байдуже. У них перед носом уб’ють людину, а вони скажуть, що нічого не чули. Не можна так жити.

- Ти куди? - Натаха висуває голову з-під ковдри.

- Я йду на вулицю. Подивлюся, що це бахкає.

- Зараз третя ночі, Капітоліна! Нікуди не йди! Ще мені цього не ставало! Нікуди не йди!

Капітоліна одягає на нічну сорочку з мініатюрними рюшами чорну синтепонову куртку.

- Ходи зі мною, Натаха. Якщо мене вб’ють - ти будеш винна.

- А хто буде винен, якщо приб’ють нас обох? - Натаха все-таки встає з ліжка і теж одягається. - Ти сумашедша, Капітоліна. І чим я думала, коли брала тебе до себе жити?

Вони крадькома виходять на коридор, спускаються сходами на перший поверх.

- Мороз, - шепоче Натаха. - Я залегко вбралася.

У Капітоліни блищать від хвилювання і передчуття очі. Вона не слухає Натаху. У голові проносяться спотворені злобою і ненавистю мармизи розбійників, які от-от нападуть, і Капітоліна не матиме звідки сподіватися на допомогу.

Капітоліна всміхається.

Розбійники нападуть, прикладуть ніж до її тендітної білої шийки, докинуть ще кілька масних жартів, і тоді, коли всяка надія на порятунок згасне і Капітоліна почне промовляти останню у своєму житті молитву, - тоді мусить з’явитися ВІН. Капітолінин рятівник, Капітолінин принц. Він одним пострілом знешкодить одразу всіх розбійників (скільки б їх не було). Лице таке серйозне і безжальне (схоже на лице Альберта Романовича). З легкістю, наче пушинку, він візьме Капітоліну на руки (бо вона якраз лежатиме на землі) і суворо спитає:

- Відколи це такі молоді леді розгулюють о третій ночі самі, без лакеїв?

Капітоліна тулитиметься до його широких грудей, вдихатиме його мужній запах. Відповість, гордо задерши носика:

- Я не зобов’язана перед вами звітувати! Ви мені не батько і не чоловік!

- Ну що ж, - скаже він, і погляд його потеплішає, - щоб отримати відповідь на своє запитання, мені доведеться одружитися з вами.

- Тільки через мій труп!

- Спокуслива пропозиція. Я думаю, ви будете найвродливішою нареченою серед усіх покійниць.

Натаха торкає Капітоліну за рукав:

- Мені страшно, Капітоліна, давай повернемося додому.

- Не сци, Натаха.

Вони обходять будинок і стають навпроти нього, через дорогу, щоб бачити всі вікна.

- Гупало дуже сильно, - пробує аналітично мислити Капітоліна. - Це означає, що падало звисока.

- Світиться тільки в нашій квартирі. Решта вікон темні.

- Почекаємо трохи. Ми добре стали. Нас не видно.

Натаха дрижить не то від холоду, не то від страху.

- Ходімо, - ниє вона.

- Тссс! Дивись, Натаха!

На балконі дев’ятого поверху вигулькує чиясь невисока темна постать. Постать піднімає руку, жбурляє щось через балкон і відразу зникає. Гуп! Предмет важко падає на землю.

- А я тобі казала! - сплескує в долоні Капітоліна і кидається вперед. - Я тобі казала!

Натаха суне за Капітоліною. Їй страшно так, як ніколи досі.

- Що там, Капітоліна?

Загадковий предмет упав на занедбаний газон перед будинком, поміж тополею і старою скрипучою акацією. Капітоліна обережно присідає поруч, торкає предмет закоцюблою від холоду рукою. Її розчаруванню немає меж.

- Що це, Капітоліна?

- Це батон, - тихо каже Капітоліна. - Білий, черствий батон.

Сьогодні я зроблю перший крок, думає Капітоліна. Досить чекати. Він так дивиться на мене, коли я стою, коли він приходить, - тут не може бути сумнівів. Йому просто незручно. Він тричі сказав, що мені пасує чепчик, і один раз - що фартушок. Він боїться. І правильно. Бо хто я така? Ніхто. Продавщиця з провінції. Табличку множення я знаю лише до семи. Якби не калькулятор, то мене б і з продавщиці вигнали. Але табличка множення не має значення, коли до справи береться любов. Любов перемагає все. Любов нестерпна - і в цьому її… як це слово?… шарм. Він пробачить мені табличку множення, бо все решта в мені досконале. Жінка найперше мусить бути жінкою, а вже потім - уміти рахувати.

Капітоліна стоїть під кабінетом Альберта Романовича й обмірковує, що зараз скаже.

Я скажу: «Вибачте, але, здається, я вас люблю».

Ні, це не підходить. Надто прямолінійно. Зникне вся інтрига.

«Сьогодні рівно місяць, як я почала у вас працювати. Може, відзначимо?»

Капітоліна відмахується від придуманого, як від обридливого комара.

«Я відома хіромантка. Хочете, погадаю вам по руці? Безплатно».

Раптом двері кабінету відчиняються і звідти показується сам Альберт Романович.

- Капітоліна, що ти тут робиш?

- Я… Я до вас. Маю розмову.

- Взагалі-то, я збирався йти, але якщо недовго…

- Недовго.

Капітоліна невпевнено проходить повз Альберта Романовича всередину. Уловлює його запах. Запах видається Капітоліні дивним.

- Що ти хотіла?

Альберт Романович повертається до свого столу.

- Я…

- Ну?

- Я прийшла вам подякувати, - бурмоче Капітоліна. - Сьогодні рівно місяць, як я у вас працюю.

- Вітаю.

Він роздягає мене поглядом, думає Капітоліна, це ж видно. Він точно не байдужий до мене. Ну, давай! Зроби щось! Запроси мене кудись. Або просто підійди і поцілуй! Ти ж хочеш, я бачу. Підійди і поцілуй! Жінку треба брати. І для цього в неї не треба питати дозволу.

- Це все? - Альберт Романович нервово соває великий перстень на правій руці туди-сюди.

- Хіба цього мало?

- Капітоліна, у мене за півгодини важлива зустріч. Мені треба йти. Якщо в тебе більше нема…

- Є!

Альберт Романович залишає в спокої свій перстень і пильно роздивляється Капітоліну.

Цікаво, чи ворушиться зараз у мене волосся, думає Капітоліна. О, лиш би ворушилось!

- Взагалі-то, - випалює Капітоліна, - я прийшла вам поскаржитись.

- На що?

- Не на що, а на кого. На свого напарника.

- На якого напарника?

- На Колю. Я не можу з ним працювати. Він постійно мовчить. За місяць роботи він жодного слова мені не сказав, уявляєте?! Так можна в дурку загриміти! Ні тобі «добрий день», ні «будь здоров». Скажіть йому щось. Скажіть, щоб він зі мною говорив!

Альберт Романович регоче. Бере свій дипломат і рушає до виходу.

- Ти місяць з ним пропрацювала і нічого не зрозуміла, Капітоліна?

- Що не зрозуміла?

- Твій напарник не може говорити. Він німий.

Капітоліна розгублено стоїть посеред кабінету.

- До побачення, Капітоліна, - підганяє її Альберт Романович. - У мене справді обмаль часу.

- До побачення.

Проходячи повз свого боса, Капітоліна знову вловлює його запах.

Фу.

Покійна Капітолінина бабця була зовсім лиса.

Зараз не має значення, як її звали, хоча живим часто кортить називати мерців на імена. Капітоліна без вагань сказала б, що її бабцю звали Маргарита. Хоча вірити Капітоліні не варто.

І ось, покійна Капітолінина бабця - Маргарита. Молодою вона мала дивовижно розкішне волосся. За таке волосся більшість жінок продали б свою душу. І можливо, Маргарита народила собі немовля лишень для того, щоб кожного ранку мати дитячу сечу і робити з неї на волосся примочки.

Волосся не те, щоб блищало. Воно сяяло.

Маргарита ніколи не зав’язувала волосся у вузол чи хвіст, ніколи не носила головні убори, навіть у найлютіші зими. Вона казала, що волосся її гріє краще за будь-яку хустку. Ймовірно, вона мала на увазі щось зовсім своє, коли говорила «гріє».

Чоловік Маргарити прийшов за нею, коли Маргариті виповнилося чотирнадцять років. Йому приснилась Маргарита та її волосся. Приснилось усе до найдрібнішої деталі: Маргаритине село, будинок, батьки, пічка в будинку, колір скатертини, якою був накритий у вітальні стіл.

Прокинувшись, він заявив усім родичам, що сьогодні одружиться. Зібрав сватів і поїхав шукати свій сон. Село виявилося реальним. І будинок Маргарити. Її батьки, і пічка, і скатертина.

Він зайшов до чужої хати і відразу, з порога, крикнув:

- Я беру вашу доньку за дружину!

Маргарита якраз була в сусідній кімнаті. Вона почула його голос і все зрозуміла. Вона не опиралась, а прийняла долю, як належне. Пізніше Маргарита повторювала Капітоліні, що жінку треба приходити і брати. Жінка піде за того, хто наважиться не спитати в неї дозволу.

- Але ж їй тільки чотирнадцять років! - заголосила Маргаритина мама. - Куди їй одружуватись?!

Маргарита вийшла з кімнати до гостей, і її волосся засяяло яскравіше, аніж десять свічок, аніж усі свічки світу.

- Усе добре, мамо, - сказала Маргарита. - Я згідна.

Вони прожили разом сорок сім років, аж поки чоловік не помер від раку легенів. Маргарита ніколи ні з ким не обговорювала своє подружжя, а знайомі і сусіди розповідали Маргаритину історію як казку дітям перед сном.

На двадцятому році шлюбу Маргарита сказала своєму чоловікові:

- Адже ти мене більше не любиш, правда?

Чоловік сховав у землю погляд і деякий час понуро мовчав. Потім нарешті озвався:

- А куди я піду? Я не маю куди піти.

- Не треба нікуди йти. Будемо жити, як жили.

Решту часу вони жили, як жили. Ніхто нічого не запідозрив, ні про що не здогадався. Тільки волосся Маргарити раптом відпало само собою і більше не виросло.

- Натаха, мені терміново треба придумати іншу ціль в жізні, - зітхає Капітоліна.

- Твій Альберт послав тебе куди подалі?

- Мені не подобається його запах.

- Ну і що?

- У жінці найважливіше волосся, а в чоловікові - його запах.

- Странна ти, Капітоліна, - каже Натаха, - при чому тут запах? Так і скажи, що обламалася з Альбертом. Шукай собі тепер Хуана-Карлоса.

- Ні. Я не буду нікого шукати. Мені не потрібні чоловіки. Я так вирішила. Буду горда і самотня.

- Запхай собі свою гордість в сраку, - каже Натаха і йде на кухню підігрівати квасолевий суп.

Кричить звідти:

- І що ти тепер будеш робити?

- Буду допомагати людям.

- Господи, ну курка куркою! Де ти така взялася? В тебе, Капітоліна, напевно, від рождєнія якоїсь звивини в мозку нема.

- Жінка не повинна мати багато звивин у мозку. Вона створена для любові. Якщо любові нема, то значить жінка має присвятити себе милосердю. Ось тобі два призначення жінки: любов і милосердя.

3

Капітоліна стоїть у довгому переході з метро «Хрещатик» на «Майдан Незалежності». У руках табличка: «Гадаю по руці».

Навпроти Капітоліни підстаркувата оперна співачка раз у десять хвилин заводить дивовижні арії неземним голосом. Оперній співачці чомусь не дають грошей, і Капітоліну це дивує. Можливо, пасажири метро бояться до неї підступити. Оперна співачка схожа на мексиканського кажана-кровопивцю з одного мультика, назви якого Капітоліна не пригадує. Той кажан постійно співав на гітарі, носив сомбреро і мав широкий строкатий плащ.

Світло в переході тьмяне, але Капітоліні здається, що кілька разів вона помічала занадто довгі, як для людини, передні зуби оперної співачки. Сумнівів бути не може. Капітоліна усміхається сама до себе. Їй приємно знати, що мультики - це теж правда.

Поруч із Капітоліною стоїть дідок, який продає лупи. В одній руці він тримає відразу п’ять штук. І в іншій теж.

Ану попробуй так зробити, думає Капітоліна, не інакше, як фокусник. П’ять луп в одній руці і п’ять в іншій - це мистецтво.

Люди з’являються в переході хвилями. Буває так, що кілька хвилин перехід майже порожній, а потім раптом натовп пасажирів рине згори (бо перехід, знаєте, дуже похилий), як намуштроване військо, як ворожа армія, нога в ногу, і їхні сумки і рюкзаки бряжчать, наче зброя. Саме тоді оперна співачка починає співати. Вона має щодо цього натовпу великі матеріальні сподівання, але люди проходять повз, і доводиться чекати наступної хвилі.

- Дєвушка, ви хіромантка? - до Капітоліни підходить гарно вдягнений молодик.

- Дуже відома, - без зайвої скромності відповідає Капітоліна.

- Скільки коштує?

- Ніскільки. Я гадаю задурно.

Молодик від несподіванки відступає геть, але за мить знову повертається.

- А який вам толк стояти тут задурно?

- Ну, - каже Капітоліна, - раз стою, значить є толк.

- Раді інтєрєса?

- Інтєрєс - це не єдине, чим можна пояснити вчинки людей. Я стою тут, щоб допомогти таким, як ви. Можливо, моє гадання покаже вам правильний шлях, - обличчя Капітоліни випромінює смиренне благородство.

- Тагда впєрьод, - молодик простягає Капітоліні праву руку.

- Спершу дайте ліву, ліва рука - це те, з чим ви народились.

- А права?

- Це те, як ви живете і що може вас убити.

Права рука у молодика тремтить.

- Не бійтеся, - підбадьорює його Капітоліна, - руки - не аналізи. З їх допомогою я не поставлю вам смертельний діагноз.

- Бачите, - починає Капітоліна, - це три головні лінії руки - лінія серця, лінія голови і лінія життя. На вашій руці домінує лінія серця. Вона найбільша, найяскравіша, найчервоніша. Це означає, що ви керуєтесь, як правило, емоціями, а не розумом. Не переживайте, так роблять більшість людей. Я не скажу, що це погано. Просто в житті треба у всьому знати рівновагу.

Треба вчитися володіти своїми емоціями, не дозволяти їм володіти вами. Бо емоції не завжди бувають добрі. Гнів, ревнощі, ненависть, образа - такі емоції треба гнати від себе геть, інакше рано чи пізно ви через них зробите щось таке, про що будете гірко шкодувати решту свого життя.

- Лінія долі, - продовжує Капітоліна, - починається біля зап’ястя і перетинає долоню по вертикалі. На лівій руці у вас є ця лінія, на правій - ні. Це означає, що ви досі не можете себе знайти. Метаєтесь від одного до іншого. Але часу не так багато. Вам треба сконцентруватись. Відкинути все зайве. Зрозуміти, що ви живете для чогось, а не просто так. Навіть рослини мають свій сенс, ви ж поки що живете без цього сенсу.

- А у вас є лінія долі? - хитро всміхається молодик.

- Звичайно, є, - Капітоліна про всяке тримає обидві свої руки долонями вниз. - В мене є ціль у житті, можете не сумніватись… Але продовжимо. Бачите ці короткі перпендикулярні лінії у підніжжі мізинця. Це лінії стосунків. У вас їх багато. Усі однаково короткі.

Молодик вигукує, не дослухавши:

- Не об’ясняйте - я розумію, що це значить. У мене багато жінок. Я люблю жінок, жінки люблять мене - не бачу тут нічого страшного.

- Справді не бачите? - Капітоліна раптом стає серйозною і непривітною.

- О, я вас умаляю!

- Не треба мене умаляти, я і так невисокого зросту! - Капітоліна відчуває, як на чолі проступає гарячий піт. - Ви бігаєте за жінками аж ніяк не з любові. Любов’ю тут і не пахне. Ви не знаєте, що це таке - любов, і кидаєте жінок до того, як вони починають вас розуміти. Ви просто маленький самовдоволений індик, з куцою лінією розуму і без лінії долі, який корчить з себе велике цабе. Вами керує не любов, а лінь, нудьга і байдужість!

На мить Капітоліні здається, що маленьке велике цабе зараз її вдарить. Капітоліна відсувається назад, однак молодик на диво спокійно їй каже:

- А ви ще довго тут будете стояти, дарагая? Може, півасіка пойдьом вип’єм? Я приглашаю.

- Чому ти мені раніше не розказав, Коля? - Капітоліна виловлює зі свого акваріума двох жаб.

Незрозуміло, як жаби туди потрапили. Жаби в супермаркеті не продаються і ніколи не продавалися.

- Але тепер усе піде по-іншому, Коля. Я все знаю. Я знаю, що ти німий.

Коля, як завжди, ніяк не реагує на Капітоліну. Віддирає двох приморожених восьминогів один від одного.

- Тільки мене страшенно цікавить одна вещь, Коля, - Капітоліна зіскакує з табурета і з сачком у руках підбігає до напарника. - Не бійся, я нікому не розповім, якщо це таємниця, просто дуже кортить дізнатися.

Капітоліна стає навшпиньки, щоб дотягнутися до його вуха. Шепоче:

- Ти тільки німий, чи і глухий теж?

Коля нервово відштовхує Капітоліну від себе геть.

- Ну скажи мені, - канючить Капітоліна. - Будь ласка! Кліпни одним оком, якщо тільки німий, а двома - якщо і німий, і глухий одночасно!

Коля дивиться на Капітоліну, мнучи в руках двох приморожених один до одного восьминогів. Жодного руху повіками.

Може він і сліпий теж, думає Капітоліна.

- Дєвушка, виловіть мені, пожалуста, рибку із акваріума, - делікатна жіночка приходить до Капітоліни за рибою регулярно. Очевидно, їй подобається спостерігати за тим, як Капітоліна відрубує рибам голови.

Капітоліна вагається.

В акваріумі плавають дві невідомо звідки взяті жаби і один старий дзеркальний короп. Короп ледь живий. Часто перевертається черевом догори, але Капітоліна встигла з ним подружитися.

- Вибачте, що я вам таке кажу, - каже Капітоліна делікатній жіночці, - я, чесно, і не маю права таке казати… але… ви впевнені, що хочете цю рибу?

Делікатна жіночка тупувато витріщається.

- Риба не свіжа, да?

- Ні-ні, риба свіжайша! - схоплюється Капітоліна. - Дивіться, як рєзвенько плаває догори пузом! Тут інше… Просто… а ви не пробували… ЇСТИ ОВОЧІ?

Делікатна жіночка втрачає свою делікатність.

- Дєвушка, ви яка-то ненормальна! Яке ваше діло, чи їм я овочі?

- Прошу! Ви неправильно мене зрозуміли! Тільки не нервуйтеся! Не думайте, що мені жалко того коропа! Якщо хочете, відрубаю йому голову й оком не змигну! Ха! Рука і не дрогне! Я ось що тільки хотіла сказати. Їсти овочі дуже корисно. У них стільки поживних речовин, ого-го! А квасоля - королева столу. Квасоля, буряк і морква замінять будь-яку рибу. Подумайте самі, невідомо, звідки привезли цього коропа. Невідомо, в яких він плавав водах. Можливо, у дуже брудних. Ви думаєте, що їсте рибу, а насправді їсте фекалії і радіонукліди, - на останніх словах Капітоліна трохи запинається. Вони, як і жаби, невідомо звідки з’явились у Капітоліниному словниковому запасі.

- І що саме главне, - ефектно закінчує Капітоліна, - овочам зовсім не больно!

Делікатна жіночка озирається в пошуках якого-не-будь начальства. Її терпець урвався. Зараз вона влаштує Капітоліні квасолю, буряк і моркву.

Коля мовчки виловлює нещасного коропа, акуратно відрубує його голову, випотрошує тельбухи і в целофановій торбинці подає дзеркальний трупик делікатній жіночці. При цьому, Капітоліна ладна поклястися на Біблії, Коля ввічливо посміхається, так, як повинен посміхатися кожен продавець, маючи справу з клієнтом.

Капітоліна, роззявивши рота, заворожено за ним слідкує.

Делікатна жіночка теж.

Бере простягнену їй торбину і поблажливо посміхається у відповідь.

- Ладно, - зітхає вона, звертаючись до Капітоліни, - так і бить. Прощаю тобі, глупишка, в послідній раз. Іду в овочевий відділ.

- Коля, - каже тим часом Капітоліна, - а ти зовсім не ідіот, нє, ти зовсім не ідіот. Ти все розумієш, правда?

Коля відвертається, щоб приховати усмішку, яка цього разу не адресована примхливим клієнтам.

- Поділись зі мною бутербродом, Коля, я голодна як пес.

І, у проміжку між очікуванням і споживанням «Докторської» ковбаски, Капітоліна вголос розмірковує:

- Ти, Коля, німий, але не глухий. А тепер уяви собі на одну секунду, тільки спробуй собі таке уявити. А що, коли риби такі ж, як і ти. Нічого не можуть сказати, але все чують! Бідні! Тільки подумай, Коля, як їм, напевно, больно! Як їм страшно!

Натаха повернулася з роботи зарано. Натаха п’яна.

- Я сьогодні розгадала одну важливу ділєму, Капітоліна! - кричить Натаха з порога.

Ноги її ледве тримають. Натаха по-дурному гигикає:

- Ми з тобою, Капітоліна, дві курки. У нас вобщє мозга нема!

Капітоліна даремно намагається всадити Натаху в крісло.

- Рождьонний ползать лєтать не сможет! - горланить Натаха. - Ми з тобою дві курки. І ми курки, і твоя бабка тоже!

- Не обіжай мою бабку, Натаха.

- А я і не обіжаю. Я їй, можна сказати, комплімент дєлаю.

Натаха гримає кулаком по столу. Горнятко з недопитою вранішньою кавою падає на підлогу і розбивається.

- Що з тобою, Натаха? - злякано питає Капітоліна. - Що сталося?

- Нічого не сталося, абсолютно нічо! В тому-то і біда! І нічого ставатися не собирається!

- Заспокойся, Натаха. Лягай спати. Ти п’яна.

- Я п’яна, але спати не лягу! Я тобі маю всю правду сказати. Щоб ти, Капітоліна, не мучалась більше.

- А я не мучаюсь, - Капітоліна ображено надуває губки.

- Подивіться на неї! Капітолінка не мучається! Канєшно, не мучається, бо для того, щоб мучатися, треба мати мозг!

- Нащо ти так кажеш, Натаха?

Капітоліна лягає в ліжко і ховається під ковдрою.

- Я тебе не чую!

- Нє, ти мене чуєш, Капітоліна! - Натаха ні з того ні з сього починає плакати. - Ми з тобою два сапога пара. Офіціантка і продавщиця рибного отдєлєнія! Муж і жена! Странно, що ми ще сексом не занімаємося.

- Натаха, - Капітоліна повертається в кухню, - заспокойся. Усе буде добре.

- Канєшно, добре. Секс - це всігда добре.

Натаха тихо рюмсає в Капітоліни на плечі.

- Мене ніколи не назначать главним адміністратором, Капітоліна, понімаєш? Ніколи!

- Чого ти так вирішила? Назначать, канєшно! Не сьогодні, так завтра. Ти ж сама казала, що главне мати опрєдєльонну ціль.

- Я тобі збрехала!

- Навіщо?

- Щоб круче виглядати. Ніяка ціль не поможе, якщо ти народилася дурою.

- Я не дура, Натаха, - Капітоліна каже це ніжно і лагідно.

- Дура, Капітоліна, дура, - так само ніжно і лагідно заперечує п’яна Натаха. - Ти на «Львівській брамі» хотіла вийти, помниш? Всі знають, що «Львівська брама» неробоча. Всі. Такої станції метро взагалі нема. Тільки назва. Її вирили, а потім зарили опять. А ти, Капітоліна, нічого не поняла. Нічого не поняла, бо не маєш чим.

Капітоліна мовчить. Ворушить бровами.

- Я всьо поняла, - невпевнено захищається.

- Ага, поняла. Так поняла, що тебе наряд міліції додому привів. Я розписку мусила писати, що отвічаю за тебе. Якби не я, то сиділа би ти у дурдомі в білому балахоні.

- Той… міліціонер, він сам запропонував відвести мене додому…

Капітоліна дрижить як у лихоманці. Капітоліні хочеться розридатися разом з Натахою, але якийсь далекий внутрішній голос шепоче їй: «Вашій Високості не годиться зараз плакати. Ваша Високість має бути вищою за біди і негаразди».

- Я й сексом ще не занімалась, - чомусь каже Капітоліна, ковтаючи сльози.

- В тебе всьо впереді, Капітоліна. Щоб заніматись сексом, мозок не потрібен.

4

Якщо я і дурна, то в цьому теж є свій шарм, думає Капітоліна.

Вона стоїть у черзі за мандаринами в кіоск біля будинку Натахи. Мандарини лежать на вітрині у трьох різних ящиках, трьох різних видів. Капітоліна не може між ними вибрати. Одні - дрібненькі і жовті, інші жовті, але крупні, ще інші - крупні, оранжеві, з кісточками. Ці останні найдешевші, хоча виглядають найкраще.

- Дайте, будь ласка, півтора кілограма мандарин, тих, що з кісточками, - каже Капітоліна.

Вони коштують шістнадцять гривень за кілограм.

Продавщиця миттю набирає в торбину мандарини, важить їх на електронній вазі і простягає їх Капітоліні:

- Двадцять вісім гривень сорок копійок.

Капітоліна обмінює торбину з мандаринами на гроші. В її голові проходять складні підрахункові операції.

Півтора кілограма мандарин, думає вона, - це шістнадцять гривень і ще пів по шістнадцять. Пів по шістнадцять - це вісім гривень. Шістнадцять гривень і вісім - це… (чоло Капітоліни морщиться)… це чотири до двадцяти і ще чотири після. Двадцять чотири!

- Перепрошую, - каже Капітоліна, - скільки ви сказали?

Продавщиця повторює свою ціну. Двадцять вісім гривень сорок копійок.

Капітоліна не впевнена у своїх підрахунках, але все ж наважується опротестувати ціну:

- Півтора кілограма по шістнадцять гривень - це двадцять чотири.

Продавщиця нервово сіпається.

- Там було більше, ніж півтора кілограма, - мало не кричить вона.

- А! - Капітоліна вибачливо посувається вбік, звільняючи місце біля віконечка іншим покупцям.

Тримає торбину з мандаринами, і їй здається, що мандарини такі страшенно оранжеві, що аж горять.

Вона мене обдурила, думає Капітоліна, але, напевно, так треба. Я дурна, а дурних гріх не обдурити.

Відходить від кіоску в бік дому. Зупиняється. Мандарини зараз вибухнуть. Голова теж.

Навіть якщо я дурна, то чому мене мають обдурювати, думає Капітоліна, чому? До дурних, навпаки, треба ставитись поблажливо, бо їм і так погано. Вони вже без того покарані.

- Вибачте, - Капітоліна повертається до кіоску, - ви не могли б переважити мандарини?

І чому я не замовила кілограм мандарин, думає Капітоліна, з кілограмом не було б жодних проблем.

- Дєвушка, - продавщиця не на жарт знервована, але намагається говорити якомога ввічливіше, - там був кілограм і шістсот тридцять грам. Вам пощітать на калькуляторі?!

- Ні, я хочу, щоб ви переважили мандарини.

Продавщиця не слухає Капітоліну. Бере калькулятор, висуває його у віконце кіоску, так, щоб бачила і Капітоліна, і решта покупців, що стоять у черзі. Блискавично набирає цифри. Капітоліна нічого не встигає помітити.

- Бачите?! - кричить продавщиця, тикаючи калькулятором Капітоліні в груди. - Так, як я і сказала! Двадцять вісім гривень і сорок копійок. Ну тридцять вісім - я округлила на дві копійки. Але якщо вони вам так потрібні, то нате, візьміть!

Мандарини вибухають у Капітоліни в руках. Голова теж. Капітоліна стає червоною як буряк, боїться відірвати погляд від землі. Покупці в черзі з осудом і трохи з жалем спостерігають за тим, як Капітоліна принижено відступає.

Так мені й треба, думає Капітоліна, нащо було перечити? Якщо й обдурила, то нехай їй буде більше. Нехай всім людям буде більше.

- Три бананчика, пожалуста, - замовляє наступний покупець.

- Ні, почекайте! - Капітоліна втретє просувається до віконця. - Почекайте!

- Дєвушка, да успокойтесь ви! - бурчать у черзі.

- Ні-ні, почекайте!

Капітоліна виймає свій гаманець і викладає з нього всі гроші продавщиці.

- Нате, - збуджено тараторить Капітоліна, - візьміть усе! Мені не шкода! Раз ви обдурюєте, значить вам не вистачає. Візьміть усі гроші, прошу! У мене вдома є ще!

Продавщиця мне в руках Капітолінині гроші, не знаючи, як повестися.

У черзі западає мертва тиша.

- Мені не потрібні ваші гроші, - нарешті каже продавщиця. - Мені не треба більше. Я беру рівно стільки, на скільки обдурюю.

- Альберт Романович? - Капітоліна тихенько заходить у кабінет начальника. - Можна?

Альберт Романович, як завжди, елегантний і причепурений, сидить за своїм столом і перекладає папери з папки в папку. Мовчки киває Капітоліні на стілець.

- У мене до вас одна справа.

Альберт Романович ледь стримується, щоб не засміятися.

Яка ж вона дурна, думає він, дурна, але і забавна одночасно. Навіть мила.

- Що ти хочеш? - він прикидається, що сприймає її серйозно.

- Я хочу звільнитися.

Альберт Романович збитий з пантелику.

- Чому? Що сталося? Ти далі не можеш порозумітися зі своїм напарником?

- Ні, Коля тут ні при чому, - запевняє Капітоліна, - я просто хочу звільнитися.

Альберт Романович уявляє, що більше ніколи її не побачить, і йому раптом стає цього шкода.

- Може, ми якось вирішимо проблему, якщо така існує?

- Сумніваюся.

- Хочеш, я поставлю тебе на касу. Там більша зарплатня…

- Не треба на касу! - злякано вигукує Капітоліна. - Я не хочу на касу! І взагалі, я не можу у вас працювати.

- Чому, Капітоліна?

- Я… я не знаю таблички множення!

Альберт Романович заходиться сміхом.

- І тому ти хочеш звільнитися?

- Так.

Альберт Романович міг би зараз її обійняти, але стримується.

- Послухай, Капітоліна, правду не завжди треба говорити. Іноді треба бути хитрішою.

- Я не хочу бути хитрою.

- Уяви собі, що це така гра. Люди граються одне з одним у хитрість. Виграє той, про кого найменше знають.

Капітоліна нічого не розуміє.

- Ви так кажете, ніби щось про мене знаєте.

- Я знаю достатньо.

- Нічого ви не знаєте!

Альберт Романович підводиться з крісла. Стає поруч з Капітоліною. Дуже близько.

- Ну, я, наприклад, знаю, що подобаюся тобі.

- Неправда! - сахається Капітоліна.

- От бачиш, - Альберт Романович підходить ще ближче і торкає Капітоліну за плече, - ти хитруєш.

- Я не хитрую. Ви мені не подобаєтесь. Ви… пахнете конваліями!

Альберт Романович шарпається, як від удару в лице.

- Чоловік не може пахнути конваліями. Справжній чоловік не може.

Та пішла вона куди подалі, думає Альберт Романович, от ідіотка!

- Через два тижні можеш іти куди хочеш, - говорить Альберт Романович, повертаючись за свій стіл.

- Дякую.

Капітоліна простує до виходу.

- Останнє запитання, Капітоліна: а як ти збираєшся заробляти гроші?

Капітоліна ні секунди не вагається з відповіддю. Є речі, які вона просто знає.

- Ніяк. Жінка не повинна заробляти гроші.

Кінець січня. Усюди пахне весною, навіть у переході з «Хрещатика» на «Майдан Незалежності». Сьогодні неділя. Людей зовсім мало.

Не треба думати, що буде далі, думає Капітоліна, тримаючи в руках табличку «Гадаю по руці».

Оперна співачка і дідок з лупами теж на своїх місцях.

Головне бути впевненим, що ти робиш усе правильно.

Капітоліні страшно. Місто, яке спершу здавалося таким великим і добродушним, тепер по-драконячому сичить з усіх сторін.

Невже я зовсім не потрібна ТУТ?

- Зачєм ти тут стоїш? - раптом звертається до Капітоліни дідок з лупами.

У його голосі чується щось вороже.

- Правільно! - докидає оперна співачка. - Жени її, Алєксєй, в шию!

Капітоліна оторопіло дивиться на своїх сусідів.

- Чим я вам заважаю?

- Ти отвлікаєш нам клієнтів!

Дідок з лупами і оперна співачка підступають до Капітоліни.

- Пішла звідси вон! - кричать обоє. - Тоже мені, святоша!

П’ять луп в одній руці і п’ять в іншій погрозливо маячать у Капітоліни перед очима.

- Я вам ніяк не заважаю, - скиглить Капітоліна, - дайте мені спокій!

- Сказали тобі - пошла вон! Хіромантка нашлась!

Оперна співачка хапає Капітоліну за волосся і гне до землі. Капітоліна падає. Дідок з лупами копає її в живіт.

- Не бий її в живот, бий по почкам, - радить оперна співачка дідкові з лупами.

- Да вона крутиться! Не можу попасти!

Капітоліна не крутиться. Смиренно лежить на землі, у калюжі води, що завжди збирається в кінці переходу після вологого прибирання. Лампи на стінах мерехтять. Одинокі пасажири байдуже проходять повз, побрязкуючи сумками і рюкзаками.

Ось мені і прийшов амінь, думає Капітоліна, я нікому ТУТ не потрібна.

Нізвідки раптом з’являється чиясь гігантська тінь. Лунає один постріл - оперна співачка і дідок з лупами одночасно падають навзнак поруч з Капітоліною.

Хтось обережно підіймає Капітоліну на руки. Капітоліна розплющує очі.

- Коля? Що ти тут робиш?

Коля ніжно притискає Капітоліну до широких грудей.

- Відколи це такі молоді леді ходять самі, без лакеїв.

- Я не зобов’язана перед тобою звітувати, - хрипить Капітоліна, не маючи сили задерти носика, - ти мені не батько і не чоловік!

- Ну що ж, мені доведеться одружитися з тобою, щоб почути відповідь на своє запитання.

- Тільки через мій труп!

- Спокуслива пропозиція. Я думаю, ти будеш найвродливішою нареченою серед усіх покійниць.

Він схиляється і цілує Капітоліну в губи.

- Як ти смієш! - обурюється Капітоліна, однак не чинить жодного опору.

- А я не звик питати у жінки дозволу на поцілунок.

5

Капітоліна і Натаха підіймаються ліфтом на дев’ятий поверх.

- І що ти зараз скажеш, Капітоліна?

- Нічого. Подивлюся, хто там живе.

- Я не можу! Мені стидно!

- Не сци, Натаха.

Вони виходять на коридор дев’ятого поверху.

- Ось ця квартира, - Капітоліна тикає пальцем у старенькі дерев’яні двері і тисне на дзвінок.

- Боже, і чого я тебе слухаю! - молиться Натаха сама до себе. - Вічно куда-то з тобою встрягаю!

Двері відчиняються. На порозі - старенька бабця в поношеному вицвілому халаті.

- Що вам треба? - здивовано каже бабця. - Ви хто?

- Ми… ваші сусіди знизу, - Капітоліна ніяково потискає плечима. - Вибачте, що турбуємо вас.

Бабця опирається на палицю.

- Да пожалуста, - каже вона. - Що ви хочете?

- Скажіть, будь ласка, - Капітоліна запинається, - нащо ви… викидаєте черстві батони через балкон?

Бабця хвилину мовчить.

Зараз почне кричати, думає Капітоліна, однак бабця, судячи з усього, вже давно не може кричати.

- А що, упало комусь на голову, да?

Бабці соромно.

- Ізвінітє раді бога, - лепече вона, - я викидаю хліб посеред ночі спеціально, щоб нікого не поранити. А тут, видно, оплошала. Ізвінітє!

- Ні-ні, ви нікого не поранили, не переживайте так. Нам просто цікаво, навіщо ви це робите?

Бабця усміхається беззубою посмішкою.

- Да викидаю, щоб твар якась з’їла. Понімаєте, ноги вже не носять. Тяжко спускатися вниз. От я і придумала викидати через балкон. Як є якийсь черствий батон - так і викидаю. Воно ж, бєдніньке, голодне там всюди бігає, чекає, щоб хтось покормив. Я й подкормлюю. Мені много не треба, а діти постоянно приносять. Тільки ви дітям не кажіть, а то ругатися будуть.

Сanis lupus familiaris (собака)

Ельвіра Володимирівна сидить у кабінеті № 17. Щоб знайти цей кабінет, треба піднятися дерев’яними східцями на другий поверх і пройти в кінець темного коридору.

Ельвіру Володимирівну всі бояться, бо вона дуже принципова. Тому до її кабінету потрапляють, як правило, ті, що ніколи раніше Ельвіру не знали. Або помилково. Або з цікавості - щоб на власні очі побачити найпринциповішу жінку у світі.

Ззовні Ельвіра Володимирівна - сіренька жіночка, вибілена пергідролем. Маленьке суворе лице, що не знає милосердя. Маленькі фіолетові губки, складені бантиком - з тих бантиків, які чіпляють на похоронні вінки. Нігті залаковані в акуратний червоний колір артеріальної крові. Спідничка - трохи нижче колін, у вузьку елегантну смужку. Такий же елегантно смугастий піджак. Мінімум прикрас: ланцюжок на шиї, сережки у вухах, перстень зі штучним польським янтарем на середньому пальці правої руки, - і все золото. Іноді Ельвіра Володимирівна одягає окуляри - «ЩОБ КРАЩЕ ТЕБЕ БАЧИТИ».

Ти приходиш до Ельвіри Володимирівни в понеділок, наприклад.

Понеділок - єдиний прийомний день.

Ти впевнений у собі громадянин України. Ти двічі бував за кордоном. Ти вільно володієш розмовною англійською. Ти знаєш, що чиновники є, бо ти дав на це згоду. Ти платиш їм зарплату. Ти їх годуєш. Словом, ти вриваєшся до кабінету Ельвіри Володимирівни з усією гордістю країни, яку через 20 років, можливо, візьмуть до ЄС.

Ельвіра Володимирівна сидить у цей час за столом. Вона ні на мить не дивується твоїй появі. Вона, можна сказати, чекала на тебе.

Ретельно оглядає прибульця з голови до п’ят і скрипучим терпким голоском каже:

- Зачекайте, будь ласка, за дверима.

- Чому?! - обурюєшся ти. - Чому це я маю чекати за дверима?! У вас нікого нема, ви не говорите по телефону, нічого не пишете, зараз не обідня пора… Чому це я маю чекати за дверима?? Прошу, майте до мене повагу!

Ельвіра Володимирівна не відповідає, а просто на тебе дивиться, і ти, хоч продовжуєш обурюватися, чомусь усе одно виходиш за двері і чекаєш. Твоя громадянська гідність похитнулась. Ти мимоволі тупишся в ідіотські стенди, розвішені довкола в коридорі, ти дізнаєшся, що АЛКОГОЛЬ + СИГАРЕТИ = ПОЖЕЖА, а СЕКС - ПРЕЗЕРВАТИВ = СНІД, без сенсу бурмочеш собі під ніс дитячу лічилку «стоп-калі-ка-тошка-чорная-кошка», але лічилка не приносить заспокоєння.

Та що таке?! - зриваєшся ти. Скільки можна це терпіти?!

Удруге вриваєшся до кабінету № 17, розпашілий і злий. Твоя опущена громадянська гідність за секунду піднялася на три щаблі догори. Ти зараз їй покажеш! Вона зараз буде на колінах благати вибачення!

Ельвіра Володимирівна сидить у цей час за столом. Вона не дивується. Вона чекає на тебе. Вона знала, на що ти здатний, і готова прийняти бій.

- Скажіть мені, - починаєш кричати ти, - хто дав вам право тримати мене за дверима?! Я вам не пахолок! Я громадянин України, який справно платить податки і дотримується законів. Я прийшов до вас, бо в мене є проблема, яку маєте вирішувати ви! І ваша робота - допомогти мені, а не сидіти за столом і лакувати нігті в жахливий червоний колір! Ви маєте всміхатися мені, щебетати навколо мене, безперервно вибачатися і… і… лизати мені зад!

- Ви цього справді хочете? - терпко і мелодійно запитує Ельвіра Володимирівна, а ти раптом знову стаєш крихітним-крихітним жабенятком у великому болоті.

- Слухайте, - говориш уже спокійніше, - я мешкаю по вулиці Фрунзе, у будинку тридцять дріб тринадцять. За цей будинок відповідаєте ви. Ваш ЖЕК, я хотів сказати. І в ньому, цьому будинку, уже третій місяць не працює ліфт. Моя квартира на дев’ятому поверсі. Уже три місяці я бігаю сходами, як п’ятнадцятирічний юнак. 162 сходинки. Ніби не багато, якщо ходити ними день-два. Але три місяці?! Чому ви нічого не зробили за три місяці?!

Ельвіра Володимирівна підводиться з-за столу й усміхається. Але якось так страшенно дивно. Як усміхаються дуже голодні люди над повною тарілкою смачної їжі.

Ти не хочеш, щоб вона відповідала. Ти взагалі шкодуєш, що сюди прийшов. Біс із ним, з ліфтом. Ходив сходами три місяці - походиш ще три. Теж мені - соціально активний знайшовся! Нехай хтось інший скаржиться. У великому будинку завжди знайдеться той, кому треба більше.

- Що ви робили три місяці? - шепочеш ти і задкуєш у бік прочинених дверей. - Що ви зробили за три місяці?

Ельвіра Володимирівна стає навпроти тебе, і так здається, ніби її сміх зараз зміниться на сльози.

- А ти? - каже вона. - ЩО ТИ ЗРОБИВ?!!

- Я? - ти показуєш на себе пальцем, з останніх сил сподіваючись, що в кабінеті є ще хтось. - Я?

- Ти! Що ти зробив за ці три місяці, поки не працював ліфт?

Тобі йде обертом голова. Ти хочеш сховати цю голову в теплий вологий торф. Ти хочеш, щоб у тебе не було голови - тільки стовбур. Що ти зробив? Ти не можеш відповісти на це запитання. Бо все залежить, з якого боку підійти, як на все подивитися.

- Що конкретно ви хочете знати? - белькочеш. - Що я зробив де? Ви про ліфт?

Ельвіра Володимирівна мовчить.

- Але я не повинен був ремонтувати ліфт… Це не в моїй компетенції… Це не мій обов’язок…

Мовчанка.

- Чи ви про роботу? Мою власну роботу? Чи про мій дім, так? Що я зробив вдома? Поясніть, про що ви, бо я нічого не розумію!

Ти бачиш, як на суворому сухому лиці Ельвіри Володимирівни з’являється гігантська сльоза. Сльоза тече по запалій щоці, згідно із законами земного тяжіння, вбирає шматочки жеківської пилюки, чорної туші і дешевого тонального крему, а потім з гуркотом падає на підлогу кабінету № 17. І ти здригаєшся. Тупцюєш до дверей. Хочеш дременути звідси на свій затишний дев’ятий поверх, бо з тебе вже досить. Досить. Ти не на Страшному суді. Ти не перед священиком.

- Усі чоловіки - собаки, - каже Ельвіра Володимирівна і повертається за свій стіл. - Пішов геть звідси!

І ти йдеш геть, ледь стримуючись, щоб не заскавуліти.

Мучишся. Кілька днів після того не можеш знайти собі місця. Не спиш уночі. Нервуєш.

Що вона, ця всрана бюрократка хотіла сказати? Що вона собі дозволяє? Ліфт не ремонтований уже три місяці. 162 сходинки зранку і ввечері. Вниз - вгору, вниз - вгору. А ти, хоч і не їздиш ліфтом, платиш за ліфт податок. Так-так. Щомісяця по гривні з копійками. І тобі не шкода гривні з копійками. Просто з принципу. За що платиш? Як в’ючний осел дряпаєшся щодня сходами і ще й платиш ЖЕКові за це гроші. Таке може бути тільки тут, у цій всраній країні, яку, можливо, за 20 років візьмуть в ЄС.

Треба комусь на неї поскаржитись, думаєш ти. Комусь вищому. Чиновники зазвичай люблять, коли крапають на їхніх підлеглих. У цьому суть ієрархічної піраміди. Кожен її член одночасно є і начальником, і підлеглим. Його дрючать згори, він дрючить знизу. І всі задоволені. Найгірше, напевно, тому, хто на самісінькому дні.

Ти кілька днів не виходиш з дому. Обдумуєш плани помсти і по черзі їх відхиляєш. Я її наб’ю, думаєш ти. Фарбована шавка. Прийду і відразу без розмов заціджу їй в її нахабну розмальовану морду.

Ти перекладаєш у шафі светри і сорочки. Сортуєш шкарпетки. Чистиш туфлі. Розглядаєш себе у дзеркалі і здаєшся собі мудрим і статечним. Ти людина, чиїй думці можна довіряти. Яку поважають.

Що ти зробив? Багато чого, відповідаєш сам собі. Усього і не перелічити. Але справа не в цьому. Яке вона мала право питати тебе про таке?! Яке її діло?! Справність ліфта і твоє особисте життя - речі непорівнювані. Ти її не питав, ЩО ВОНА ЗРОБИЛА? Ти спитав тільки, що вона зробила за останні три місяці, що не мала часу дати розпорядження відремонтувати ліфт. Ось і все.

Ти телефонуєш до своїх друзів. Пропонуєш піти випити по кварті розливного пива і подивитися футбол, однак усі друзі зайняті цими днями. Може, наступного тижня?

Допізна крутиш телевізор, а потім засинаєш під нього десь біля п’ятої ранку, коли на вулиці Фрунзе з’являються перші автобуси.

Як таке могло зі мною статися, думаєш ти. Як я до такого допустився. Може, це депресія? Може, так і приходить депресія?

Наступного понеділка ти йдеш у ЖЕК. Старенька прибиральниця на вході впізнає тебе, кидає швабру і тікає в невідомому напрямку. Напевно, збирати підмогу. До Ельвіри Володимирівни вдруге не приходять. Значить, бути біді.

Ти піднімаєшся дерев’яними східцями на другий поверх. Довгий темний коридор, на стінах стенди, які не мають строку давності.

АЛКОГОЛЬ - СИГАРЕТИ = ПОЖЕЖА, СЕНС + ПРЕЗЕРВАТИВ = СНІГ.

Кабінет № 17.

Ти прикладаєш вухо до дверей, щоб дізнатися, чи є хтось усередині. По той бік тиша. По той бік Ельвіра Володимирівна. Ти стискаєш долоні в кулаки і відчиняєш двері.

- Мені почекати в коридорі? - обережно запитуєш.

- Ні-ні, заходь, я не зайнята.

Ельвіра Володимирівна виглядає точнісінько так само, як тиждень тому. Сувора і немилосердна. Губки похоронним бантиком. Нігті кольору артеріальної крові. Підводиться зі стільця, готова прийняти бій.

Ти стовбичиш у дверях, не маючи, що сказати. За тиждень ти змінився. Осунувся. Схуд. Зблід. Почорнів. Одягнений недбало. Брови нервово посіпуються.

- Знаєте… я… мені…

- Тобі не потрібен ліфт, - замість тебе доказує Ельвіра Володимирівна.

- Правильно. Так. Я саме тому і прийшов. Щоб сказати, що мені насправді ліфт не потрібен. Знаєте, ходити по сходах - добра спортивна зарядка. За останні три місяці я став себе краще почувати. Ніби помолодшав. Прийшов вам подякувати.

- Нема за що. Присядь. Посидь.

Ти знеможено падаєш на стілець для відвідувачів і тяжко дихаєш. На чолі проступає гарячий липкий піт. Відчуваєш, що от-от зірвешся.

- Ельвіро Володимирівно, я… я… Я НІЧОГО НЕ ЗРОБИВ! НІЧОГО НЕ ЗРОБИВ!

- Ну, заспокойся, - Ельвіра Володимирівна гладить тебе по волоссю своєю крихітною восковою долонькою, а ти ридаєш у її елегантно смугастий піджак. - Не переймайся так сильно. Усе буде добре. Ти голодний? На, підкріпись.

Незрозуміло звідки, можливо, з кишені піджака, Ельвіра Володимирівна виймає згорток і простягає тобі його вміст.

Шматок смаженого м’яса. Соковитого, ще теплого, пахучого.

Ти ковтаєш його цілим зараз. Облизуєшся.

І дозволяєш почухати себе за вухом.

Aurelia aurita (медуза)

1

Белла нерішуче присідає на стілець. Беллі не по собі. Одна жінка в білому халаті, очевидно, лікарка, смачно їсть персик, принесений кимсь як хабар за аналіз сечі. Інша жінка в білому халаті, очевидно, медсестра, утупилася в обліковий журнал. Медсестрі персика ніхто не приніс, хоча саме їй і є за що.

Лікарка і медсестра сидять одна навпроти одної за столом. Белла - на стільці поруч.

- Добрий день, - каже Белла, але на неї ніхто не дивиться.

Навіщо я сюди прийшла, думає Белла, вони мені однаково не допоможуть, тільки гроші здеруть. І мені не шкода грошей, я заплачу, але вони не допоможуть. Поглянь на них: ці дві жінки не люблять людей. А ті, що не люблять, не можуть допомогти в принципі, навіть якби раптом з якогось дива захотіли.

Крізь велике брудне вікно лікарського кабінету смалить сонце.

- Яка спека! - каже лікарка до своєї медсестри. Крапля персикового соку стікає їй у декольте. - Хочу на море.

Белла тихо відкашлює, і лікарка, нервово сіпнувши головою, нарешті погоджується прийняти чужу присутність.

- Рік народження, - каже.

Белла розуміє, що звертаються до неї, але не розуміє, для чого.

- Ваш рік народження!

Белла радісно сплескує в долоні.

- А! От що! Сімдесят восьмий.

- Повний, будь ласка!

- Тисяча дев’ятсот.

Лікарка незадоволено дивиться на Беллу.

Нарешті побачила мене, думає Белла. Є лікарі, які за зовнішнім виглядом пацієнта можуть встановити діагноз.

Що її болить, думає лікарка, акуратно витираючи серветкою сліди персика з рук і обличчя. Напевно, чоловік покинув і все почало боліти. Головний біль незрозумілого походження. Так.

Медсестра простягає лікарці через стіл обліковий журнал. Каже при цьому:

- Вчора по радіо чула, що температура води в Чорному морі 27 градусів.

- Ох! - театрально стогне лікарка. - 27 градусів! Окріп! Хочу в купальнику, і на море, і на місяць!

- То поїдьте, - несміливо вклинюється Белла.

- Поїдьте! Тут поїдеш! Як черга під кабінетом з ранку до вечора!

- А у вас немає відпустки?

Лікарка скоса позирає на Беллу. Запор, думає вона. Напевно, не може висратися. Я таких, як ця, бачу наскрізь. Боже, і чим я думала, коли ставала терапевтом?!

- Так, - лікарка діловито береться за роботу, - як звати?

- Белла.

- Белла? Ви угорка?

- Ні-ні, - Белла ніяковіє. - Але я два рази там була.

- Де?

- В Угорщині.

Лікарка перекидається з медсестрою кривими усмішками. Усе зрозуміло. Діагноз - психушка, перший поверх, друге відділення, шоста палата.

- І як там, в Угорщині? - приязно щебече медсестра.

- Я була давно, чесно кажучи, уже погано пам’ятаю. Але купила собі там таку гарну бірюзову куртку.

Белла замріяно зітхає.

- Ту куртку, - продовжує вона, - зажувало в пральній машині, і довелося викинути все разом.

Двері кабінету прочиняються і в одвірку з’являється чиясь лисенька, але дуже вусата голова.

- Можна? - питає голова.

- Нє, ну які люди пішли! - зривається лікарка. - Зачекайте в коридорі! Не бачите, в мене женщіна!

Двері поспіхом зачиняються.

Лікарка рішуче береться за Беллу.

- Белла, сімдесят восьмого року народження. Тисяча дев’ятсот. Чого ви прийшли? ЩО ВАС БОЛИТЬ?

Белла мовчить. Вагається.

- Розумієте, мене… мене так щоб боліти, то нічого не болить. Просто… не знаю, чи ви зможете допомогти… чи це взагалі справа лікарів, не знаю…

- Женщіна! Або говоріть, або нікого не затримуйте! Люди під дверима чекають!

- Так-так, я вже кажу.

- Ну?

- Мені сниться мужчина.

- Ваш?

- Ні.

- Знайомий.

- Ні.

- Як часто сниться?

- Кожної ночі.

- Як довго?

- Не знаю. Рік. Два.

- Діагноз: психушка, перший поверх, друге відділення, шоста палата.

Лікарка мовчки дивиться у вікно. Крізь вікно видно трамвайне депо і цвинтар старих трамваїв.

- Може, і не треба було так… - бубонить собі під ніс.

- Григоровна, не звинувачуйте себе! Усі ми люди! - Аллочка тільки й чекала моменту, щоб висловитися. - І в людей нерви не залізні. Ну, зірвалися, всяке буває…

- Та я не то щоби… Просто… Знаєш, я її звідкись знаю… Десь вже її бачила…

- Григоровна, зробити чай? Щоб розслабилися! Я зроблю! Вам який? Чорний чи зелений?

Григорівна - мініатюрна астенічна блондинка років сорока п’яти. Нагадує сарану, засушену поміж сторінками товстої книжки.

- Може, й добре, що ви не поїдете цього року на море, - запопадливо торохкоче Аллочка, заварюючи обіцяний чай.

- Чого це добре?

- Я чула, цього року на Южному березі пошесть за пошестю. Спочатку медузи, яких розвелося на прибережжі стільки, що неможливо було купатись. Розумієте, так, ніби бовтаєшся у медузах, а не у воді. Страх як багато. А потім - сарана. Фу. Літала всюди, і на пляжах тоже. Цілі хмари сарани. Кілька разів даже нападала на отдихающих.

- Ну, Алла, ти же медсестра…

- Ну і що, що медсестра? - обурюється Аллочка.

- Сарана не нападає на людей. А медузи - та сама вода. Дев’яносто дев’ять відсотків вода.

- Григоровна, - Аллочка ставить на стіл перед лікаркою її горнятко чаю, без цукру і без лимона, - я кажу тільки те, що чула по телевізору. А медуз, щоб ви знали, я в житті ніколи не бачила.

- Я згадала її! - вигукує Григорівна за п’ятнадцять хвилин до закінчення зміни.

Столітня бабця, що сидить перед нею, каже:

- Га? Що кажете? Я ветеран войни, мені полагається безплатно.

- І хто вона? - без особливої охоти запитує медсестра Аллочка, виводячи столітню бабцю в коридор.

- Ця Белла… Вона з будинку навпроти. Точно. Я згадала.

- Сусідка ваша, виходить.

- Я поставила правильний діагноз, - Григорівна полегшено зітхає, - вона дійсно божевільна.

- Як її божевілля проявляється?

- Лікарю іноді вистачає одного погляду, щоб усе про пацієнта зрозуміти.

Медсестра Аллочка оголошує решті черги за дверима відбій. На сьогодні прийом закінчено.

- Вона не небезпечна? - питає, зачинивши двері зсередини на ключ.

- Хто, Белла? Ні. Вона кошатниця. Годує всіх котів у районі. І котів, і псів, словом, не здивуюся, якщо і щурів годує. Розвела біля дому цілий зоопарк. Її всі не люблять.

Григорівна причісується перед дзеркалом, потім перевзувається зі шльопанців у туфлі на високих підборах, знімає білий халат - і під ним тонка синтетична сукенка салатового кольору, яку б носила сарана, випадково перетворившись на людину.

- Ха, Белла, - говорить Григорівна, - яке дурне ім’я. Дуже їй личить. Коли б я не встала, як би рано не було - вона вже біля під’їзду, розкидає по пластмасових мисочках помиї. Звірини збирається навколо сила-силенна. Страшно пройти, чесне слово. Деякі пси по пояс. Я живу на першому поверсі, мені все видно. Люди з нею сваряться, але де там?! Не допомагає. Вона тільки дивиться на тебе, ніби з хреста знята, кліпає і мовчить. Викликали санепідемстанцію, і гицелів, і в ЖЕК заяви писали - всьо дурно.

- Дивишся на таких, - обурливо зауважує медсестра Аллочка, - думаєш, боже, які добрі, тваринок годують, а як копнути глибше, то чого годують? Бо мужика давно не мали. У баби дах їде лише по причині одсутствія мужика.

Григорівна здивовано витріщається на свою медсестру. Ніколи б не подумала, думає вона, що Алла здатна сказати щось настільки… гм… вульгарне. Уголос каже:

- Котики, песики - тільки зовнішній прояв витісненого сексуального бажання.

- Я так і хотіла сказати.

Медсестра Аллочка густо червоніє.

Пізно, думає Григорівна.

2

Григорівні сниться війна. Вона заледве розплющує очі. Їй здається, що вся вона - руки, ноги - усе її тіло вимащене в чужу кров. У вухах ще продовжує дзвеніти від розірваних десь зовсім поруч снарядів.

- Та що це таке! - вигукує в ранкову сутінь Григорівна. - Я ж ніколи і війни толком не бачила. І фільмів про війну ніколи не любила. Звідки це?

Боса чимчикує у ванну, щоб хляпнутися холодною водою. Поволі приходить до тями.

- Знову встала зарано.

Підходить до вікна.

Біля будинку навпроти Белла годує котів і псів. Помиї акуратно розкидані по різнокольорових пластмасових мисочках. Кожен має свою мисочку і не лізе в чужу.

Який у неї порядок, мимоволі думає Григорівна. Слухаються її.

Чайник кипить. Григорівна запарює собі велике горня кави. Кавовий запах приємно лоскоче ніздрі, і Григорівні дуже хочеться закурити.

Добре, що вдома немає сигарет, а то б не втрималася.

Стає з горням кави біля вікна.

Там усе без змін - Белла продовжує копошитися зі своєю звіриною.

Котики-песики, думає Григорівна, а насправді сексу хочеться.

- А хочеться, - виговорює вголос.

Белла ніколи не гладить котів і псів, яких годує. Деякі особливо вдячні тварини лізуть до Белли ластитися, лижуть туфлі, але Беллі їхня вдячність не потрібна.

Я просто їх годую, думає Белла, сидячи у скверику біля під’їзду, а годувати - означає підтримувати життя і нічого більше. Я підтримую в них життя, а вони вже нехай з цим життям роблять, що хочуть.

Я годую їх, думає Белла, щоб виправдати своє неробство, щоб хоч щось робити.

Пів на восьму ранку.

Григорівна поспішає в поліклініку на роботу. Та ж сама салатова сукенка, підперезана тонким ремінцем зі шкірзамінника. Ноги, худі й криві, на підборах виглядають ще худішими й кривішими. Величезна лискуча сумка через плече. Очі підведені чорним. Губи міцно зімкнуті, здається, ніби їх немає взагалі.

Григорівна проходить повз Беллу швидко, із високо піднятою головою.

Я не маю чого мучитися докорами сумління, думає Григорівна, я сказала їй правду. Божевільним деколи корисно для профілактики сказати, що вони божевільні. Вони не вірять, звичайно, але зерно сумніву вже посіяне.

- Вибачте, - Белла торкає Григорівну за плече. Григорівна різко, ніби її вдарило струмом, зупиняється.

- Вибачте, - повторює Белла, - ви терапевт з районної поліклініки, правда?

- Я? - Григорівна недовірливо вказує на себе пальцем. - А! Я. Терапевт.

- Ви, можливо, уже не пам’ятаєте мене, - бурмоче Белла, - я до вас вчора приходила…

- Справді, не пам’ятаю, знаєте, стільки пацієнтів за день, усіх неможливо запам’ятати…

- Так-так, це нічого… Я просто хотіла вибачитися…

- Вибачитися? За що?

- Я вас, - каже Белла, - поставила в таку ситуацію, в якій ви були змушені повестися погано. Але ви не винні.

Винна я. Не треба було приходити. Лікарі не можуть мені допомогти. Вибачте. Напевно, я просто хотіла з кимсь про це поговорити.

Григорівна якось втискається сама в себе, зменшується, відкриває свою велику лискучу сумку, зазирає в неї, а потім, ніби впевнившись, що сховатися там не вдасться, перекидає сумку через плече.

- Я згадала, - Григорівна говорить ледь чутно. - Вам сниться незнайомий мужчина.

- Вибачте, - повторює Белла, даючи зрозуміти, що розмову закінчено. Вона відходить назад у свій скверик, де якраз закінчує вранішню трапезу бездомний зоопарк.

Григорівна ще трохи дивиться Беллі вслід.

Яка нагла, думає Григорівна, лікарі не можуть допомогти… Та лікарі все про тебе знають!

Григорівна скрикує, витирає гарячий піт з чола.

Вискакує з ліжка.

Одягає зіпраний банний халат і вибігає з квартири надвір.

Надворі свіжо. Тихо. Белла розкидає псам і котам по мисочках їжу. Григорівна вмощується на лавці поруч і мовчить. Белла теж мовчить, хоча відразу помічає гостю. Найбільший із псів, рудий, з білим кінчиком на хвості, незадоволено гарчить у бік Григорівни.

- Тш… - Белла гладить пса по спині, і той заспокоюється.

- А мені сниться війна, - ні з того ні з сього каже Григорівна. - Постійно сниться війна. Не знаю, звідки і чому. Дурниця якась.

Белла сідає поруч. Така навдивовижу спокійна, думає Григорівна, від неї віє спокоєм.

- Повно крові, повно трупів, бомби, танки, - каже Григорівна. - І звідки? Я ніколи взагалі не думала про війну, не була, не бачила, не чула. Ніхто з моїх родичів і знайомих не вмирав на війні. За все життя ні одного фільму про війну не дивилася. Ну, може, лишень «Дом, в катором ти живьош». Так, тільки цей один фільм. Але самої війни там нема. Усі вмирають поза кадром.

Григорівна безпомічно схлипує.

- Може, вам треба просто відпочити, - видає Белла. Але насправді вона не знає, що сказати, бо не розуміється на снах.

- Я вже боюся лягати спати… А ви?

- Я ні. Не боюся. Я чекаю свого сну.

Белла раптом змінюється на лиці, стає замріяною.

Фу, думає Григорівна.

- А що він з вами робить уві сні… ну, ваш мужчина?

- Він мене вчить плавати.

- Що?

- Мої сни завжди однакові. Я по пояс у воді, і він у воді, і вчить мене плавати.

- Ви не вмієте плавати?

- Не вмію.

- Уві сні не вмієте?

- Взагалі не вмію.

Вона таки божевільна, думає Григорівна.

- Він торкається до вас? - чомусь запитує.

- Ніколи. Тільки стоїть поруч і каже, що робити.

- Дивно.

- Нічого дивного. Мені вистачає того, що він каже. Я вже майже навчилась плавати.

Пси і коти вилизали свої мисочки і повлягалися відпочивати неподалік. Найбільший пес, рудий, з білим кінчиком на хвості, лежить біля Григорівни. Ніби сторожує.

- Може, коли ви навчитеся плавати, усе зміниться.

- Зміниться?

- Ну, може, він якось змінить своє ставлення до вас. Ви ж його, ну… адже він вам подобається?

Белла густо шаріється.

- Він гарний, - каже вона. - Дуже гарний. Але, розумієте, я його зовсім не знаю. Ми з ним ніколи не говорили про щось інше, тільки про плавання. Нічого особисто. Він вчить мене плавати, і все. І невідомо, що він за один. Може, він страшенно дурний. Усе якось так безглуздо.

- І ви точно ніколи не зустрічали його в реальному житті?

- Ні, не зустрічала. Якби зустрічала, то запам’ятала б.

- Дивно.

Григорівні раптом здалося, що вона в одному з тих хороших заплутаних детективів, які так любила читати підлітком.

- Розумієте, Белла, ви мусили десь його бачити. Ваш мозок не зміг би вигадати його просто так.

- Чого це мій мозок не зміг би?…

Белла стискає долоні в кулак.

Ого, думає Григорівна.

Вони деякий час сидять мовчки.

- А про що ви хотіли поговорити з лікарем? ЩО ВАС ВЗАГАЛІ ТУРБУЄ, БЕЛЛА?

Белла не знає, як відповісти. Йорзає на лавці, кусає нігті.

- Чесно кажучи, - продовжує Григорівна, - можна було б і попробувати полікуватися. Прийдіть знову, здайте аналізи - я випишу направлення. А потім будемо думати. Подивимося потім. Може, проблема лежить на поверхні. Але мені треба все знати. Ну, Белла? Що ви хотіли ще сказати мені?

Белла мало не плаче.

Тільки цього не хватало, думає Григорівна, зараз влаштує істерику нещасної любві, мені того треба?

- Я хочу більшого, - говорить Белла.

- Але, люба, це неможливо. Він вам сниться! Він несправжній!

- Чого це несправжній?! - Белла тре почервонілі очі. - Він просто соромиться. Він нерішучий.

- Він вам сниться, Белла. Він у вашій голові. Він - це ви.

- Не може такого бути, - і Белла починає тихенько схлипувати, - він зовсім інший.

Белла заходить по пояс у воду і чекає. Вода голуба і тепла. Белла бачить крізь неї свої пальці на ногах і крихітних мальків форелі. Вони крутяться довкола Беллиних ніг, ледь чутно дзьобаються, однак Беллі це приємно.

- Ви готові? - раптом чує його голос десь позаду.

- Так, - відповідає.

- Як сьогодні будемо плавати? Кролем чи собачкою?

- Якщо можна - собачкою… Я, знаєте, більше люблю собак.

Він ледь помітно всміхається. Але йому не можна всміхатися. Він вчитель. Серйозний вчитель.

Знову я сказала дурницю, думає Белла.

- Йдемо на глибшу воду, - каже він.

- Я боюся.

- Не треба боятися. У мілкій воді ви ніколи не навчитеся плавати. Завжди будете боятися. Ходімо.

Белла ступає крок уперед. Вода вже по груди. Ще один крок - по шию.

- Я боюся. Я не піду далі.

- Ви не втопитеся. Я поруч.

- Я не боюся втопитися.

- А чого ви боїтеся?

Вас, думає Белла, але вголос нічого не промовляє.

- Ну ж бо!

Белла робить ще один крок і безпомічно зависає у воді. Вона бачить свої хаотично розведені ноги і вже дорослу форель на галявинах підводних лук. Здивовані очі риб час до часу зблискують проти сонця.

- Я не можу плисти. Мене засліплюють очі риб, - у паніці шепоче Белла.

- Що?

- Нічого.

- Рухайте руками. Забудьте, що ваше тіло має вагу. Рухайте руками і ногами. Розсікайте ними воду.

- Я топлюся, - Белла набирає повне горло води.

- Я вас тримаю. Ви не топитесь, ви пливете.

Беллу обпікають його долоні на талії.

- Залиште! Не торкайтеся до мене! - кричить Белла.

- Вибачте, але я думав, вам потрібна допомога.

- Мені не потрібна ваша допомога. Мені вистачає вашого голосу.

Белла панічно розвертається у воді, щоб дістатися мілководдя.

- Куди ви?

- Я вже поплавала.

- Боягузка.

- Що ви сказали?

Белла вже стоїть і тяжко віддихується. Випльовує з рота воду.

- Собачкою тяжко, - каже вона.

- Так, собачкою тяжко. Вам треба навчитися плавати по-людському. Люди вміють плавати по-своєму.

- Я не вмію.

Він зітхає. Я вже обридла йому, думає Белла. Він втомився від мене.

- Я вам співчуваю, - каже Белла.

- Чому?

- Ви мусите панькатися зі мною, хоча цього не хочете.

- Хто вам сказав?

- Я бачу.

- Це моя робота. Вона мені подобається.

Белла коротку мить дивиться на нього. Думає: «Йому подобається робота, але не подобаюся я. Так і повинно бути. Я хочу забагато».

- Ви дуже гарний, - раптом каже Белла.

- Дякую.

- Ви мені вибачте. Я народилася з каменем у грудях. Я ніколи не навчуся плавати.

- Вам здається. Я мав таких, як ви, сотні. І всі навчилися. Це не тяжко. Просто треба позбутися страху води.

- Я не боюся води.

- А чого ви боїтеся?

«Вас».

Григорівна не знаходить собі місця.

- Сьогодні так багато людей, - каже вона до Аллочки.

- Хочете, я їх усіх відправлю? Скажу, що ви захворіли.

- Ні-ні. Скажи, що в мене перерив. Я піду куплю собі якийсь пончик. Я голодна.

Григорівна виходить у коридор поліклініки і швидким кроком, щоб не чути обурливих реплік пацієнтів, виходить на сходи. На сходах Григорівна зупиняється. Роздумує.

«Я тільки на хвилинку. Я по ділу».

Вибігає на третій поверх і прочиняє найближчі до сходової клітки двері з табличкою «Хірург».

- Можна?

- Григорівна? Можна, звичайно!

Сивуватий чоловік, теж у білому халаті, підводиться з-за столу.

- Артьом Миколайович, я на хвилинку. По ділу.

Артьом Миколайович жестом припрошує Григорівну сісти. При цьому він умисне торкається її руки, і Григорівна знову це відчуває - холодок, але десь зовсім в іншій частині тіла.

- Григорівна, ви можете і не по ділу, а просто.

- Я по ділу, - бурмоче Григорівна. - Ну, це не дуже важливо, але, я думала, може, ви щось порадите.

- Цукерку? - Артьом Миколайович виймає із шухляди столу коробку «Вечірнього Києва».

- У вас завжди найлуччі, - каже Григорівна.

- Для вас - всьо найлучче!

- Артьом Миколайович, ви фліртуєте зі мною?

- З такою прекрасною жінкою гріх не пофліртувати, - Артьом Миколайович широко усміхається, а Григорівна бере з коробки одну цукерку. - Григорівна, я весь вніманіє.

Григорівна відкашлюється.

- Така справа, - каже вона. - Одна моя знакома… ну, їй сниться мужчина. Уже два роки. Незнакомий мужчина.

Артьом Миколайович, здається, зовсім не здивувався тому, що почув.

- Обичне діло. У женщіни без чоловіка актівізірується фантазія. Григорівна, - голос Артьома Миколайовича стає інтимнішим, - я вам давно казав: вам треба мужчину.

- Ви мене не поняли, - скрикує Григорівна, відсуваючись разом зі стільцем ближче до дверей, - я не про себе говорю!

- Не встидайтеся мене, я ваш друг, - каже Артьом Миколайович.

- Я не встидаюся. І тому прийшла вам розказати про цю знакому. Може, ви щось порадите.

- А в чому проблема вообщє?! Сниться, то й сниться. Всім харашо.

- Беллі не харашо.

- Кому?

- Знакомій. Беллі. Мою знакому звати Белла.

- Странне ім’я. Вона угорка?

- Ні, але два рази там була.

- Де?

- В Угорщині.

Артьом Миколайович задумано відкидається на спинку крісла.

Він імпозантний мужчина, думає Григорівна, і вольовий. За його спиною почуваєшся у безпеці. Він такий, що вирішить усі проблеми.

- Григорівна, - нарешті озивається Артьом Миколайович, - все одно суть проблеми лишається тою самою. Цій женщіні, Беллі, як ви її називаєте, їй потрібен чоловік. Іншого лікарства нема. Причому чим швидше, тим краще. На почві сексуального нєудовлєтворєнія може розвинутися шизофренія.

- Шизофренія?

- Ну да. Чоловік зі сну перекочує в реальність.

- Як це?

- Вона почне бачити його наживо - от як. Може, і вже бачить. Ви її спитайте.

- Ні-ні, - заперечує Григорівна, - Беллі він тільки сниться. Це точно. Але…

- Що «але»?

- Але вона хоче більшого.

Артьом Миколайович підводиться з крісла. Стає позаду Григорівни і кладе руки їй на плечі. Григорівна завмирає.

- Я от думаю, - шепоче вона, - може таке бути, що медицина не все знає. На рівні фізіології, я згодна, знає, але на рівні душевному? Адже це все дуже індивідуальні вєщі. Все залежить від психіки, від конкретної людини. Белла не приховує, що він їй подобається. Він їй подобається. Але Белла боїться зізнатися йому в цьому.

- Григорівна, - так само шепоче Артьом Миколайович, - ви робите ту саму помилку. Ви говорите про нього як про реальну особу.

- А раптом він десь є?! Навіть у цьому місті?! І треба тільки допомогти Беллі його знайти. Таке може бути. У світі часто стаються чуда. Я колись читала книжку з подібним сюжетом… Що жінці снився чоловік, а потім вона його знайшла…

Артьом Миколайович схиляється над Григорівною і цілує її у праве вушко. Григорівні запирає дих. Вона розуміє, що це треба припинити якомога швидше, але не зараз, не в ту ж хвилину. Може, у наступну.

- Люба, - Артьом Миколайович цілує згин її шиї, - мене не треба шукати. Я тут.

- Артьом…

- Белла. Так ти себе називаєш, коли фантазуєш?

Григорівна підривається з місця, ніби ошпарена.

- Я нічого не фантазую! Белла моя знайома! Я не Белла!

Артьом Миколайович ніяково засуває руки в кишені білого накрохмаленого халата.

- Мені вже пора. Я казала, я на хвилинку. Дякую, що вислухали, Артьом Миколайович.

- Нема за що.

Григорівна у дверях хірургічного кабінету ще раз обертається:

- І передавайте Аліні від мене вітання.

- Обов’язково передам.

Тепер він виглядає не таким всесильним, думає Григорівна, дивлячись на згорблену постать Артьома Миколайовича. Чоловіки стають безпорадними, коли несподівано в розмові згадуєш їхніх дружин.

- Чого ти не прийшла здати аналізи, як я тобі казала? - питає Григорівна в Белли.

Вони сидять на лавочці у скверику в оточенні ситих котів і псів.

- Не знаю, - відповідає Белла, - сумніваюся, що вони мені допоможуть.

- Не кажи так. Іноді самі лишень аналізи лікують. Я терапевт. Я знаю, що кажу. Таке часто буває. Здаш всі аналізи, і вже здорова.

- Але я не почуваю себе хворою. Я швидше нещасна. Це ж не хвороба - бути нещасною?

- Напевно, ні. Але мій знакомий хірург каже, що так і до шизофренії недалеко.

- Як?

- Ну, почнеш бачити свого чоловіка вживу, не тільки уві сні.

Белла мовчить, гладить облізлого кота, а той муркоче у відповідь.

- Адже ти ще не бачиш його в реальному житті, правда? - Григорівна стурбовано слідкує за Беллою.

- Мені цього не треба, - бурмоче та. - Мені вистачає сну.

- Ти дивися. Як побачиш, відразу мені скажи. Інакше можуть бути проблеми.

- Його ніде тут нема.

Неділя. Григорівна йде Хрещатиком. Рух автомобілів перекритий. Григорівна йде самим центром дороги, по роздільній смузі. Їй добре. Вона має тисячу гривень і збирається прикупити собі якусь одежу - светриків, може, навіть кілька коротких спідниць. Зайде на перший поверх Центрального універмагу, у косметичний відділ. Купить шампунь, гель для душу, дезодорант, бо вже все позакінчувалось. Григорівна дуже любить ходити по магазинах, коли має гроші. У такі моменти вона почуває себе впевненою. Гарною. Такою, яка ще належить до активної частини цього світу.

Григорівна в солодкому передчутті покупок. Уже уявляє собі, як повернеться додому, розкладе пакети з обновками на ліжко і по одному почне їх приміряти. І все так їй пасує (бо Григорівна вміє купувати речі, що пасують). Усе буде таких коричнево-зелено-салатових відтінків, якраз як Григорівна найбільше любить.

Як би жінці не було погано, думає Григорівна, у неї завжди залишаються її магазини.

Приміряти Григорівна буде значно більше, ніж у результаті купить. Вона робить так завжди. Міряє все, що подобається. Навіть те, що їй не по кишені.

Пообідня пора. До закриття магазинів ще багато часу.

Григорівна йде повільно, без поспіху. Вона знає, що передчуття - це найкраще. Можливо, вона плюне на все і купить у «Аптеці матері і дитини» біля Пасажу якийсь непристойно дорогущий крем у блідо-рожевому тюбику. І потім, з цим дорогущим кремом на обличчі їй буде легше висиджувати години терапевтичного чергування в поліклініці. Коли їй ставатиме тоскно, як то часто буває, вона згадуватиме про крем.

Такі речі, думає Григорівна, полегшують загалом занудне життя жінки.

На перехресті Хрещатика і Прорізної Григорівна помічає натовп людей. Їй відразу стає неспокійно. Звичайно, це може бути якийсь самодіяльний концерт, оточений усюдисущими роззявами. У неділю таке часто побачиш на Хрещатику. Але той натовп зовсім не виглядає щасливим. Навпаки, чим ближче Григорівна підходить, тим більше переконується, що там відбувається щось не дуже приємне. На лицях людей Григорівна читає розгубленість і страх.

Ноги Григорівни наливаються свинцем, у животі починає бурчати.

Ще не пізно, думає Григорівна, повертайся на майдан Незалежності і пірнай у підземку. Ще не пізно.

Однак невідома сила, можливо, інстинкт самознищення, тягне Григорівну все далі в епіцентр натовпу.

- Що сталося? - запитує в когось Григорівна.

Ніхто не відповідає. Люди тупцюють посеред вулиці, як сліпі кури. Вони не знають кудою тікати, бо не знають звідки саме насувається загроза.

- Нам всім піздєц! - вигукує довговолосий чоловік з гітарою. - Тікайте!

Люди з криком відчаю кидаються врозтіч.

О боже, думає Григорівна, знову нічого не вдасться купити.

Жіночка, яка продавала на Хрещатику механічних песиків, що вміють світитися і гавкати, кидає песиків разом з коробкою на асфальт і біжить кудись у бік Золотих воріт. Песики всі разом заходяться скавуліти в коробці, немов живі.

Бідні, думає Григорівна.

Їй теж треба тікати. Однак ноги приросли до роздільної смуги і відмовляються рухатися. Григорівна хоче закричати про допомогу і не може витиснути з себе жодного звуку.

Допоможіть, думає Григорівна, допоможіть мені! Не залишайте мене тут! Мені страшно! Візьміть мене на руки і віднесіть у безпечне місце. Заховайте мене під прилавком «Аптеки матері і дитини» - ця аптека зовсім поруч!

Хрещатик блискавично порожніє. Неприродна ворожа тиша заповнює Григорівну з голови до п’ят. Уся вона - тиша. Німота і немічність. Стоїть абсолютно сама посеред величезної і широчезної вулиці, з тисячею гривень у гаманці і, як засвічений автомобільними фарами кролик, чекає на свій кінець.

На балконах навколишніх будинків беззвучно, по одному, з’являються військові. Григорівна відразу впізнає в цих людях військових. Вона бачила їх по телевізору. Раніше Григорівна збрехала. «Дом, в катором ти живьош» - не єдиний воєнний фільм, який вона бачила. Був ще фільм «Бітва за Маскву». І там була війна. Там були танки, і бомби, і мертві солдати в окопах. Там був Гітлер і Сталін. І Жуков. І Зоя Космодем’янська.

«Панфілов пагіб», - проноситься в голові Григорівни цитата з фільму. - «Панфілов пагіб». «Таваріщ Ракассовскій, Красная Паляна далжна бить взята!»

Григорівна плаче. Військові на балконах дістають свої карабіни (чи як там називається їхня зброя) і прицілюються просто на Григорівну. Григорівна падає на землю, на розпечений полудневим сонцем асфальт Хрещатика, падає долілиць і накриває голову руками.

Вони мене не побачать, заспокоює себе Григорівна.

Ага, не побачать! Навіщо було вдягати цю салатову сукенку?! Зараз вони пристрелять мене.

З усіх сторін на Хрещатик з’їжджаються танки. Григорівна відчуває всім тілом, як дрижить земля. Григорівна теж дрижить.

«Рак-к-ка-с-совскій! - чомусь хоче щосили загорланити Григорівна, - Рак-к-ка-с-совскій!»

Танки оточують Григорівну і глушать мотори. Навкруги знову стає тихо.

Григорівна підводить голову. Гігантські дула, ніби хоботи слонів, звернуті просто на неї.

- Слухайте, - каже танкам Григорівна, - у мене є тисяча гривень. Хочете?

Танки хитають хоботами на знак незгоди.

- А чого ви хочете? Що вам від мене треба? Я звичайна лікарка з малою зарплатою. У мене нічого нема, навіть сім’ї. Я нікому не зробила нічого поганого.

- Нікому, кажеш???!!!

Верхній люк найближчого танка відчиняється, і звідти висувається маленька фарбована голівка Аліни.

- Я тебе зразу поняла! - кричить Аліна. - Ти бігаєш за Артьомом Миколайовичом! Я тебе зразу поняла! Розлучниця!

Григорівна стає на ноги, обтрушується. Довго дивиться на дружину хірурга Аліну Сергіївну, а потім спокійно каже:

- Пішла на х…й.

І, високо піднявши голову, залишає поле бою.

3

«Що я за людина?» - думає Белла.

Заходить у воду.

Сьогодні вода темна, аж чорна.

«Що я тут роблю? Що від нього хочу? Мушу дати йому спокій. Йому і собі».

- Сьогодні вода якась чорна, - каже Белла.

- Вам треба навчитися плавати в будь-якій воді.

Його голос здається Беллі байдужим і далеким, немов протилежний берег.

- Навіщо?

- Не зрозумів?

- Навіщо мені взагалі вчитися плавати?

- Вас ніхто не примушував. Ви самі захотіли.

- Я не хотіла.

Белла розвертається до нього лицем. Він ніяковіє.

- Я думав, ви хотіли…

У нього чорні очі, помічає Белла. Ймовірно, вони заразили своєю чорнотою воду.

Белла робить над собою зусилля і всміхається.

- Я жартую, - каже вона, - звичайно, хотіла. Це я так жартую. Ви не ображайтеся.

- Почнемо, - видно, що він не зрозумів жарту. - Тримайте спину рівно. І розслабтеся. Вода вас не з’їсть.

- Але у воді може бути щось таке, що з’їдає…

- Помовчіть. Ви забагато говорите. Не говоріть і не думайте. Тільки пливіть.

- Я не можу не думати. Я думаю безперервно…

- Тихо!

Він бере Беллу за руки і тягне на себе. Белла втрачає рівновагу.

- Відштовхніться від дна і працюйте ногами. Я вас тримаю. Не бійтеся. Працюйте ногами, як ластами.

- Що таке ласти?

- Робіть, як я кажу!

Белла повисає на його руках.

- Ну чому ви зовсім не рухаєтесь, Белла?! Вода вас триматиме, тільки трохи їй допоможіть! Ви йдете на дно, як дерев’яна колода.

Він уперше назвав мене на ім’я, думає Белла.

- Я ніколи не навчуся. Залиште мене.

- Я вас не залишу.

- Справді?

Він раптом зупиняється і, дивлячись чорними очима в чорну воду, каже:

- Що ви від мене хочете, Белла?

Медсестра Аллочка вихром уривається до кабінету і сідає навпроти Григорівни.

- Ви чули? - таємничо починає вона.

- Що? - Григорівна почуває себе немічною і навіть трохи хворою. Григорівну дратує Аллочка і оцей її невідомо звідки почерпнутий запал.

- Пам’ятаєте ту сумашедшу кошатницю, що до нас приходила? Ви ще казали, що вона ваша сусідка. Якесь таке странне ім’я - французьке чи італьянське…

- Угорське.

- Ну да, угорське.

- І що? Кажи, не інтригуй.

Аллочка вичікує паузу.

- Зробити вам чай, Григоровна? - каже.

- Алла! Що там случілось?! Що ти знаєш?

- Сьогодні вранці її забрали.

- Хто забрав? Куди?

- Ну, в психушку. Мені водітєль «швидкої» розказав, а я зразу поняла, що це вона.

Григорівна підводиться і нервово ходить навколо Аллочки.

- Навряд чи це вона. Чого б її мали забирати?

- Григоровна, тут сомнєній бути не може. Сто процентів наша кошатниця. Всьо, як ви казали: перший поверх, шоста палата!

Аллочка дістає з сумки два пряники, один їсть сама, інший дає Григорівні.

- Візьміть, скушайте, підкріпіться. Небось ще нічого не їли, правда?

- Алла, розкажи все, що ти знаєш.

- А що тут розказувать. Розгулювала по вулиці в чому мать родила!

- Що?

- Да-да. Гола, зовсім гола ходила по вашій Петропавловській в сопроваждєнії двох десятків бездомних псів і котів. Зрєліще ще то! Двох санітарів пси покусали, так свою хазяйку защіщали. Такий був шум страшний, що даже сигналізація на машинах спрацьовувала.

- Цього не може бути, Алла…

- Ну да, не може… Я вам казала: баба без сексу дуріє.

Григорівна безсило опускається на крісло і закриває лице руками.

- Григоровна, з вами все в порядку? Я хочу сьогодні відпроситися пораньше. В мене в тьоті день рождєніє.

- Так, звичайно.

Григорівна хапає ротом затхле медикаментозне повітря.

- Слухай, Алла, я тебе щось попрошу взамін. Стрельни для мене в когось сигарету.

- Ви ж два года держались, Григоровна…

- І питається, нащо?

У білій лляній сорочці, з розтріпаним волоссям, широко розкритими від здивування і страху очима Белла виглядає навіть привабливою.

Якби я була чоловіком, думає Григорівна, то могла б влюбитися в неї.

Белла навпочіпки сидить на лікарняному ліжку. У палаті ще шість ліжок, але пацієнти на них не ворушаться і не дихають. Просто дивляться в стелю.

- Белла! Що сталося?! - Григорівна присідає на краєчок Беллиного ліжка. - Як це сталося?!

- Я не знаю, - відповідає Белла.

Два кремезні мужики в зелених халатах никають коридором, час до часу зазираючи в палату. Ось різниця між нами і ними, думає Григорівна, ми в білих халатах ходимо, а вони у зелених.

- Тут не можна робити різкі рухи, - каже Белла. - Не можна бігати, стрибати, кричати, пчихати, співати.

- Ну… - Григорівна мнеться, - без цього всього можна обійтися.

- Я й не скаржусь. Ні-ні. Мені тут непогано.

Григорівна мовчить.

З вікна палати видно церкву.

- У тебе гарний вид з вікна, - каже за мить.

- Ми можемо ходити в церкву молитися.

- Відпускають?

- В огорожі є дірка. Хворі лазять у церкву через дірку.

- Ніхто не тікає?

- Ніхто. Усі повертаються назад.

Григорівна підсідає до Белли ближче.

- Белла, що сталося? Ти ж вроді би була нормальна.

- Нормальна?

Напевно, не можна так зразу, думає Григорівна. Не можна на неї тиснути. Сама розкаже.

- Мені так неприємно… так неприємно через усе це, - глухо бурмоче Белла. - Я поводжуся як справжня ідіотка. Добре, що я сюди попала.

- Ну, не наговорюй на себе. Ніяка ти не ідіотка.

- Але я божеволію від цієї тиші.

Григорівна не має що відповісти.

- Тиша і довкола, і всередині, - продовжує Белла. - А я хочу закричати, заверещати на весь голос. Щоб люди не знали, куди мене подіти і як закрити мені рот.

- Заспокойся, Белла.

- Ненавиджу спокій. Ненавиджу все, що перебуває в спокої. Ненавиджу себе.

Тільки тепер Григорівна помічає, що Беллине обличчя набуло якогось хворобливого синюшного відтінку.

- Ти себе недооцінюєш, - каже Григорівна.

- А нема що оцінювати. Мене, як подумати, і не існує по-справжньому. Такий собі згусток драглистої речовини, без кольору, запаху і смаку.

- Розкажи мені, що сталося, Белла. Це якось пов’язано з мужчиною, який тобі сниться?

- Напевно, я дивилась на нього не так, як треба. Його це розізлило. І справді, чому він має мене терпіти? Він запитав, що я від нього хочу. І я сказала, - Белла запинається, - що всього. Що хочу від нього всього.

- Ох, Белла, нащо ти це зробила?!

- Бо я більше так не могла - бути з ним і без нього. Я сказала, що хочу все, а він лишень криво всміхнувся, не дивлячись на мене, і пішов геть. Нічого не відповів. Навіть не подивився на мене на прощання.

- Тобі треба його забути, - категорично заявляє Григорівна. - Забудь про нього, Белла! Господи, та що він за чоловік?! Справжні чоловіки так з жінками не поводяться!

Тіло на сусідньому ліжку заворушилося, і Григорівна сходить на шепіт:

- Май гордість, Белла, забудь про нього. Знаєш, скільки в тебе ще їх попереду?! Го-го, скільки!

Щоб не бути голослівною, розводить руками якомога ширше.

- Брешеш ти всьо, - долинає з сусіднього ліжка.

Белла лягає на ліжко так само, як решта пацієнтів. Здається, що навіть не дихає, просто дивиться в стелю.

Григорівна ніяково тупцює поруч. Врешті наважується запитати те, що їй кортіло дізнатися від самого початку:

- Белла, а чого ти голою по вулиці ходила?

Та не відповідає.

- Белла, ти мене чуєш? Скажи мені. Я твій друг. Я маю знати.

- Виявилося, що в мене немає купальника, - спокійно говорить Белла і заплющує очі.

Двоє жінок старшого віку тягнуть Беллу з собою через дірку в огорожі.

- Не бійся, - кажуть вони, - ходи з нами. Ми тільки туди і назад. Вони нічого нам не зроблять. Ми маємо на це право.

Белла вагається. Якщо чесно, то їй подобається і тут. За огорожею Белла почуває себе в безпеці.

- Я не знаю, чи хочу виходити, - каже Белла.

- Як це не хочеш?! - майже кричать жінки. - Ти мусиш! Ця церква колись була нашою.

- Нашою?

Жінки дивляться на Беллу як на божевільну.

- Колись всьо тут був монастир. А потім прийшли психи і возрадувалися.

Белла нічого не розуміє, але розуміє, що мусить йти. Перелізає через дірку в огорожі. Жінки підбадьорливо плескають її по плечі.

- А коли тут був монастир? - Белла помічає, що церква і психушка, хоч і розділені парканом, мають схожу архітектуру.

- Коли?

Жінки заскочені питанням зненацька.

- Десять років тому, ще за Брєжнєва, - упевнено каже одна.

- Вєрка, що ти мелеш? - заперечує друга. - За царя руского!

- Ну, це ти в нас по історії береш. Ідьом.

Усі троє рушають у бік церкви. Церква величезна, біла, із зеленими куполами.

- Порядна церква, - каже Вєрка до Белли. - Зараз побачиш. Даже другий поверх має. Я, правда, на другому поверсі ще не була - не встигаю добігти…

- А священик в церкві є?

- Який священик?! Церква недєйствінна. Там тільки музейні работнікі, падли, жити нам не дають. Ганяють туди-сюди, ніби ми свині, а не люди. Не мають права! Як будуть щось тобі казати - посилай куда подалі. Не мають права. Це всьо наше було!!!

Белла дрижить, чи то від страху, чи то від нервового збудження. Жінки проворно відчиняють перед нею масивні дерев’яні двері з кованими кільцями замість ручок.

- Ну, вперед, - кажуть. - Не бійся. Заходи як каралєва!

У церкві напівморок. Біля олтаря горять свічки. Белла ступає всередину.

- Вхід дві гривні, - чує справа від себе.

Касирка музею «Кирилівська церква» запитально дивиться на Беллу.

- Вхід у музей дві гривні.

Белла ігнорує касирку і проходить далі вглиб. Навколишні стіни розписані стертими часом фресками. Тіла, ноги, голови, німби.

- Женщіна, ви що, не чуєте мене?

- Я не повинна платити, - каже Белла, - це все колись було моє.

- Напасть, а не психи, - незадоволено бурчить собі під ніс касирка і відступає.

Белла бродить поміж стінами. На одній фігура ангела в голубому плащі із напівскрученим сувоєм у руках. Під ним напис: «Ангел, що звиває небо».

Белла притуляється до ангела, і їй здається, що вона зараз вросте в стіну, стане її частиною, однією з фресок. Ангел пильно слідкує за Беллою.

- Я так згрішила, - шепоче Белла і цілує йому ноги.

Касирка музею, вона ж, очевидно, і охорона, кидається до Белли з криком.

- Ну я ж спеціально для вас написала чорним по білому! Ну ви хоть читати-то вмієте?! Ну як мені з вами боротися?! Сидіть собі у своїх палатах - чого ви сюди ходите? Ненормальні!

Касирка тягне Беллу до виходу. Тикає пальцем в невеличке оголошення на дверях:

«Шановні парафіяни, відвідувачі музею та пацієнти психіатричної лікарні! Просимо вас не цілувати стіни церкви. Дякуємо за розуміння. Адміністрація музею»

Поруч ще одне оголошення:

«Шановні парафіяни і відвідувачі музею! Просимо вас не годувати хворих».

4

- Григоровна, ви курите?!

Артьом Миколайович з пластиковим стаканчиком розчинної кави в руках повертається з обідньої перерви в поліклініку. Григорівна стоїть біля парадних дверей, якраз біля смітярки, і похапцем докурює свою десяту за сьогодні сигарету.

- А що?

Григорівна намагається не дивитися на нього.

- Негарно лікарям курити.

- Терапевтам можна.

Артьом Миколайович усміхається і стає поруч з Григорівною.

- Хочете сьорбнути моєї кави? До сигарети кава пасує.

- Дякую, - Григорівна бере в нього пластиковий стаканчик.

Так, ніби поцілувались, думає і надпиває.

- Як у вас діла? Не заходите до мене…

- Не маю часу. Так багато всіляких побутових справ. Не хочу вам морочити голову, Артьом Миколайович.

- Григоровна, ви ніколи не морочили мені голову, бо я її втрачаю, коли вас бачу.

І як мені це витримати? - думає Григорівна.

- Може, зайдете до мене в кінці зміни? Поговоримо. У мене є ваші любимі конфєти.

- Не знаю… Напевно, не зможу…

Артьом Миколайович бере Григорівну за руку.

- Ви якось схудли чи мені здається?

- Здається. Куди мені ще більше худнути. Я і так як саранча.

- Якщо і саранча, то дуже гарненька.

Артьом Миколайович ледь помітно гладить Григорівні долоню. Долоня пече вогнем.

- Як ваша знакома… Белла? - загадково питає Артьом Миколайович.

- Добре.

- Їй більше ніхто не сниться?

- Ви знаєте, більше не сниться.

- Як жаль, - Артьом Миколайович розчарований.

- А знаєте що, Артьом Миколайович, - Григорівна впритул підступає до нього, - а знаєте що? Поцілуйте мене просто зараз. Тут і зараз. Поцілуйте мене.

Артьом Миколайович злякано витріщається на Григорівну.

- Навіщо тут, - бурмоче, - приходіть до мене в кабінет… У кінці зміни… Там спокійно, без свідків…

- Тут і зараз, Артьом Миколайович, - Григорівна заплющує очі і вип’ячує назустріч йому губи.

«Все або нічого».

- Григоровна, що ви робите? На нас люди дивляться.

- Нехай дивляться.

- Так не можна. Треба знати прілічія.

Григорівна відходить вбік і припалює одинадцяту за сьогодні сигарету.

- Як Аліна? - спокійно питає. - Передавайте їй привіт.

- Обов’язково передам, - каже Артьом Миколайович і, ошелешений, заходить у приміщення поліклініки. - До свіданія.

Треба хоч раз у житті змогти від чогось відмовитися, думає Григорівна, запускаючи в легені хмарку диму.

«Так-так. Те, від чого ми відмовляємось, робить нас сильнішими».

Григорівна швидко крокує Хрещатиком. Сонце сліпить їй очі. Григорівна мружиться і нічого крім сонця не бачить. Щось тягне її. Щось усередині неї шепоче, що треба поспішати, що в кінці шляху її, Григорівну, чекають. І вона майже біжить.

Навколо, усюди по широчезній хрещатицькій дорозі лежать мертві закривавлені тіла. Григорівна акуратно їх переступає. Не звертає на них ніякої уваги.

Не добігли, думає, не встигли.

Ще трохи, і я буду щаслива, думає Григорівна, коли війна завершується, хтось - та й зостається. І тоді цей хтось стає істинно щасливим. Так, по війні приходить щастя.

На розі Хрещатика і Прорізної Григорівна зупиняється. Шеренга військових з автоматами перекриває їй дорогу. Військові в шоломах. Григорівна не бачить їхніх лиць.

- Гей, ви! - кричить їм Григорівна. - Ану вступіться! У мене немає на вас часу. Я мушу пройти далі. Там чекають на мене.

- Ніхто тебе там не чекає, - відповідають військові.

- Ви брешете. Врешті, ви нічого не знаєте. Ви тупі як деревина.

Військові шепочуться поміж собою. Григорівна нервує.

- Вступіться, - повторює вона. - Мені треба пройти далі.

- А чому ти така впевнена, що треба?

Які невиховані, думає Григорівна, тикають мені, ніби я з ними свині пасла.

- Треба, я впевнена, що треба.

Військові розступаються, і звідти, з натовпу, виходить Артьом Миколайович. Він одягнений в офіцерський мундир. Мундир страшенно йому личить.

- Гарний мундир, - каже Григорівна.

- Григоровна, що ви тут робите?

- Я? Прогулююсь собі.

- Бреше, - кажуть військові.

- Ну добре, - Григорівна червоніє. - Я йшла до вас, Артьом Миколайович. Адже ви чекали на мене, правда?

Артьом Миколайович ховає руки в кишені.

- Чекав, але не так, щоб сильно, - тихо відповідає він.

- Ну, головне, що чекали. Тепер усе буде по-інакшому.

Військові штуркають Артьома Миколайовича в спину, мовляв, скажи їй, не тягни.

- Григоровна, - починає Артьом Миколайович, - це все, знаєте, було несерйозно.

- Несерйозно? Не бачу в тому нічого страшного. Я люблю жарти і люблю, коли жартують. Я взагалі думаю, що людям треба більше сміятися.

Артьом Миколайович мовчить.

- Я, Артьом Миколайович, знаєте, як думаю? Думаю, що між людьми головне - взаємний інтерес. Щоб люди цікавилися іншими людьми. От візьмімо нас із вами. Ви цікаві мені. Мене інтересує, що ви за людина. Як і про що ви думаєте. Як ведете себе в різних ситуаціях. Я ще зовсім вас не знаю, але при цьому дуже радію. Бо я у передчутті пізнання, розумієте мене?

- Я не зовсім вас розумію, Григоровна.

- Усе дуже просто, Артьом Миколайович! От я вам цікава? Скажіть. Вам цікаво, що я за одна?

- Я ніби знаю.

- Нічого ви не знаєте! - Григорівна відчуває, як гаряча крапелька поту стікає чолом. - Артьом Миколайович, скажіть, що ви хотіли від мене, коли так часто запрошували до себе в кабінет, коли торкались до мене, цілували мені вухо і шию? Скажіть, що ви хотіли від мене?

- Нічого, - відповідає Артьом Миколайович.

Він жестом дає своєму війську якусь команду. Григорівна її не розуміє. Вона стоїть посеред дороги, розхристана, розпатлана, на кривих ногах і високих підборах, і в грудях їй щось страшенно гучно гупає.

Артьом Миколайович зникає за шеренгою солдат. Ті прицілюються і всі одночасно, залпом, стріляють Григорівні в груди. У саме серце.

«Панфілов пагіб!»

Григорівна падає на коліна і краєм ока помічає велику багряну пляму на своїй улюбленій салатовій сукенці. Пляма чимраз більшає.

- Моє серце, - шепоче Григорівна, - воно так болить. Так болить.

Сонце затягується чорним туманом.

Кому ж я тоді цікава? - думає Григорівна.

«Хто буде мене любити?»

Прислухається до свого серця.

«Ще мить, і я вмру».

Але серце, прострелене, калатає все одно.

5

- Григорівна, куди ми прийшли?

Белла несміливо заходить усередину невідомої їй будівлі. Григорівна радісно плескає в долоні.

- Як куди, Белла? Ми прийшли плавати!

- Плавати?

Григорівна впевнено веде Беллу за собою. Вони минають хол, минають темні коридори і роздягалки і опиняються перед гігантським басейном з голубою-голубою водою. Басейн розділений чотирма смугами. Теплий хлорований пар лоскоче Беллі ніздрі.

- Але, Григорівна, я… в мене… в мене немає купальника.

- Я про все потурбувалася! На! - Григорівна виймає з сумки куплений для Белли купальник. - Він не ахті, але на перші рази вистачить. Ми будемо тут плавати кожної суботи. Ходімо перевдягатися.

Белла розгублено стовбичить на місці.

- Але я не можу. Я не вмію плавати.

- Не вмієш? Белла, ми з тобою знаємо, що це неправда. І зараз ми покажемо, на що ми здатні!

- Я ніколи не питала у вас, що це за море, в якому ми зараз є?

- Море? Ви думаєте, це море?

- Ну так. Я не бачу протилежного берега.

- А зараз? - він робить один крок у бік Белли.

- Не бачу.

- А зараз? - він уже на відстані простягнутої руки.

- Щось ледь помітне видніється над лінією горизонту. Але я не знаю, чи то земля. Можливо, то тінь моря.

- А зараз? - він стає зовсім упритул до Белли. Його губи торкаються Беллиного чола.

- Навіщо ви мене мучите? - шепоче Белла.

- Бо ви досі не навчились плавати.

- Я вже навчилась. Я вже вмію плавати.

Белла лягає спиною на воду, відштовхується, і так, на спині, пливе в глиб моря. Бачить крізь здійняті бризки його - здивованого і спантеличеного. Пливе все швидше, аж поки його фігура не зникає в сьомих хвилях. Вода стає холодною і тяжкою.

Тепер я сама, думає Белла.

Колишеться на морській поверхні. Без руху. Без болю. Без сліз.

І мільйони медуз, великих і маленьких, рожевих і фіолетових, так само колишуться поруч. Без руху. Без болю. Без сліз.

Rattus norvegicus (щур)

1

Це неможливо, переконує себе Тамара Павлівна, це неможливо. Я живу на сьомому поверсі нового цегляного будинку, а сьомий поверх - це для нього зависоко. Він не зміг би. Йому не вистачило б сміливості і нахабства. Для таких, як він, і другий - зависоко. Як він примудрився? Як йому це вдалося? Однак усе вказує на те, що він таки є.

Тамара Павлівна прискіпливо оглядає свою кухню. Виймає з шафок кухонне приладдя, обнюхує кожну тарілку і каструльку, порпається в пакетах з крупами і макаронами.

І найгірше, думає Тамара Павлівна, я навіть не знаю, що робити. Переставляти каструлі і макарони - це не вихід. Тамара Павлівна ніколи раніше не потрапляла в подібну ситуацію. Не була в такій безпосередній близькості з ним. З ворогом.

Він може бути і не один, думає Тамара Павлівна. Якщо так - то я пропала. Мені треба тікати звідси.

Зберу мінімальні пожитки, якийсь там паспорт, гроші і фотографії Софії Ротару - і піду собі геть. Бо жити в одному помешканні з ворогом я не буду. У мене є гордість. Я люблю гігієну і чистоту. Я просто помішана на чистоті. Подивіться на мою квартиру: усе сіяє і пахне. Ніякої пилюки. Речі на своїх місцях. Вискладені рівненько і акуратно, у гармонії з величиною і кольором. А він (чи вони) все зіпсував. Увірвався в моє ідеально вичищене життя й упослідив його. Тепер я смерджу. Так, я вже відчуваю, як засмерджуюсь. Ніяка дезінфекція не врятує мене від цього жахливого запаху гнилизни.

Тамара Павлівна пробує відсунути холодильник, а потім раптом дає холодильнику спокій і сідає на стілець біля вікна.

А що я зроблю, думає вона, коли він вискочить звідти, з-поза холодильника? Я ж безборонна супроти нього. Він вискочить і першим ділом кинеться на мене. Роздере пазурами обличчя. Виїсть очі. Відкусить ніс своїми тоненькими і гострими як леза зубками. Може, він тільки того й чекає, щоб я відсунула холодильник і випустила його на свободу. Може, він не може пролізти попід ним, бо має таке товсте-товстелезне черево. Ні, це помилка - відсувати холодильник. Нехай там сидить, як у тюрмі, а я тим часом подумаю.

Тамара Павлівна помічає, як уся трясеться від страху й огиди. Їй так шкода себе. Ну чого так мусило статися? Хіба вона чимось це заслужила? І чого взагалі так буває, що хтось ні сіло не впало влізає без дозволу в чиєсь житло і руйнує його затишок, руйнує все, над чим людина працювала довгі роки, ціною великих зусиль і старань.

Ненавиджу, думає Тамара Павлівна. Як я сильно ненавиджу.

Вона одягається, складає в сумочку паспорт, гроші і фотографії Софії Ротару, щільно зачиняє кухню, а потім - на ключ - квартиру, і виходить надвір. Біля під’їзду на лавці, як завжди, сидить бабця Алевтина. Відпочиває.

- Йдете кудись, Тамарочко Павлівно? - питає бабця Алевтина. - Якщо в магазин, то купіть мені, будь ласка, цукру. А я гроші віддам.

Тамара Павлівна не витримує. Їй так тяжко. Вона мусить поділитися з кимсь своїм горем. Плачучи, вона обіймає бабцю Алевтину і приречено каже:

- Щур вигнав мене з моєї хати.

Бабця Алевтина і не таке чула за своє життя. Її неможливо чимось налякати чи збентежити. Безстрашна бабця Алевтина просиділа на лавочці під під’їздом тридцять з лишком років і допомогла силі-силенній людей. Люди підсідають до неї, ніби просто щоб хвильку перепочити, а насправді щоб розповісти свою біду і почути у відповідь мудру пораду.

Але справа Тамари Павлівни не буде легкою, - так думає бабця Алевтина. Ти повернувся, думає вона, ти прийшов, щоб відімстити мені.

- Звідки ви, Тамарочко Павлівно, знаєте, що то таки щур? - солоденьким голоском, так, щоб не зчинити ще більшого переполоху, запитує Тамару Павлівну бабця Алевтина. - Ви його бачили? У високі цегляні будинки щури рідко забігають. Миші можуть, а щури навряд чи.

- Це щур, - відповідає Тамара Павлівна і заходиться ридати ще дужче. - Я знаю, що це щур. Я чую його. Я чую його запах! Чую, як він підриває паркет за холодильником і як задоволено посопує!

- Ну-ну, Тамарочко Павлівно, я вірю вам, - каже бабця Алевтина і погладжує сусідку по спині. - Щура неможливо сплутати з мишами, я вірю вам. Як ви кажете, що це щур, значить щур. Тільки він може посопувати за холодильником.

- І посопує! - плаче Тамара Павлівна. - І шкребеться так, що мурашки по тілу бігають! І хропе деколи! Якби ви чули, як він хропе! Як… як…

- Як чоловік, - підказує бабця Алевтина.

- Як чоловік! Як мужик!

Бабця Алевтина скрушно похитує головою, і її руки непомітно для Тамари Павлівни починають нервово посіпуватися.

Ти прийшов, думає бабця Алевтина, через так багато років. Не полінувався. Хоч був такий страшенно лінивий. Але я тебе не боюся, твердить про себе бабця Алевтина, бо я не маю чого тебе боятися. Я нічим перед тобою не завинила, а навпаки - зробила те, що мусила.

- Як мені тепер бути?! - Тамара Павлівна заламує в істериці руки. - Я не можу туди повернутися! Я не зможу переступити поріг власної квартири. Він там сидить! Причаївся! Торжествує!

- Найперше, - починає бабця Алевтина, - треба заспокоїтися і перестати його боятися. Він цього хоче. Щоб його боялися. Але насправді це всього лишень щур. Брудний, гидкий, облізлий і смердючий, але не небезпечний.

- Я знаю, що зробити, - каже Тамара Павлівна, - купити щурячої отрути! Він з’їсть і вмре.

Яка вона ще молода і недосвідчена, думає бабця Алевтина, дивлячись на сорокарічну Тамару Павлівну. Наївна. Хоче так легко з ним упоратися.

- Так то воно так, - провадить бабця Алевтина, - але щур отруту не зачепить. Він не буде її їсти.

- Чому? - дивується Тамара Павлівна. - Отрута спеціально щуряча. Він нічого не запідозрить. З’їсть і здохне. Чого щур має не їсти спеціальну щурячу отруту?

- Бо він хитрий.

Хитрий. Ти був хитрий, думає бабця Алевтина, а я була ще хитріша. Я тебе обдурила. З тобою інакше не можна було. Тільки ще більшою хитрістю.

- Колись, - каже бабця Алевтина, - до моєї хати теж був забіг щур. Я боролася з ним чотири роки.

- Чотири роки?! - Тамарі Павлівні йде обертом голова.

- Так, чотири роки. У нас була така гра. Хто кого обдурить. Хто виявиться хитрішим. І він програв.

Бабця Алевтина гордо випростується на лавці, ніби ще досі з кимсь воює.

- Ось що я вам скажу, Тамарочко Павлівно, повертайтеся до себе додому. Врешті-решт це ваш дім, тож поборіться за нього. Не бійтеся щура. Живіть з ним. Вивчіть його характер. Втріться до нього в довіру. А потім, коли він вже перестане від вас ховатися, коли довіриться вам і втратить пильність - тоді завдайте смертельного удару. У найнесподіваніший момент. Спідтишка. У спину. Як і годиться справжній жінці.

Уявіть собі, що бабця Алевтина не завжди була бабцею. Колись, і це було дуже давно, вона була просто Алевтиною. Не красунею, але й не потворою. Не мудрою, але й не дурною. Не багатою, але й не бідною. І вона мала чоловіка, з яким прожила чотири роки.

Вони познайомилися в технічному училищі. Алевтина працювала там прибиральницею, а він - сторожем. Називався Омелян. Був товстий і незграбний, любив голосно реготати і кидати масними жартами.

Омелян дивився на Алевтину як на повну миску салату олів’є, який треба з’їсти, щоб не зіпсувався до завтра. Алевтина сплутала цей його голодний погляд з пристрастю. Одружилася з ним і привела до себе додому, у тісну квартирку на дві кімнати.

Омелян відразу тут прижився. Обклав квартиру своїми речами, які ні до чого не пасували. Заполонив кімнати своїм неприємним запахом, який дуже нагадував запах гнилої картоплі. Безперервно в чомусь порпався, тягав з вулиці на балкон усілякий непотріб і казав при цьому: ніколи не знаєш, що тобі може пригодитися.

Він не чистив уранці зуби і взагалі їх ніколи не чистив. Ніколи не мив свою густу руду шевелюру, не підстригав волосся, що росло з вух і носа, а на мізинному пальці правої руки відрощував довгий жіночий ніготь, який використовував як відкривачку для бляшаних консервів.

Омелян безперервно в хаті курив і збивав сигаретний попіл в улюблені вазони Алевтини. Постільна білизна під ним завжди була чорною, а шкарпетки, коли б не одягалися, завжди смерділи каналізацією.

Але найгірше відбувалося вночі. Омелян мав звичку вночі їсти. Алевтина засинала, а він брів на кухню і жер усе підряд. Солодке, солоне, кисле, гірке, холодне, сире, смажене, тушковане, мариноване, неїстівне. Сало з мандаринами, м’ясо з морозивом, вермішель з карамельками, сосиски зі сливовим повидлом, кільку разом із алюмінієвими ложками.

- Яка різниця, що з чим їсти, - казав він, - якщо в животі все одно все змішається.

Після себе Омелян залишав гори брудного посуду, купи пір’я, кісток і крихт, спорожнілі банки, бутлі, склянки і горнята, яєчну шкаралупу на підлозі і плями олії на підвіконнику. Його очі після нічних трапез ставали маленькі і червоні, ситі і задоволені. Очі щура, якому добре живеться. Алевтина впізнала їх. Вона зрозуміла, що пропала і пропаде ще більше, якщо не буде боротися. Привела додому щура, то тепер мусить з ним боротися. Або він, або вона.

- Навіть не думай, - попередив Омелян Алевтину. - Я не такий дурний. Ти не зможеш мене позбутися. Я хитрий.

Тамара Павлівна повертається до себе додому і швидко вмикає всюди світло. На перший погляд - нічого не змінилося. Усе як було, так і є. Але це тільки на перший погляд. Він ходив тут, думає Тамара Павлівна. Уже всюди побував. І на моєму ліжку, напевно, полежав. І у ванній. І на столі все обнюхав. Усюди залишив свій огидний гнилий запах.

Але дійсно, чому я маю віддавати йому свою хату? Хата моя, і я в ній залишуся, не він.

Тамара Павлівна вмикає телевізор, щоб не так сильно боятися. Але вона знає, що там - у кухні за холодильником - причаївся її ворог. Сопе. Чекає зручного моменту, щоб напасти.

- Щурику! - раптом заводить Тамара Павлівна. - Не бійся мене. Я нічого поганого тобі не зроблю. Навпаки, нагодую тебе. Що ти любиш? Хліб? Чи ковбаску? Чи, може, і те, і те?

По той бік холодильника тиша. Сопіти також перестало.

Тамара Павлівна відрізає шматок білого батона і кидає його за холодильник.

- Чи, може, помастити батон маслом? - Тамара Павлівна ніколи не здогадувалася, що здатна на такі ніжні інтонації. - А води? Тебе напевно мучить спрага.

Хочеш питоньки? Воду? Молоко? Пиво? У мене є для тебе пиво. Ти любиш пиво, правда?

Гра виглядала так:

- Коханий, - щебетала Алевтина, - я навіть і не думала про таке!

Омелян недовірливо мружив свої маленькі червоні оченята.

- Я не хочу тебе позбуватися! Я хочу зістарітися з тобою і вмерти на одній подушці! Ось чого я хочу.

Омелян казав:

- Так-так, я тобі взяв і повірив.

Але йому було приємно. Омелян бачив, що Алевтина боїться, а більшого від своєї дружини він і не вимагав. Страх і любов - це одне і те ж. Принаймні, так думав Омелян, і в дечому він мав рацію.

Він став дуже обережним. Їжу купував і готував собі сам. Ніколи не обертався до Алевтини спиною. Ніколи не залишав її саму надовго, очевидно, для того, щоб не дати часу детально спланувати напад. Алевтина всміхалася і незмінно називала Омеляна «коханим». Розпитувала, як ідуть справи на роботі і чи його раптом не болить сьогодні живіт.

- Не болить, моя люба, зовсім не болить, - переможно відповідав Омелян, гладячи себе по столітровому череві, - і знаєш, Алюсю, мене ніколи не болить живіт. Він у мене залізний.

А якось з Омеляном сталося нещастя. Під час його зміни обікрали технічне училище. Винесли з лабораторного кабінету демонстраційний верстат. Омелян міг поклястися, що не спав тієї ночі жодної секунди. Бо він такий - дуже сумлінний. Він бездоганно сторожив своє училище. Він любив його. Він навіть добровільно витруїв з училища всіх тарганів. І тут такий прокол. Майже неймовірний. Винесли верстат, не зламавши жодного замка, жодного вікна чи дверей.

Омелян прийшов додому як побитий пес. Алевтина з обіймами кинулася його зустрічати.

- Коханий, як справи на роботі?

- Погано, - відповів Омелян. - Уночі вкрали верстат. Мені виписали догану, а гроші за верстат вирахують із зарплатні.

- Біднесенький!

Алевтина цілувала чоловіка в голову і черево, тулялася до нього, муркотіла і ластилася, як справжня породиста кішка.

- Ти лягай відпочинь, - підспівувала Алевтина, - тобі треба відпочити, коханий. У тебе стрес.

А дійсно, думав Омелян, мені треба відпочити, у мене стрес. І ліг. Укрився пледом майже з головою, так що виднілися лише його вузенькі червоні оченята. І не спав. Він боявся в цей важкий для себе момент втратити пильність.

Під вечір у Омеляна піднялася температура. Він постогнував під одіялом, а Алевтина незмінно сиділа поруч і лагідно приговорювала:

- Мій біднесенький! Не переймайся ти цим верстатом! Усе буде добре! Тобі треба відпочити. Довірся мені.

- Я хитрий, - повторював у лихоманці Омелян, - я такий хитрий! Що сталося з моєю хитрістю?

Тамара Павлівна намащує хліб маслом, кладе згори плястерик ліверної ковбаси і кидає за холодильник. По той бік - хрускіт і задоволене похропування.

Він їсть, радіє Тамара Павлівна, він довіряє мені.

Уже минув місяць, як Тамара Павлівна взялася з ним боротися.

- Ти мій щурику дорогий, - каже вона перед тим, як йти спати, - я лягаю спати. Не сумуй там без мене. Займися чимось, розважся. Моя квартира до твоїх послуг. Бігай, скільки тобі заманеться. Не бійся. Я нічого поганого тобі не зроблю, але і ти май совість. Не стрибай уночі по моєму ліжку.

Іноді посеред сну Тамара Павлівна зривається, бо їй здається, що він щойно був десь поруч, можливо, навіть під ковдрою, десь зовсім близько. Вона панічно вмикає нічник і вдивляється в присмерки кімнати. У кожен куток і закапелок. Нічого ніде. Тиша.

- А знаєш, - каже Тамара Павлівна, чистячи і без того чистий чайник, - мені якось навіть веселіше з тобою, щурику. Раніше я була така самотня, не мала до кого й слова промовити. А тепер бачиш - говорю без упину. Усе тобі розповідаю. Теркочу, ніби якась базарна баба. Ти мені вибач. Хочеш ще ковбаски? Я купила палку «Московської». Така добра, така жирна.

Омелян ніколи не забуде того поцілунку. Алевтина досі не цілувала його так. Так пристрасно.

Вона нахилилася над ним, мокрим від хворобливого поту, виснаженим, нещасним, - і поцілувала в губи. Омелянові запаморочилося в голові. Стало якось затишно і блаженно. Стало зовсім не страшно.

- Алевтино, - прохрипів він, - скажи мені. Скажи правду. Ти любиш мене?

Алевтина віддано дивилася Омелянові в очі. Тридцять секунд, хвилина, дві. Омелян чекав, і це чекання було для нього найнестерпнішим у житті. Він хотів, щоб «так». Тої довжелезної безкінечної миті Омелян віддав би свою мілку щурячу душу, тільки аби вона сказала «так».

- Я люблю тебе, - нарешті відповіла Алевтина.

І Омелян розцвів. Світ навколо захлинувся від щастя.

- Я знав це, - сказав Омелян. - А тепер, Алевтинко, принеси мені щось поїсти.

Тамара Павлівна зривається на своїй білосніжній постелі з криком відчаю, але цього разу з іншої причини. Щур тут ні до чого. Їй приснився кошмар. Їй приснилась Софія Ротару.

- Щурику! - голосить Тамара Павлівна. - Як мені погано! Який страшний мені приснився сон!

Тамара Павлівна любить Софію Ротару. Дивиться по телевізору кожен її концерт. Вичитує з газет найменші подробиці перипетій її життя. І Тамарі Павлівні здається, ні, вона впевнена, що Софія Ротару знає про це. Вона мусить відчувати таку сильну до себе любов. Посудіть самі, кожного разу під час свого концерту в телевізорі Софія Ротару дивиться просто на Тамару Павлівну. Тамара Павлівна навіть експериментувала. Відходила від телевізора вбік, і Софія Ротару вела очима за нею. Вона співає тільки для Тамари Павлівни. Вона теж її любить. Тамара Павлівна не сумнівається.

- І ось, - голосить Тамара Павлівна, - мені приснилося, що я в залі, на її концерті. Назбирала грошей на квиток, купила великий букет червоних троянд і чекаю. Софія Ротару на сцені, співає, як завжди, пречудово, і дивиться тільки на мене. Я це відразу помічаю. Я всміхаюся їй, а вона усміхається у відповідь. Я стаю така щаслива, бо мої здогади підтверджуються. Софія Ротару знає про мене, вона чекала, коли нарешті я прийду на її концерт, подарую їй букет троянд, заговорю до неї.

Вона теж мене любить. І це природно, щурику, любов за любов - так у цьому світі мусить бути. Концерт закінчується, Софії Ротару дарують оберемки квітів, а я не поспішаю. Жду, коли натовп розійдеться. Хочу побути з нею наодинці. Нарешті стою тільки я і вона. Порожня зала. Тільки я і вона. Я щаслива - вона теж. Простягаю їй свій букет. Софія Ротару дякує. Я кажу: я прийшла. А Софія Ротару: дуже вам дякую, приходіть ще. Я нічого не розумію. Думаю, напевно, встидається зробити перший крок. Я ловлю її за руку, ловлю її погляд і кажу: це я, ти впізнаєш мене? Софія Ротару вириває руку, відштовхує мене, хоче йти. Думаю, напевно боїться. Кажу: не бійся мене, це я, ти ж чекала мене, правда? І тут, щурику, стається щось страшне. Кошмарне. Двоє високих чолов’яг хапають мене попід пахи і тягнуть до виходу. Я кричу, благаю, пручаюся, а вони незворушні, як груди каміння. Я кричу: Софіє, Софійко, куди ж ти? Не відштовхуй мене! Це я! Я тебе люблю! А вона стоїть на сцені і мовчить. Холодно спостерігає за тим, як мене, ніби шкодного пса, викидають на вулицю. І викидають. У калюжу. Я бовтаюся там, сльози жалю змішуються з болотом, і я розумію, що залишилася такою самотньою, щурику, якби ти тільки міг це знати. Якою самотньою я залишилась!

Тіло Тамари Павлівни здригається від тяжких ридань.

Раптом у присмерках її спальні зблискують два червоні вогники. Вогники наближаються. Вони вже зовсім близько.

- Щурику, це ти?

На постелі Тамари Павлівни дрібні, але впевнені крочки.

- Мій маленький, ти прийшов пожаліти мене?

Тамара Павлівна перестає плакати. Ось він - цей відповідальний момент. Просто біля її лиця, навпроти, руда мордочка ворога. Тамара Павлівна гладить щура по спині, а щур лиже їй руку. Один невинний рух, одне найменше зусилля - і Тамара Павлівна знову стане вільною. Тонка шийка хрусне - і все. Ось він - цей відповідальний момент.

Алевтина подає Омеляну величезну тарілку смаженої картоплі. Улюблена Омелянова їжа. Картопля парує, ще гаряча, щойно зі сковорідки, з цибулею і перчиком. Омелян кладе тарілку поперед себе і з апетитом вдихає духмяний аромат.

Алевтина весь час поруч, ніби солдат на відповідальній військовій операції. Вона трохи бліда, але Омелян цього не помічає.

- Алевтинко, дякую тобі, - каже Омелян, - картопля так добре підсмажена, з двох сторін, саме як я найбільше люблю.

- На здоров’я, коханий, - відповідає Алевтина.

Омелян наминає картоплю, а Алевтина задоволено за цим спостерігає.

- Їж, мій коханий, їж, - каже вона, - тільки пережовуй, не ковтай усе зараз, добре пережовуй.

Омелян пережовує. Він не ковтає все зараз.

Як гарно, думає він, як іноді раптово все може змінитися на краще. Ще сьогодні вранці Омелян був переконаний, що його життя скінчено, а тепер він знову щасливий. Алевтина любить його, він любить її і поїсти. І ось є і те, й інше. І любов, і їжа. І не треба бути обережним. Війна завершилась. Вони разом зістаріються і вмруть на одній подушці.

Зненацька виделка випадає в Омеляна з рук.

- Алевтино, - кричить він, - мене заболів живіт!

- Коханий, це тимчасово. Зараз мине. Може, ти занадто смачно поїв. Так буває.

- Живіт! Мій живіт! Він дуже болить!

- Біднесенький!

Омелян корчиться на ліжку. Кричить. Алевтина незворушно стоїть поруч, ніби солдат, що хоче бачити, як його бомба знищує велике місто.

- Я викличу «швидку», - каже Алевтина. - Потерпи. Лікарі тобі допоможуть.

І всміхається.

- Алевтино! - обличчя Омеляна прозріває від жахливого здогаду. - Ти отруїла мене! Ти отруїла мене!

- Отруїла, коханий, - муркоче Алевтина, - потерпи. Зараз усе мине.

2

Бабця Алевтина сидить на лавці біля під’їзду. Вечоріє. Уперше за два довгі зимові місяці із заходу подув свіжий весняний вітер. Бабця Алевтина вдихає його запах на повні груди.

Тамара Павлівна купила бабці Алевтині цукру.

- Дякую, Тамарочко Павлівно, - каже бабця Алевтина, - якби не ви, то пила б я несолодкий чай ще довго.

- Ну, що ви, дорогенька! Навіщо тоді сусіди. Мені зовсім не тяжко купувати вам цукор.

Тамара Павлівна підсідає на лавку до бабці Алевтини. Тамара Павлівна світиться щастям - бабця Алевтина відразу фіксує суттєву зміну в її поведінці.

- Тамарочко Павлівно, і як у вас справи?

- Добре, дякую!

- Як ваш… е-е… гість?

- Я зробила так, як ви сказали. Його більше нема.

- От і чудово! - бабця Алевтина переможно потирає руки.

Як добре, думає вона, що жінки вміють бути солідарними. Жінки ніколи не залишать одна одну в біді.

Тамара Павлівна заходить до своєї квартири. Відразу йде на кухню, щоб приготувати собі чаю.

- Сьогодні на роботі таке смішне сталося, - уголос каже Тамара Павлівна, - Олена Прокопів зламала руку… - сьорбає чай, він гарячий. - У магазинах знову все подорожчало. Десяток яєць уже вісім гривень!

Тамара Павлівна зітхає. Дивиться кудись у глиб своєї кухні.

- Я така самотня, - врешті каже Тамара Павлівна, - дуже самотня. Але тепер мені легше. У мене є ти.

Corvus corax (ворон)

1

Осінь - пора старих фотографій.

Антоніна Василівна розклала два товсті альбоми з фотографіями в себе на колінах, а самі коліна вкрила пледом.

Жучка - задрипана і паршива собачка Антоніни Василівни - скавулить під дверима. Жучка хоче надвір, у туалет, але Антоніна Василівна в печалі.

- Жучка, - каже Антоніна Василівна, - потерпи хоч раз у житті. Я дивлюся фотографії. Я хочу поплакати!

Жучка продовжує скавуліти.

Врешті, думає Антоніна Василівна, я не пам’ятаю, коли останній раз виходила з нею надвір. Клята стареча пам’ять. Це було вчора? Чи позавчора? Учора мене болів поперек - навряд чи я в такому стані виходила надвір.

- Добре, - каже Антоніна Василівна Жучці. - Йдемо. Твоя взяла.

Антоніна Василівна підводиться з крісла, а Жучка радісно вимахує однією третьою свого надірваного ліфтовими дверима хвоста.

- От сволочі! - вигукує Антоніна Василівна, торкнувшись до батареї у вітальні. - Уже листопад, а опалення і не думають включати!

Одягає своє пошарпане, але колись страшенно модне бордове демісезонне пальто «джерсі». Гладить комірець зі стриженого песця. Взуває чорні чоботи, і на правому, як завжди, розходиться замок.

Треба купити собі нові чоботи, думає Антоніна Василівна, бо скоро не буде в чому вигулювати Жучку. Поруч з метро «Мінська» нещодавно відкрився магазин «Взуття по 50 гривень». Антоніна Василівна бачила на вітрині магазину напис, обвішаний різнокольоровими кульками: «Ми вже відкрились». Треба буде туди зайти. Раз уже відкрились, то треба зайти.

У коридорі Антоніна Василівна завмирає і прислухається.

Ну не може цього бути! Невже знову?! Скільки можна?! Люди остаточно втратили совість!

- Я їм зараз покажу! - викрикує Антоніна Василівна. - Жучка! За мною!

Вона виходить з квартири і спускається на ліфті з другого поверху на перший. Жучка збігає сходами.

Тут, на першому поверсі, музику чути сильніше. Антоніна Василівна йде на звук.

Може, я і присліпувата стала, але зі слухом у мене поки що все гаразд, думає вона. Ні встиду, ні совісті.

У шостій квартирі двері прочинені. Антоніна Василівна сміливо заходить усередину. Жучка дріботить услід за нею.

Зараз я їм влаштую дискотеку, думає Антоніна Василівна. Зараз вони в мене поспівають.

Квартира виявилась нежилою. Ніяких меблів, ніяких побутових речей. Коридорчик і одна кімната з дзеркальними стінами. Антоніна Василівна спершу навіть розгубилася. Власне відображення в дзеркалах їй не подобається.

Яка я стала стара і згорблена, думає.

На підвіконнику масивний магнітофон, увімкнений на повну потужність. Антоніна Василівна корчить незадоволену кислу гримасу, а Жучка береться підспівувати на свій дзявкотливий собачий манер.

- Закрий писок, Жучка, і без тебе тошно!

Антоніна Василівна озирається в пошуках жертви.

І раптом бачить перед собою дивовижну істоту чоловічої статі в атласі і блискітках.

- Господи, що тут відбувається? - бурмоче Антоніна Василівна собі під ніс.

Фавн кілька секунд витріщається на гостю, а потім дивним ненормальним кроком пливе до магнітофона і стишує звук.

Гомік, думає Антоніна Василівна, або ще гірше - трансвестит. Куди я потрапила? Нагло придушать мене тут, і ніхто не спохватиться.

- Що вам треба? - каже істота в атласі і блискітках.

Антоніна Василівна зауважує, що це доволі молодий хлопець, смаглявий, із загельованою чуприною і загримованим обличчям. Синя атласна сорочка з рюшем на розхристаних грудях, чорні широкі штани з лампасами, лаковані туфлі на підборах.

- Молодий чоловіче, ви чого вирядилися, як клоун? - гнівно каже Антоніна Василівна, ніби це її якимсь чином стосується.

- А яке ваше діло? Що вам узагалі треба?

- Вимагаю більше поваги! - видає Антоніна Василівна. - Не шануєте мене, то принаймні вшануйте старість!

- Я ніяк вас не образив.

- Ага, не образили! З одного вашого вигляду мені лупається від сорому лице.

- Я вас не просив на мене дивитися.

- Молодий чоловіче! Ви не живете на безлюдному острові! Будете жити на острові, то, будь ласка, ходіть хоч у спідницях, хоч голяком! А тут, серед людей, прошу, одягайтеся так, як це годиться робити чоловікам!

Хлопець, очевидно, зрозумівши, що швидко конфлікт владнати не вдасться, повністю вимикає магнітофон і підходить ближче до Антоніни Василівни.

- Е-е-е… шановна, що вам від мене треба?

- Антоніна Василівна. Мене звати Антоніна Василівна.

- Антоніна Василівна, що…

- Антоніно Василівно! В українській мові існує кличний відмінок.

Хлопець сердито зціплює зуби.

- Антоніно Василівно! Що вам від мене треба?

Антоніна Василівна випростується з усією гордістю, на яку тільки здатна її старість.

- Ви дуже гучно крутите музику.

- Але я маю на це право! - обурюється хлопець.

- Звичайно, ви маєте право, проте не забувайте, що інші теж мають право. І ваше право, молодий чоловіче, закінчується там, де починається право інших!

- Зараз день, шановна. Чи як правильніше сказати - шановно!

- Не пискуйте мені. Я хочу, щоб ви припинили крутити свою дурацьку музику.

- Вмикати музику дозволено до десятої вечора.

- Якщо вона нікому не заважає.

- А вам вона заважає?

- Заважає! І мені, і Жучці.

- Хто така Жучка?

- Жучка - моя собачка. Музика її збуджує, і Жучка починає скавуліти. Уявіть, що робиться в моїй квартирі, коли ви так невинно собі тут крутите магнітофон.

Хлопець помічає біля ніг Антоніни Василівни паршивого безхвостого пса - суміш болонки, пуделя і благородної бездомності. Йому стає смішно.

- Я не бачу нічого смішного, - каже Антоніна Василівна. - Якщо ви далі вмикатимете музику, я викличу міліцію.

- Міліцію?! Хіба я роблю якийсь злочин?!

- Так. Ви заважаєте мені. Ви заважаєте мені… жити.

Антоніна Василівна розвертається, щоб піти геть.

- Жучка! За мною.

Але Жучка зайнята. Її сечовий міхур не витримав випробовувань музикою і часом.

- Скандальна стара баба!

Антоніна Василівна через ланцюжок на вхідних дверях пильно оглядає свого сусіда з першого поверху.

- О, ви змінили наряд? - каже вона. - Джинси і футболка личать вам куди більше.

- Навіщо ви викликали міліцію?!

- Я вас попереджала. І викличу знову, якщо виникне потреба.

Хлопець втомлено зітхає.

- Може, ми з вами якось домовимося?

- Не думаю, що нам удасться.

- Я не можу без музики.

- А я можу.

- Ви не розумієте.

- Слухайте, - каже Антоніна Василівна. - Мене не цікавить, чим ви там, у вашому притоні, займаєтесь. Але надалі робіть це в тиші. Тиша корисна для таких молодих людей, як ви. У тиші є над чим подумати. А ви, я бачу, думаєте вкрай рідко.

У проймі дверей з’являється Жучка. Вона радісно дзявкотить.

- Ваше подобіє пса насцяло мені на паркет, - безсило каже хлопець.

- Жучці, до вашого відома, більше років, ніж вам!

Антоніна Василівна з гуркотом зачиняє двері.

Хвильку роздумує, а тоді знову їх відчиняє.

Хлопець стоїть там, де стояв.

- Мені не те, щоб цікаво, молодий чоловіче, але так… просто… заради інформації. От, чим ви там займаєтесь?

- Танцюю.

- Танцюєте?

- Танцюю.

Антоніна Василівна мовчки повертається до себе в квартиру.

От зараза, думає вона, мій темперамент доведе мене до могили.

Тільки би не прокинутись… тільки би не прокинутись… Тьху!

Антоніна Василівна розплющує очі. Одразу бачить двох ворон, які сидять на електричних дротах і дивляться на неї через вікно.

Жучка лиже Антоніні Василівні ноги.

- І що я тепер буду робити, - зітхає Антоніна Василівна. - Ще надто рано для усього.

Читати не хочеться. Перемикати телевізор теж. Не хочеться дивитися у вікно, бо там надто мрячно. Нічого не хочеться.

Антоніна Василівна згадує про старі фотографії. Можна було б зайнятися ними.

- Але кого ти обдурюєш, - каже сама собі. - Усі ті фотографії ти знаєш напам’ять. Ти вже надто довго стара.

Антоніна Василівна примушує себе встати. Закутується в плед. Бере з полиці першу-ліпшу книжку і вмощується з нею в крісло. Наугад розгортає книжку.

«Я научилась просто, умножить…»

А що, думає Антоніна Василівна, таки навчилась. Тільки тепер навчилась. Я живу просто, але так, як мені подобається. Мені добре. Спокійно. У мене навіть є деякі плани на майбутнє. Є люди, з якими я іноді зустрічаюся і мило спілкуюсь. Але головне - я. Мені добре самій з собою. А чого ще хотіти? Це в житті головне - коли добре самій.

«Я научилась просто, умножить…»

У цій фразі звучить якась туга, якась болюча гірка самотність. Вона не стосується мене, думає Антоніна Василівна. Я не самотня. У мене є багато що.

- Ти хочеш надвір, Жучка?

Жучка завжди хоче надвір. Вона радісно вимахує навсібіч однією третьою хвоста. Лиже Антоніні Василівні ноги.

- Припини це, Жучка! Я не мила ноги з Великодня!

Може, я й не зробила всього, що хотіла, думає Антоніна Василівна, ходячи базаром у пошуках несепараторної сметани. Далеко не все. Але людина, як правило, хоче більше, ніж може. І це нормально. Людина повинна багато чого хотіти, щоб зробити хоча б щось.

- Ця сметана сепараторна чи натуральна?

Продавчиня молочного відділу пильно розглядає Антоніну Василівну.

- А вам яку треба?

- Натуральну.

- Уся сметана натуральна. Попробуйте. Не сметана, а вершки. Зараз вона ріденька, бо свіжа. Але за ніч у холодильнику загусне так, то ножем не розріжете.

Я, наприклад, ніколи не фарбувала волосся, але завжди цього хотіла, думає Антоніна Василівна.

- А сметана ваша, домашня? - питає в продавчині.

- Моя! Аякже! Чия ж іще?!

- І у вас є корова?

- Жіночко! Ну а звідки, по-вашому, у мене сметана, якби не було корови?

- І як вашу корову звати?

Продавці за сусідніми лотками, які, як виявилося, уже давно слідкують за розмовою Антоніни Василівни і молочниці, пирскають сміхом. Однак сама молочниця спантеличена.

- Звати? Ніяк. Просто корова. Вона має якось зватися?

- У мене, приміром, є собачка, - каже Антоніна Василівна. - Її звати Жучка.

- Ну, то собачка, а то корова.

- Не бачу різниці.

- Не бачите?! Ваша собачка не дає молока!

- Ваша корова теж, - каже Антоніна Василівна, проходячи до наступного лотка.

І ще, думає Антоніна Василівна, я ніколи не була в Буенос-Айресі. Але я багато де не була.

Антоніна Василівна обережно натискає на дзвінок квартири, що нижче поверхом. За мить двері відчиняються.

- Ви?!

- Я теж рада зустрічі. Можна зайти?

- Що вам треба? Я не вмикаю музику.

- Саме про це я хочу поговорити.

Антоніна Василівна без запрошення заходить до квартири.

Танцюрист одягнений у синю атласну сорочку з рюшами на грудях і в чорні штани з лампасами. Цього разу Антоніні Василівні подобається його вбрання.

- Я не буду просити вибачення, - упевнено каже Антоніна Василівна.

- Я і не сподівався.

- Для занять танцями мусять бути інші місця. Якісь там будинки культури, наприклад.

Хлопець мовчить.

- Але в мене є для вас пропозиція, - Антоніна Василівна хвильку роздумує. - Я дозволю вам вмикати музику, якщо…

- Якщо?

- Якщо ви дозволите мені приходити і дивитися.

- Дивитися на що?

- Ну, як ви займаєтесь.

Вони стоять одне навпроти одного як хижак і жертва. Але жертва пручається. Якби Антоніна Василівна мала вуса, то зараз вона б загадково в них посміхалася.

- Це шантаж, - каже хлопець.

- Це ділова пропозиція.

- Але тут нема на що дивитися, - жертва розгублено розводить руками. - Нема нічого цікавого в тому, щоб дивитися, як я тренуюсь. І мені буде незручно.

- А ви не звертайте на мене уваги. Я буду тихенько сидіти в кутику і мовчати. Буду німа як риба.

- Навіщо вам це?

Антоніна Василівна фальшиво по-старечому зітхає.

- Зрозумійте мене. Я вже п’ять років на пенсії. Мені так нудно.

- Ходіть у театри.

- Молодий чоловіче, не вчіть мене жити! Якби я хотіла ходити в театри, то ходила б. До речі, як вас звати?

- Віктор.

- Ну то як, Вікторе, ви приймаєте мою пропозицію?

Віктор безпорадно чухає потилицю.

- Ви справжня напасть для мене, - тихо каже.

- Повірте, це не найгірше, що з вами могло статися.

- Добре. Приходьте. Але якщо будете мені заважати, то…

- Я не буду вам заважати. Обіцяю.

Антоніна Василівна задоволено потирає руки.

- Почнемо, - хазяйновито каже вона. - Я тільки збігаю за Жучкою.

- Ми не домовлялися про Жучку!!! Вона сцить на паркет!

- Вікторе, - виразно, по-менторському, каже Антоніна Василівна, - навчіться приймати те, що з вами відбувається, з належною гідністю.

2

Він танцює - вона сидить на табуретці в кутку кімнати і спостерігає. Склавши руки на колінах. Замислено схиливши голову.

Він час до часу ловить у дзеркалі її погляд. Збивається і починає все спочатку.

Жучка умиротворено дрімає біля табуретки, іноді прокидаючись, щоб видати довге пронизливе скавуління.

- У вас все блискуче. Навіть туфлі, - раптом каже Антоніна Василівна.

Віктор удає, що не чує, але тим не менше ніби між іншим зиркає на свої туфлі. Звичайні лаковані танцювальні чоловічі туфлі. Знизує плечима і продовжує танцювати.

Синя атласна сорочка намокає від поту на спині і під пахами.

Минає година - він безперервно танцює. По кілька разів повторює одні і ті ж рухи. Кружляє. Кидається ногами вперед і вбік. Крутить тазом.

- Ви вертите задницею гірше, ніж якась… пропаща жінка, - знову озивається Антоніна Василівна.

- Вам не подобається?

Антоніна Василівна запинається.

- Ну, не знаю. Просто це виглядає непристойно.

- Танець - це завжди непристойно.

- Я колись танцювала в народному ансамблі. Там було все пристойно. Я маю на увазі - ми не вертіли задницями.

Віктор нічого не відповідає. Антоніна Василівна ніяково перебирає пальцями.

- Але я не довго танцювала. Керівничка ансамблю сказала, що я не підходжу. Сказала, що затовста. Хоча сама вона важила не менше ста кілограмів.

Жучка сонно підводить голову і скавулить.

- Ви їй вибачте, - виправдовує Жучку Антоніна Василівна. - Жучка рідко слухає музику. Вона більше любить читати.

Надя - закадична подруга Антоніни Василівни - приходить раз-два на місяць, щоб випити чаю і перевірити, чи все в порядку. Антоніна Василівна відчуває, коли Надя має прийти, фізично. Антоніна Василівна реагує на Надю так, як деякі гіпертоніки на зміну погоди.

- Надєжда! Яка несподіванка! - вигукує з порога Антоніна Василівна.

Надя стала Надєждою дуже давно. У часи своєї молодості вона безперервно наспівувала пісню «Надєжда - мой компас зємной».

- Як поживаєш? - Надя швидким кроком заходить у вітальню, вмощується в крісло біля вікна і протяжно зітхає. - Ну, розказуй, - каже.

Антоніна Василівна знає сценарій бездоганно. Вона присідає на канапу поруч з Надею.

- А що розказувати? Усе по-старому.

Надя тільки цього й чекає.

- Помер Артьомов і Болеславський. Артьомов від інфаркту, Болеславський від цукрового діабету.

Антоніна Василівна смутно пригадує Артьомова і Болеславського.

- Заміть, - продовжує Надя, - умирають самі мужчини. Самі мужчини.

- За статистикою, вони менше живуть, - підтримує розмову Антоніна Василівна.

- При чому тут статистика, Антоніно! Мужчини вмирають з двох причин. Перша - їх заїдають жони, як, наприклад, Артьомова. Подумати тільки - здоровий був чоловік! Спортом займався! Друга причина - алкоголь і неправильний образ жизні.

Надин погляд нишпорить по кімнаті в пошуках компроматів. Надя все знає і всюди встигає. Надя - секретар Бога на землі.

- Може, чаю, Надєжда?

- Давай. Тільки не забудь дві ложки цукру. Не розумію, як можна пити чай без цукру.

Вони переходять на кухню. Надя безцеремонно зазирає в холодильник і в сміттєвий кошик, а Антоніна Василівна вдає, ніби цього не помітила. Усе йде за сценарієм.

- А в тебе що нового? - питає Антоніна Василівна, заливаючи чайник із заваркою окропом.

- Да так, організовую помаленьку соціальну жизнь.

- Соціальну жизнь?

- Уяви собі. Дискотека для старичків. У п’ятницю. Ти обязатєльно маєш бути.

Антоніна Василівна сміється.

- Надєжда! Що ти придумала?! Яка дискотека?!

- Да ти мені ще дякувати будеш! - Надя ображено надуває крихітні вицвілі губки. - Три місяці місце вибивала! Всьо таке, жива музика, мужчин і женщин порівну, мужчин даже більше…

- Мужчини ж повмирали всі…

- Антоніна, не єхіднічай! Всі знакомі просто в захваті. Даша Мєчнікова собі новий наряд спеціально купила. Готуються баби по повній програмі. Завивки, омолодітєльні маски для лиця…

- Ти здуріла, Надєжда.

- А чого здуріла?! Я тебе, Антоніна, не понімаю. Якщо шістдесят лєт, то що - скласти на грудях руки і смерті дожидатися?! А тут - реальна возможность знайти собі на старість мужика.

Антоніна Василівна аж підскакує від хвилювання.

- Та на який чорт він мені здався?! Усе життя без мужика обходилася, так щоб тепер мені криша поїхала?!

- Не кричи, Антоніна, - Надя складає руки докупи, немов у молитві. - Я тобі от що скажу. В старості мужик навіть більше потрібен, ніж в молодості. В молодості чих-пих, сама собі туда-сюда - і добре. А на старість хочеться, щоб хтось поруч був. Не мені це тобі говорити. Сама знаєш. Тільки в позу не понятно для кого стала.

- Пий чай, Надєжда, а то вистигне.

Вони деякий час мовчки п’ють чай. Дві чорні ворони сидять на електричних дротах за вікном. Антоніні Василівні добре видно їхні мордочки і дзьоби.

Надя раптом, як гуска, витягує шию, прислухаючись до чогось.

- Антоніна, - вигукує вона, - як ти це терпиш?! Музика так гримить, що аж люстра труситься!

Антоніна Василівна обережно ставить чашку з чаєм на блюдце.

- Я би на твоєму місці міліцію викликала!

- Я й викликала, - спокійно каже Антоніна Василівна. - Не допомагає.

- Боже, яка молодьож пішла! Слухай, хочеш, я піду туди і таке їм влаштую, що більше ніколи музики не захочеться!

- Не треба, Надєжда, я сама з цим розберуся.

- Ти завжди була така, - Надя знову складає в молитві руки. - Надто інтелігентна, щоб себе захистити.

Надя востаннє пробігається квартирою, щось фіксує собі у своїй маленькій голові, прицмокуючи, і вирушає далі в пошуках нових пліток і смертей.

- Гляди мені, Антоніна, як не прийдеш на мою дискотеку - обіжуся по гроб віку. В цю п’ятницю. Я тобі ще нагадаю по телефону. Не хочеш мужиків, то хоч старих знакомих побачиш. А то сидиш тут, як тхір у норі.

- Слава богу, - бурмоче собі під ніс Антоніна Василівна, коли за Надею зачиняються двері.

Але на спокій сподіватися ще зарано. До вечора Антоніна Василівна співатиме «Надєжда - мой компас зємной».

Антоніна Василівна спершу навіть не зрозуміла, що відбувається.

Вона добре поспала, її нічого не боліло, нічого не снилося. Вона встала з ліжка і за звичкою підійшла до вікна. Упевнитися в тому, що світ ще на місці. І він був на місці, але білий.

- Жучка, сніг випав, - тихо каже Антоніна Василівна.

Жучка з радісним гавчанням вистрибує на підвіконник.

- Тепер буде легше, - продовжує Антоніна Василівна. - Я люблю сніг. Люблю зиму. Узимку всі люди стають дітьми.

Антоніні Василівні страшенно хочеться різдвяної їжі. Куті і вареників з оселедцем. Разом. Однією ложкою кутю, іншою - вареник з оселедцем. Антоніна Василівна ковтає слинку. Вона вже сто років не їла цих вареників.

- Жучка, вдягайся! Ми йдемо!

Антоніна Василівна навстіж відчиняє шафу з одягом. Шафа забита блузами, сукенками і светрами різних років і фасонів.

Так, думає Антоніна Василівна, сьогодні я одягнуся по-святковому. Сьогодні свято.

- Вікторе, я вас вітаю, - урочисто щебече Антоніна Василівна.

- З чим? - ліниво питає Віктор.

- З першим снігом.

Антоніна Василівна подобається собі. Вона стає посеред дзеркальної кімнати, розглядаючи свій наряд з усіх сторін.

- Я вас не впізнаю, Антоніно Василівно, ви одяглися як справжній клоун! Що за сорочка?! Що за спідниця?! Ви зібралися в бордель?

Віктор насолоджується кожним своїм словом. Око за око, думає він.

- А босоніжки? На вулиці зима, а ви в босоніжках. Антоніно Василівно, з вами все гаразд?

- Хлопче, сьогодні в мене дуже хороший настрій, і вам не вдасться його зіпсувати. Швидше навпаки.

- Тобто ви МЕНІ зіпсуєте настрій?

Антоніна Василівна пропускає його репліку повз вуха.

- Мені прийшла в голову геніальна ідея, Вікторе.

- Я вже її боюся!

- Ну чого так відразу, - Антоніна Василівна присідає на табуретку. - Ви мені подобаєтеся саме за сміливість.

Віктор вимикає магнітофон.

- Розумієте, - починає Антоніна Василівна, - мене завжди всі боялися. Ви не питали, а я вам не казала… Я майже сорок років пропрацювала у школі…

- Я мав би здогадатися, - Віктор корчить театральну гримасу. - Ви абсолютно неадекватні. Кажуть, учителів зі стажем не допускають свідчити в суді. Надто мінливий психічний стан…

- Молодий чоловіче! Слідкуйте за своїм язиком!

Антоніна Василівна нервово йорзає на табуретці.

- Не стовбичте. Присядьте, - каже.

Віктор спирається ліктями на підвіконник.

- У цій кімнаті одна табуретка, і ви зайняли її.

Він глузливо всміхається, і Антоніна Василівна зауважує, що їй це подобається.

- Я викладала літературу.

- Ого! Я думав математику. Як правило, математички найнестерпніші. Та, що вчила мене, її звали Мирослава Миколаївна, так ось - вона любила бити дітей указкою по пальцях.

- Я ніколи не била своїх учнів! - спалахує Антоніна Василівна і вже спокійніше додає: - Вони і без того мене боялися.

- Я вважаю, що це неправильно.

- Я теж так вважаю. Але учні все одно боялися. Хоч я ніколи навіть голос не підвищувала. Я була добрим учителем.

- Можу собі уявити.

В Антоніни Василівни горять щоки.

«Якби він міг побачити мене тоді, сорок років тому, чи я сподобалася б йому?»

Антоніна Василівна встає з табуретки і відвертається. Бачить у дзеркалах відображення його відображення. Воно з цікавістю за нею спостерігає.

- Антоніно Василівно, ви так рівно тримаєте спину, що багато хто з бальників вам би позаздрив.

- Моя покійна бабця штурхала мене кулачками в спину, коли я сутулилась. Я досі іноді відчуваю ці її кулачки.

Антоніна Василівна глибоко вдихає.

- Але ось що я вирішила… подумала. Я буду викладати вам літературу.

Віктор здивовано округлює очі.

- Адже ви за своїми танцями все профукали, хіба ні? Сумніваюся, щоб ви прочитали більше ніж десять книжок. Так, я даю вам не більше десяти книжок.

- Антоніно Василівно, але…

- Це не займатиме багато часу. Кілька годин на тиждень. Ви не уявляєте, як багато цікавого я можу розказати. Література - це світогляд. Без літератури ви ніхто. Вош дрожащая.

Віктор мовчить.

- Не думайте, навіть для того, щоб танцювати, треба знати літературу. Ви не зможете без літератури добре танцювати. Танці - це не мова тіла, як ви собі думаєте, це, мова… душі…

О боже, що я виговорюю, думає Антоніна Василівна.

- Але мені не потрібні уроки літератури.

Антоніна Василівна дивиться на нього і впевнюється, що це правда. Він не жартує. Йому не потрібні уроки літератури. Він говорить серйозно і остаточно.

Антоніна Василівна здригається ніби від удару. Чує, як кров стікає в ноги, чує, як крихітні кулачки тереблять спину, і голос бабці звідкись ізсередини: «Ти, вороже кривавий, тобі тільки гульки в голові».

Дурепа, думає Антоніна Василівна, яка ж я дурепа!

Вона мовчки кидається геть з кімнати, а Жучка, вишкіривши зуби, тричі люто гавкає на Віктора і дріботить услід за хазяйкою.

- Ти прийшла! Молодець! Я знала, що ти прийдеш!

Надя обіймає Антоніну Василівну. Від Наді заносить ядучим малиновим запахом за десять гривень.

- Як тобі наша дискотека? Супер, правда?

Антоніна Василівна оглядає з десяток бабів різного стану збереженості, з паличками і без, розмальовані, нарядні, схожі на монструозних ляльок. Діди - їх п’ятеро - ніяково стовбичать поруч, намагаючись сховатися один за одного. Ще двоє - музиканти. Сидять на мініатюрних розкладних стільчиках і грають на потріпаних баянах.

- І музика жива. Усе, як має бути, - говорячи це, Надя цвіте і пахне ще дужче.

Музиканти заводять якийсь ностальгійний віденський вальс. Дві баби, навряд чи знайомі між собою, без жодного слова, без анінайменшої емоції на обличчі, беруть одна одну попід руки і немов дерев’яні тут же, на місці, переставляють ноги, імітуючи танець.

- Я не думала, що дискотека, як ти, Надєжда, це називаєш, відбуватиметься в переході метро, - каже Антоніна Василівна.

Надя наперед заготувала собі контраргументи.

- Дорогуша, - вигукує вона, - цей перехід на «Театральній» - саме підходяще місце для нашої дискотеки! Подивися - ніби справжній бальний зал. Усюди мармур, підлога шо нада, колони. А яка акустика - лишень послухай!

Віденський вальс у розпалі. Інші баби, беручи приклад з найсміливіших, теж попарувалися і танцюють. Діди нервово курять збоку.

- Крім того, - продовжує Надя, - у цьому переході ніколи не буває людно.

- Слава богу, - бурмоче Антоніна Василівна.

Одинокі пасажири, час до часу заходячи і виходячи з метро, на мить зупиняються, зачудовано спостерігаючи за дійством.

- Вони дивляться на нас, як на зоопарк, - кидає Антоніна Василівна.

- Та вони завидують, Антоніна! Подивися, як баби розгулялися. Нічо-нічо. Зараз і мужики підуть в оборот. Кстаті, це ще одна причина, чого я вирішила робити дискотеку тут. Щоб нагадати обществу про нас - старичків. Щоб общество побачило нас. Що ми ще не кончені.

- Але ми вже кончені, Надєжда…

Згорблений дідок з масною усмішкою виринає перед Антоніною Василівною:

- Потанцюємо, гражданочка?

- Я не танцюю, - суворо відрубує Антоніна Василівна.

- Відмовляти дуж-ж-же некультурно, - дідок усміхається ще масніше, усією своєю пожовклою вставною щелепою, і наполегливо тягне Антоніну Василівну за лікоть.

Надя по-змовницьки їй підморгує.

- Ви не розумієте, що вам говорять? - Антоніна Василівна перекрикує вальс. - Я не танцюю.

- Але чому? Я вам не нравлюсь?

- У мене замок на правому чоботі розійшовся!

Кавалер раптово дає Антоніні Василівні спокій і повертається до знудженого чоловічого товариства.

- Ти же вчителька, Антоніна, - шепоче Надя.

Вона почервоніла як рак, готова придушити Антоніну Василівну голими руками.

- Ти позориш мене як організатора.

- Але я сказала правду, Надєжда, подивися, - Антоніна Василівна нахиляється і демонструє Наді заржавілий замок на правому чоботі.

- Не юродствуй! Ти вже зовсім психічна?

- А що я такого сказала?

- Ну знаєш, Антоніна!…

Надя розвертається і йде до відфутболеного Антоніною Василівною дідка.

- Можна вас запросити потанцювати, Констянтін Констянтіновіч?

- Канєшно, гражданочка!

- Ви, Констянтін Констянтіновіч, не звертайте на мою подругу уваги. Вона трохи не в собі. Літераторша, знаєте. А це у них професіональне.

Антоніна Василівна піднімається з переходу на поверхню і йде вулицею Пушкінською в бік парку Шевченка. Падає мокрий сніг. Халява правого чобота теліпається по асфальті. Песець на комірі бордового демісезонного пальта «джерсі» намок і зі стриженого став лисим.

Яка я жалюгідна сьогодні, думає Антоніна Василівна. Аж приємно.

Голі і чорні крони навколишніх дерев чомусь нагадують Антоніні Василівні залізничні колії.

Вона заходить у безлюдний парк і сповільнює крок.

У парку треба ходити так, ніби в тебе пульс двадцять ударів на рік, думає.

Біля пам’ятника Шевченку Антоніна Василівна сідає на мокру, притрушену снігом лавку.

Я подібна на бездомну алкоголічку, думає Антоніна Василівна, але що з того? Чим вона гірша за мене?

Антоніна Василівна згадує ту алкоголічку, яку бачила нещодавно по телевізору. Алкоголічка місяць, як вийшла з в’язниці. Волосся ще не встигло відрости. Така підпухла і чорна. Вона сиділа на лавочці в якомусь парку, можливо, навіть парку Шевченка, і казала журналісту: «У мене нема паспорта. Загубила. І грошей нема, щоб новий паспорт зробити. Ніхто мене не щітає за чєловєка. А в конституції записано, що каждий чєловєк - лічность. Я - лічность. Зробіть щось для мене».

На лавку до Антоніни Василівни підсідає чоловік років сорока, одягнений так, як одягаються рибалки в негоду. Під пахвою в нього коробка з шахами.

- Шахи? - каже Антоніна Василівна. - Пограємо?

Чоловік презирливо оглядає Антоніну Василівну.

- Я граю на дєньгі.

- Я згідна. Ставлю свої чоботи… тобто п’ятдесят гривень.

Чоловік ще раз оглядає Антоніну Василівну, але цього разу з підозрою.

- Ти підіслана?

- Ні, я вчителька.

Чоловік вагається.

- Покажи дєньгі, щоб я бачив, що вони в тебе вообще є.

Антоніна Василівна виймає з кишені п’ятдесят гривень.

- Ідьом під навєс. Тут фігури намокнуть.

Вони йдуть у скверик поруч з громадськими туалетами.

Чоловік блискавично розкладає на дошку фігури.

- Ти хоть грати вмієш? - питає Антоніну Василівну.

Та не відповідає і робить перший хід білими.

Через двадцять хвилин супротивник Антоніни Василівни здивовано вигукує:

- А ти, дамочка, на виїграш граєш!

- Я завжди виграю. Через два ходи мат, - спокійно каже Антоніна Василівна. - Давай п’ятдесят гривень.

3

- Вікторе?

- Ви вже тиждень не приходите. Я злякався, що щось сталося.

- Не переживайте. Я поки не збираюся вмирати.

Віктор тупцює на вхідному килимку Антоніни Василівни. Цей килимок колись був її улюбленою нічною сорочкою.

- Може, хочете чаю з печивом?

Віктор заходить у коридор і чемно роззувається.

У цій квартирі за сорок років, окрім сантехніків, не було жодного чоловіка, думає Антоніна Василівна.

- Ви скучили за мною? - питає Антоніна Василівна і всміхається. Їй раптом стає добре і затишно.

- Я звик з вами сперечатися, - Віктор теж усміхається. У його очах з’явився звичний глузливий вогник.

- Що ж, давайте посперечаємося.

- Давайте.

Антоніна Василівна похапцем пристелює ліжко, одночасно при цьому відсуваючи ногою купу книжок на підлозі в куток.

- Сідайте в крісло біля вікна. Воно спеціально для гостей.

Віктор сідає в крісло.

- Що ви зараз читаєте? - питає.

- Увічливість вам не пасує, Вікторе. Зі мною не обов’язково говорити про книжки.

- Мені дійсно цікаво.

- Я вже не читаю нічого нового. Тільки перечитую.

Антоніна Василівна ставить на журнальний столик тарілку з вівсяним печивом і два горнятка.

- Ви п’єте чай з цукром?

- Без.

- Скільки вам років, Вікторе?

- Двадцять. А вам?

- Двадцять п’ять.

- Виглядаєте молодшою.

- Дякую.

Жучка з недовірою поглядає на гостя.

- Що ви цілими днями робите, Антоніно Василівно?

- Старію.

- Це, напевно, дуже нудно.

- Ну чого. У п’ятницю я була на дискотеці, наприклад.

- На дискотеці?

- Ви здивовані? Так, на дискотеці. І мала шалений успіх у кавалерів.

- Вітаю, - Віктор відкидається на спинку крісла. - Але я вам не вірю. Ви не вмієте танцювати.

Антоніна Василівна обурливо сплескує в долоні.

- Я вмію танцювати! Деякий час я танцювала в народному ансамблі, я казала.

- На дискотеках грають «подоляночку»?

- Слухайте, нахабний молодий чоловіче! Не обов’язково вміти танцювати, щоб мати успіх у кавалерів!

Віктор встає з крісла.

- Покажіть, як ви танцюєте.

Він демонстративно виходить на середину кімнати.

- Ходіть сюди. Потанцюємо.

- Йдіть до дідька!

- Боїтеся?

- Я нічого не боюся.

Антоніна Василівна стає навпроти Віктора.

- Тільки прошу без викрутасів задницею.

- Як скажете.

Антоніна Василівна з першого ж кроку наступає йому на ногу.

- А що ми взагалі танцюємо?! - не то звинувачує, не то виправдовується вона.

- Повільний вальс.

- Ненавиджу повільний вальс.

- Як давно ви танцюєте?

- З восьми років.

- А чого взагалі почали?

- Мою двоюрідну сестру віддали на бальні танці, але вона соромилася ходити туди сама. Я мав супроводжувати її тиждень для підтримки. За цей тиждень сестра кинула танці. Я залишився.

- Чого?

- Не знаю.

- Ви самі? У вас немає чоловіка, дітей?

- Нікого нема.

- Ну так, я розумію. З вами дуже тяжко.

- Не так тяжко, як здається. Просто мені ніхто не був потрібен.

- А зараз?

- Зараз тим більше.

- Ви обманюєте або мене, або себе.

- Я ніколи не обманюю.

- Який танець вам подобається найбільше?

- Самба і румба.

- Який найтяжче танцювати?

- Повільний фокстрот.

- А я ненавиджу повільний вальс.

- Я вже це чув. Чому? Повільний вальс найгарніший з танців.

- Вальс заромантичний для мене.

- Дивно. Жінки, як правило, романтичні.

- Я не жінка. Я стара баба.

- Чому у Жучки такий куций хвіст?

- Жучці прищемило хвіст дверима ліфта. Вона з переляку шарпнулась і залишилась при своїх інтересах. Відтоді боїться в ліфт заходити. Збігає наниз по сходах.

- Мудра.

- Ні, просто має добру пам’ять.

Антоніна Василівна приносить ще чаю.

- Ну, і як я танцюю? - питає вона у Віктора.

- Жахливо. А все тому, що опускаєте голову.

- Я слідкую за ногами. Щоб вони не заплутались.

- Не треба слідкувати за ногами. Треба слідкувати за ритмом. І за партнером. Партнер веде - партнерка йому підкоряється.

- Я не звикла комусь підкорятися.

Віктор знизує плечима.

- Це всього лиш закони танцю.

- Не робіть різких рухів! Повільно поверніть голову і подивіться у вікно.

- А що там?

- Дві ворони. Сидять на електричному дроті.

- І що тут такого?

- Я часто їх бачу. Майже кожного дня. Постійно. Вони прилітають сюди подивитися на мене.

- Навіщо ви їм, Антоніно Василівно?

- Я теж себе це питаю. Навіщо я їм?

4

Навіщо я їм?

Антоніна Василівна дивиться на воронячу пару, а та на неї. Цікаво, скільки ворони живуть? Напевно, так, як люди. Значить, це може бути та сама пара. Антоніна Василівна добре її пам’ятає.

Ось вона - молода й упевнена у собі вчителька літератури - спускається шкільними сходами з третього поверху. Боря - вчитель географії - стоїть на сходах, ніби просто, але насправді чекає на Антоніну Василівну. Боря робить так останні півроку.

- Як у вас справи, Антоніно Василівно? - весело каже Боря. - Скільки сьогодні провели уроків? Як вів себе 6-й «б»?

- На яке з трьох запитань мені відповідати?

Антоніна Василівна ліниво всміхається Борі, і Боря сяє.

- Можете не відповідати взагалі! Я бачу, що все добре!

Деякий час вони мовчки разом спускаються сходами.

Боря сяє.

Антоніна Василівна ліниво усміхається.

Знайомі вчительки, пробігаючи повз, хитро підморгують Антоніні Василівні. Антоніна Василівна шаріється. Навіть трохи злиться.

- Боря, - тихо каже вона, продовжуючи при цьому всміхатися, - навіщо ви мене постійно вичікуєте на сходах після уроків?

- Вичікую? Що ви таке кажете, Антоніна Василівна?! Я випадково там стояв…

Другий поверх.

- Ну добре, не випадково, - бурмоче Боря. - Я подумав, може, я проведу вас додому?

- Навіщо?

- Поговоримо по дорозі.

- Про що?

- Придумаємо.

Антоніна Василівна не відповідає. Ноги стають дерев’яними. Вона передбачала щось подібне, але не знала, як зреагує. І зараз не знає. Голова йде обертом. Думки плутаються.

Ось вона - любов? Антоніні Василівні стає якось неприємно. Вона зовсім усе не так собі уявляла. Зовсім не так. Любов мала прийти інакше. Любов - це не Боря.

Але якщо все-таки Боря?

Антоніна Василівна скоса позирає на Борю, а той сяє у відповідь. Страшенно по-дурному. Борині губи здаються Антоніні Василівні занадто, аж непристойно пухкенькими як для чоловічих. Вона уявляє ці губи на собі, на своїх губах, і горло зводить спазмом огиди.

Усі закохані люди виглядають по-дурному, думає Антоніна Василівна.

- Ми можемо поговорити про подорожі, - невпевнено пропонує Боря.

Перший поверх.

- Я, знаєте, вчитель географії.

- Знаю.

- Я багато де хотів би побувати. Наприклад, у Буенос-Айресі. А ви?

Вони виходять зі школи. Ще п’ять парадних сходинок, і вони попрощаються. Антоніна Василівна піде направо, Боря - наліво.

І тут Антоніна Василівна помічає їх. Вороняча пара на дереві в шкільному дворі. Дивиться просто на неї. З цікавістю розтуливши дзьоби. З якимсь неприродним потойбічним інтересом.

Антоніна Василівна завмирає.

Головне - витримати погляд, чомусь думає. Перечіпається об власну ногу і летить сходами вниз.

Страшний біль прострелює все тіло. В очах темніє.

- Антоніна Василівна! - чує над собою. - Антоніна Василівна! З вами все в порядку?!

Розплющує очі і бачить над собою стривоженого Борю, його пухкі губи, бачить любов у всій своїй красі, від якої нема куди сховатися.

- Не чіпайте мене! - щосили кричить Антоніна Василівна. - Не чіпайте мене!!!

Кричить так, що зі школи на крик збігаються вчителі й учні. Обступають Антоніну Василівну, а вона лежить на асфальті, не маючи сили підвестися.

- Антоніна Василівна, - Боря ніжно бере її за руку, - що вас болить, скажіть мені? Де болить?

В Антоніни Василівни здувається на шиї жилка від гніву і ненависті.

- У неї больовий шок, - каже Боря. - Розступіться. Викличте «швидку». Антоніна Василівна, - звертається вже до неї, - зараз приїде «швидка». Не рухайтеся.

Антоніна Василівна вириває в Борі свою руку. Розкриває рота і горланить так, як ніколи до і після у своєму житті:

- Йдіть до ср-р-раки! Згиньте! Забирайтеся в Буенос-Айрес!

Надя з’являється за графіком. Цього разу вона веде себе стримано, даючи зрозуміти, що ще досі ображена і чекає на заслужені вибачення.

- Ти, Надєжда, вибач мені, - каже Антоніна Василівна, - я повелася негарно. Не треба було йти на дискотеку в старих чоботах.

- Ну да, негарно ти повелася, - Надя зазирає в холодильник і сміттєвий кошик. - Але ізвінєнія принімаються. На то і є подругі, щоб все вибачати.

- Як Костянтин Костянтинович?

- Харашо. Заніматєльний мужчина. Веселий.

Антоніна Василівна тихенько наспівує: «Надєжда - мой компас зємной».

- Антоніна, ти як-то устало виглядаєш, - каже Надя.

- Погано сплю останнім часом. Зі мною так завжди на початку зими.

- Не розумію, як безсонниця пов’язана із зимою. Прінімай таблетки. Я вже п’ять років їх прінімаю. Сплю, як харьок.

- Боюся. Мені здається, що від таблеток сон нездоровий.

- Нормальний сон! Що ти таке говориш?!

Надя нарешті всідається в крісло біля вікна.

- А в тебе отоплєніє досі не включили?!

- Не включили.

- Безобразіє! Антоніна, жалуватись треба!

- Не хочу псувати собі нерви.

- Так і запалення льогкіх льогко получити!

- Будеш чай пити, Надєжда?

- З цукром.

Антоніна Василівна робить чай, а Надя докладає останні новини з життя смертних.

- Знаєш, хто помер? Боря-географік.

Антоніна Василівна мовчить.

- Помниш його?

- Ні.

- Як не помниш?! Мусиш! Він бігав за тобою не один год.

- Ніхто за мною не бігав.

- Ще й як бігав. Вся школа про вас сплєтнічала. Ну признайся, Антоніна, в тебе щось з ним було?

- Я не знаю, про кого ти говориш, Надєжда.

- Ну такий невисокий, трохи неопрятний. Географію преподавав. Губатий такий.

- Пий чай, Надєжда.

- Нехай охолоне.

Надя пильно спостерігає за Антоніною Василівною. В Антоніни Василівни ледь помітно тремтять руки.

- Странна смерть, - обережно продовжує Надя. - Жонатий не був. Поганих звичок не мав. Просто помер.

- Таке теж деколи стається.

Надя підводиться з крісла. По-войовничому розправляє плечі.

- От нащо ти так ведеш себе, Антоніна?!

- Як?

- Ти прекрасно помниш географіка, тільки вдаєш, що не помниш!

- Навіщо мені таке робити?

- От і я думаю, навіщо?! Корчиш із себе принцесу! Всю жизнь корчиш із себе принцесу.

- Надєжда, це неправда.

- Правда! Пам’ятати якогось Борю-географіка надто унізітєльно для тебе, да?

- Що ти мелеш, Надєжда?!

Антоніна Василівна теж підводиться.

Так стоять одна навпроти одної: секретар Бога на землі і злісний неплатник Божих податків.

- Так завжди було, - цідить Надя крізь вставні зуби, - ти принцеса-літераторша, гордячка, а я всього лиш масовік-затєйнік. Але тепер ситуація змінилась, Антоніна. Час нас зрівняв. Тепер ми рівні, Антоніна! Тепер ми знаєш хто? Я тобі скажу. Пенсіонерші.

На блідому обличчі Антоніни Василівни не сіпається жодний нерв.

- Ти права, Надєжда, - нарешті каже вона, - я пам’ятаю Борю. Я збрехала, що не пам’ятаю. Мені було стидно.

Надя сплескує в долоні:

- Чого стидно?! Луччій подрузі зізнатися стидно???

- Багато років минуло.

- Признавайся, - солодко торохкоче Надя, - що у вас було?

- Роман був.

- О!!! Та ми всі здогадувалися. Але ти так надмєнно себе з ним на людях вела, що ми не були увєрєні на сто процентів. І як довго?

- Не знаю. Рік. Може, більше.

- О!!! І чого ви не поженились, Антоніна?

Антоніна Василівна відвертається до вікна.

- Він не захотів, - каже.

- Не може такого бути! Боря був влюбльонний в тебе по вуха.

- Любов минає.

Надя гарячково зіставляє в умі плітки і факти і врешті співчутливо зітхає.

- Бідна. Чого ж ти все тримала в собі? Не поділилася зі мною своїм горем…

Антоніна Василівна відчиняє вікно і розкришує вівсяне печиво на підвіконні.

Дві ворони миттєво підлітають і підбирають крихти дзьобом.

- Антоніна! Ти годуєш ворон?!

- А що тут такого?

- Перший раз таке бачу.

- Ці ворони ручні. Вони мої друзя, - Антоніна Василівна вимучує кислу посмішку. - І взагалі, я не знаю, чи це ворони, чи галки, чи граки, чи круки.

- Ти будь з воронами осторожна, Антоніна, - Надя одягає пальто. Її місія на сьогодні скінчилась. - Недавно по телевізору передавали, що ворони в містах які-то агресивні стали. Цілими бандами нападають на голубів і даже на бездомних псів. Гляди - скоро до людей доберуться. Вони мені ніколи не нравились.

Це смішно, думає Антоніна Василівна, це так смішно, що аж боляче.

Але все ж.

Вона заходить у взуттєвий магазин «Все по 50 гривень». Магазин переповнений. Антоніна Василівна повільно оглядає полички з жіночими чоботами. Усі вони майже нічим не відрізняються між собою. Усі чорного кольору.

Цей магазин треба було б назвати «Все по-чорному», думає Антоніна Василівна. Бере один чобіт у руки, і їй здається, що чобіт паперовий - такий легкий.

Миловидна чорнява дівчина підходить до Антоніни Василівни з професійною усмішкою на лиці.

- Хочете приміряти? - питає.

- Не знаю напевно, але скажіть, - Антоніна Василівна мнеться, - скажіть, ці чоботи не паперові?

- Звичайно, не паперові! Звідки ви таке взяли? Деякі навіть шкіряні!

- Я подумала, може, це взуття для… покійників.

Професійна усмішка застигає на лиці дівчини.

- О, не треба мене жаліти! - схоплюється Антоніна Василівна. - Я не маю нічого проти взуття для покійників. Просто деяке з них дуже поганої якості і розлізається від першої сльоти.

Антоніна Василівна міряє одну пару, потім другу, потім третю.

- Ці затісні, - каже вона дівчині-консультанту. - А в цих дуже гострий ніс. Боюся, що когось ними заколю. А ці, треті, вони просто жахливі. Мені потрібні такі, які б мали м’яку підошву.

- А, я розумію, - вигукує дівчина, - щоб мозолі не натирали?

- Щоб було зручно танцювати.

Смішно, аж боляче, думає Антоніна Василівна.

Він танцює - Антоніна Василівна сидить на табуретці в кутку і спостерігає.

Потім раптом встає і каже:

- Я купила собі нові чоботи. У п’ятницю знову йду на дискотеку.

- Жоден чоловік тепер не встоїть проти ваших чар, - весело відповідає Віктор.

- Жоден. Я буду танцювати.

- Ви ж не вмієте.

- Ви мене навчите.

- Боюся, до п’ятниці ми навряд чи встигнемо.

- Я швидко вчуся.

- Чому ви танцюєте самі, Вікторе? Я завжди думала, що для танцю потрібні двоє.

- У мене була партнерка. Її звали Ліля. Минулого місяця ми розійшлися.

- Чому?

- Посварилися.

- А! Я розумію. Сердечні справи.

- Ні. Я не плутаю танці і любов. Ліля під час тренувань не користувалась антиперспірантом. Мене це бісило.

- Антоніно Василівно, ви хочете все зробити самі. Це неправильно. Ви зовсім не використовуєте мене, коли танцюєте.

- Я вам не довіряю.

- Даремно.

- Хіба?

- Скільки книжок ви прочитали?

- Не знаю. Не рахував.

- Тоді так: яку книжку ви прочитали останньою?

- «Гарі Потера».

- І як? Сподобалося?

- Так.

«Він ще дитина», - думає Антоніна Василівна.

- У мене дежавю! Я вже це бачив. Вас тут. Що ми танцюємо.

- Гарно.

- Звідки це?!

- Ну, у мене є своя теорія… Я думаю, що це все нам снилося. І деколи ми згадуємо свої сни.

- Я теж так думаю! Але тоді виходить, що ми спочатку бачимо своє життя уві сні, а вже потім його живемо.

- Саме так і виходить.

- Тупо якось.

- А в школі ви щось читали?

- Ну. Читав. Щось.

- «Мадам Боварі» Флобера читали?

- Ні.

- А Достоєвського?

- Той, що Фьодор?

- Той, що «Брати Карамазови», «Бєси».

- Ні. Не читав.

- А Франца Кафку?

- Не читав. Усе дуже страшно, так?

- Але ж ви чули про Кафку… Знаєте, хто це?

- Ніколи не чув.

- У вас була погана вчителька літератури.

- Антоніно Василівно, з якого ока?

- Що?

- У вас війка впала. З якого ока?

- Вікторе, я вас не розумію.

- Є така гра. Ви не знаєте? У вас впала війка з ока. Якщо вгадаєте, з якого, берете війку, загадуєте бажання і сунете війку за пазуху. Бажання має збутися.

- Ось воно що. Так, я знаю таку… гру. З лівого ока.

- Вгадали. Загадуйте бажання.

«Дитина», - думає Антоніна Василівна і загадує бажання.

- Як поживають ваші ворони? Далі дивляться?

- Власне, я не впевнена, що то ворони. То можуть бути і галки, і граки, і круки. Але так. Дивляться.

- У вас, Антоніно Василівно, напевно, є щодо них якась своя теорія.

- Є. Я думаю, ворони мені заздрять.

- Чого це?

- Бо я сама, а вони завжди удвох.

Уже третя доба, думає Антоніна Василівна, лежачи в ліжку. Мені треба трохи поспати.

Перевертається на правий бік. Чує, як гупає серце. Рахує удари. На сто двадцятому лягає горілиць.

- Невже я на щось чекаю? - питає сама в себе.

Жучка тихенько скавулить у ногах.

Із самого ранку починає вдягатися, довго крутиться перед дзеркалом, підфарбовує губи, кропиться духами, привезеними десять років тому з Польщі. Взуває нові чоботи.

- Антоніна Василівна, я прямо вас не впізнаю, - каже до Антоніни Василівни двірничка Люся, тягнучи знадвору викинутий кимсь старий холодильник. - Ви так похорошіли.

- Не вигадуйте, Люся, куди мені хорошіти?

- Та ви ще зовсім не стара, Антоніна Василівна!

Заходить у квартиру нижче поверхом. Звідти лунає якась незвична як для бального танцю музика. Таку музику Антоніна Василівна називає «упц-упц-упц».

Посеред кімнати скачуть три молоді дівчини в куценьких майках і широчезних спортивних штанах. Помітивши Антоніну Василівну, зупиняються і здивовано перезираються між собою.

- Добрий день, - невпевнено каже Антоніна Василівна, - ви, напевно, його напарниці?

- Що?

- Я… до Віктора. Його тут нема?

- До кого?

Вродлива білявка, очевидно, найстарша серед дівчат, усе бере на себе.

- Тут нема ніякого Віктора. Ви помилилися.

- Але він був тут ще три дні тому, у п’ятницю.

- Ми не знаємо, хто був тут у п’ятницю. Сьогодні в нас перший день оренди.

Антоніна Василівна ще нічого не розуміє, але відчуває, як потрохи починають тремтіти коліна.

- Що значить «перший день»?

«Перший день, останній день».

- Слухайте, як вас там, ми не зобов’язані перед вами відчитуватися! Тут нема ніякого Віктора. До побачення.

Антоніна Василівна закипає.

- Дівчинко! Тебе хтось колись учив елементарної культури поведінки?! Наскільки мені відомо, зі старшими прийнято говорити з повагою.

- Приперлись сюди і лічите мене?! Що вам треба?!

Обличчя Антоніни Василівни робиться крейдяним, а голос - убивчо спокійним.

- Я з квартири вище поверхом. Мені заважає ваша музика. Прошу її надалі не вмикати.

Усі три дівчини стають у бойову позицію. Тепер вони подібні на молодих півнів.

- Я вас благаю, дівчатка, не треба скандалити, - каже Антоніна Василівна, безсило плентаючись до виходу. - Я не маю часу сперечатися і щось вам доводити. Ще раз почую музику - викличу міліцію.

5

- Антоніна Василівна! Що ви робите?! Ви переїжджаєте? - двірничка Люся якраз підмітає асфальтовану доріжку перед під’їздом.

- Ні. Я викидаю книжки.

Антоніна Василівна носить перев’язані стосики книжок з ліфта в під’їзд, а потім до контейнера зі сміттям.

- Але чого?

- Знаєте, Люся, вони мені вже не потрібні.

Двірничка Люся кидає свою мітлу і допомагає Антоніні Василівні.

- Це так странно, Антоніна Василівна. Ви ж учітільніца, да?

- Була колись.

- І щоб книжки викидати…

- Я всіх їх прочитала і перечитала багато разів. Більше нічого нового ці книжки не можуть мені сказати.

- Їх можна продати, - метикує двірничка Люся. - Заробите трохи. Зачєм отак викидати?

- Хочете - продавайте. Я не буду цим займатися.

- Да тут сила-силенна кніг, - каже сама до себе двірничка Люся. - Ціле состояніє…

Антоніна Василівна підносить останню в’язку до сміттєвого контейнера і збирається повертатися додому. Останній раз дивиться на купу книжок.

Так, я буду шкодувати, думає, але не сьогодні.

- Люся, хочу натомість дещо вас попросити.

- Канєшно-канєшно, Антоніна Василівна, - Люся порпається в книжках, не то щоб оцінити товар, не то щоб знайти хоч одну знайому назву.

- Допоможіть мені поховати Жучку.

- Що?

- Мою собачку. Вона померла.

- О, мені дуже жаль, Антоніна Василівна. Ви, навєрно, очінь її любили.

- Вона була дуже стара.

- Да, старость не радость, - чомусь каже Люся. - Як ви хочете собачку поховати? Можна завернути її в кульок і просто викинути в мусорний бак. А можна закопати дето в парку за домом.

- Напевно, краще закопати.

- Ну, тоді я вечерком до вас зайду. Лучче закопувати вечерком. Щоб люди не балтали потім. Поховаємо з почестями. Церемоніально.

- Дякую, Люся.

Антоніна Василівна заходить у під’їзд, і їй здається, що її власне тіло стало вдвічі легшим.

6

У переході на «Театральну» дискотека в розпалі.

Антоніна Василівна стоїть поруч із розцяцькованими бабами і корчить гримасу ввічливості.

- Оце я понімаю, Антоніна, - каже Надя, - нарядилась як треба. Сьогодні ти тут каралєва. Прикупила собі нові чоботи?

- Прикупила.

- Хароші. Скільки дала?

- П’ятдесят гривень.

- Я би й не сказала, що так дьошево. Лєгантські.

Надя шукає поглядом когось у натовпі. Костянтина Костянтиновича сьогодні нема.

- Що нового, Надєжда? - питає Антоніна Василівна.

- Да ти знаєш, Антоніна, даже нема що розказать. Всі живі-здорові. Пока шо.

Два підстаркуватих дідка натхненно грають на потріпаних баянах ностальгійні мелодії своєї молодості.

Повільний вальс, думає Антоніна Василівна, і нервово пригладжує комір свого бордового демісезонного пальта «джерсі».

- Можна вас запросити на вальс, - раптом чує десь зовсім поруч знайомий голос. Круто розвертається. Бачить Віктора.

- Вікторе? Що ви тут робите?

- Прийшов з вами потанцювати, Антоніно Василівно.

Навколишні розмови стихли. Публіка здивовано спостерігає за ними. Хтось шепоче:

- Хто це, Вєра? Надєжда, ти знаєш, хто це?

- Не маю зєльоного понятія.

Віктор виводить Антоніну Василівну на середину імпровізованого танцювального майданчика.

- Ви готові, Антоніно Василівно?

- Готова.

- Повільний вальс. Якраз той, що ви найбільше любите.

Починають танцювати, і кількадесят пар очей невідривно за ними спостерігають.

- Ти глянь, як вона танцює, - шепче Надя до сусідки, - ніколи би даже і не подумала, що так вміє.

- Але хто це, Надєжда? З ким вона танцює?

- Не маю зєльоного понятія, - і Надя розпачливо прикушує нижню губу.

- Гарно виглядаєте, Антоніно Василівно.

- Ви теж, Вікторе.

- Я так зник. Не попрощавшись. Ви, напевно, образилися на мене.

- Не виправдовуйтесь. Ви нічого мені не винні. І не зобов’язані були прощатись.

- Я став у пару з новою партнеркою. Тепер тренуюся в іншому місці. На Липках. Там великий зал. Якщо хочете, можете приходити туди.

- Ну що ви, Вікторе, ні.

- Шкода.

- Як нова партнерка? Користується дезодорантом?

- Так, вона нічого, нормальна. Але страшенно дурна. Справжня блондинка, знаєте.

- Щоб танцювати, багато розуму не треба.

- Ви, пам’ятаю, колись казали зовсім протилежне. Казали, що танець - це не мова тіла, а мова душі.

- Ну, Вікторе, я перебільшила. Невідомо, чи ця душа взагалі є.

- Я прочитав Флобера і Достоєвського.

- Навіть так? І сподобалося?

- Сподобалося. На черзі Франц Кафка.

- Кафку я дозволяю вам не читати. Боюся, він негативно вплине на ваше відчуття ритму.

Надя б’є себе по чолі:

- Ясно! Це її колишній учень!

- Точно. Колишній учень. Бо хто ж іще?

- Вікторе, я хотіла вам зізнатися в дечому.

- Будьте обережні, Антоніно Василівно, - він лукаво мружиться.

- Пам’ятаєте, ви запитали мене, чого я сама. Тоді я вам збрехала.

- Я не сумнівався.

- Не знаю, чи ви зрозумієте. Я просто… я була занадто романтична, щоб прийняти земну любов.

Вальс закінчився. Віктор підводить Антоніну Василівну до гурту старих бабів.

- Антоніна, познаком нас зі своїм кавалєром! - щебече Надя. - Це, як ми поняли, твій колишній учень, да?

Антоніна Василівна всміхається.

- Ні, Надєжда. Це не мій учень. Познайомся. Це Віктор.

Limax maximus (слимак)

1

Марта Богданівна нічого в житті так не боїться, як слимаків. От є такі люди, які з невідомих причин бояться чогось зовсім не страшного. Ці люди нічого собі не пояснюють, не намагаються зі своїм страхом боротися - а просто бояться. Послідовно і щиро. Інші сміятимуться з такого. Пройдуть повз, навіть не помітивши крихітну слизьку істотку, схожу на розведений у бульйоні желатин. Ще інші, не довго думаючи, розтолочать слимака підошвою черевика, а потім витруть підошву об молоденьку зелену траву де-небудь на найближчому газоні.

Але Марта Богданівна - ні. Якби вона побачила на своєму шляху слимака, то відразу утратила б свідомість. Або заверещала б спочатку. Так голосно й істерично, що навіть архангели на небесах від переляку задрижать.

І знаєте, Марті Богданівні до лиця її панічний страх слимаків.

У своїх уже доволі поважних літах Марта Богданівна виглядає на витончену елегантну баронесу початку XIX століття. Довжелезна коса попелястого кольору із вплетеною червоною стрічкою. Стримано розкішний костюм «піджак-спідниця». Білосніжна блуза з рюшами. І незмінні масивні коралі з червоного намиста на пишних грудях.

Марта Богданівна викладає в університеті ділове мовлення. Вона вся така одухотворено піднесена. Кожна друга її фраза - це цитата з українських поетів-шістдесятників. Кожна третя - із Черчілля, кожна четверта - із Сенеки. Марта Богданівна знає, що таке людська гідність і людський обов’язок. Якби хтось не дай боже спитав її, чи варто жертвувати особистим щастям заради щастя народу, то Марта Богданівна без вагань відповіла б, що варто. Вона переконає вас померти за Україну протягом сорока хвилин, і тоді, коли ви будете вмирати, Марта Богданівна з колегами по кафедрі наминатиме кремове тістечко «пеньок» у кав’ярні через дорогу від університету.

Чоловік Марти Богданівни Анатолій Іванович - завідувач кафедри фізкультури. Можна було б сказати, що вони зовсім не пасують одне одному. Вона - філолог, він - легкоатлет. Але Марта Богданівна страшенно любить свого чоловіка. Можливо, тому, що той ніколи їй не перечить. Марта Богданівна розповідає чоловікові все до найменшої дрібниці, усе, що вона почула, відчула і усвідомила протягом дня, а Анатолій Іванович тільки чухає своє округле черевце колишнього спортсмена і каже: «Ти в мене така молодець!» І дійсно молодець, молодець! Марта Богданівна в цьому не сумнівається.

Поруч з ним вона почуває себе захищеною. Хоч Анатолій Іванович усього лишень легкоатлет, усе одно силач. Марта Богданівна любить обмацувати його біцепси на руках і ногах і казати: «Силач! Справжній мужчина!»

Анатолій Іванович - зразковий чоловік. Якби ви раптом виявилися студенткою Марти Богданівни і, опинившись у тяжкій життєвій ситуації, прийшли до неї за порадою, то почули б романтичну історію їхньої любові. Анатолій Іванович у прямому розумінні вкрав Марту Богданівну з-під вінця. Він прийшов і сказав Марті Богданівні: «Ти не можеш вийти заміж за іншого, бо я тебе кохаю!» Марта Богданівна опиралась, зчинила галас, навіть до крові роздряпала Анатолію Івановичу обличчя, а він перекинув її через плече і відніс до себе додому. Марта Богданівна сказала б вам: «Отаким має бути справжній чоловік. Свавільним і сильним. І ви підкоритеся його волі, бо це приємно. Так, жінці приємно, коли заради неї чоловік звертає гори!» А потім, коли ви подумки зіставлятимете свого горе-обранця з чоловічим еталоном Марти Богданівни, вона додасть насамкінець стишеним голосом: «Але справжня любов - це коли ти можеш без нього обійтися».

Автор цього шедевра афористики поки залишається нез’ясованим.

Ось вони - всезагальний предмет заздрощів - повертаються парковою алейкою з університету додому. Попід ручку. Марта Богданівна без упину щось теркоче дзвінким упевненим голосом. Анатолій Іванович, блаженно роззираючись довкола, ніжно погладжує дружині долоню.

Вони допізна затрималися в університеті. Практично ніч надворі. Людей у парку немає - тільки де-не-де закохані парочки ще досмоктують останні на сьогодні поцілунки. Алейка освітлена достатньо, аби бачити найближчі дерева і те, що за ними ніхто не причаївся. Зрештою Марта Богданівна не боїться. Поруч з нею її силач. Її гордість. Її опора.

- Любий, - каже Марта Богданівна, - уяви собі, сьогодні я вкотре розповідала студентам нашу історію.

Так приємно знати, що своїм прикладом можеш комусь допомогти.

- Ти така в мене молодець, - трохи неуважно відповідає Анатолій Іванович.

- А таки молодець! Чому б і ні?! Я в цьому анітрохи не сумніваюся.

Минає кілька хвилин тиші.

- Я така щаслива! - ні з того ні з сього вигукує Марта Богданівна, і якби не темрява, можна було б розгледіти на її очах сльози розчулення. - Я дуже щаслива! А ти?

- Нащо таке питати? Зрозуміло, щасливий, - відповідає Анатолій Іванович.

- Дуже?

- Так сильно, як тільки можна.

Марта Богданівна тулиться до чоловіка. Вона в умі перебирає вміст холодильника і обдумує, що зараз приготує на вечерю. Щось дуже смачне. Щось таке, що б відповідало її щастю. Качку, запечену з апельсинами? Гаспачо з грінками? Стейк по-циганськи? А на десерт неодмінно кремові тістечка «пеньок», які вона завбачливо прикупила в кав’ярні навпроти університету під час великої перерви.

Зненацька Марта Богданівна сповільнює ходу. Зупиняється. Повертається обличчям до здивованого, але не дуже, чоловіка. Їй прийшла до голови геніальна ідея. Зараз вона щось як скаже! Як скаже!

- Любий, я тут подумала. І дивись. Ми такі щасливі разом. Так любимо одне одного. А тепер уяви ситуацію: ми йдемо вночі цим парком і бачимо, як троє хуліганів б’ють якогось нещасного безборонного чоловіка. Що ти зробиш?

- Не знаю, - каже Анатолій Іванович, - напевно, спробую його врятувати.

- Так. Ти кинешся його рятувати. Ти покладеш трьох хуліганів на лопатки, я не сумніваюся. Але уяви, хтось із цих трьох раптом виймає з кишені ніж. Або навіть пістолет! Так, пістолет! Що ти зробиш?

- Не знаю. Навіщо про таке думати?

- Ні-ні, послухай. Це дуже важливо. Що ти зробиш? Ти ж не відступишся? Ти сміливий. Іноді навіть занадто сміливий!

- Припустімо, я не відступлюся, - погоджується Анатолій Іванович. - І що далі?

- Далі я. Як бути зі мною? Я дуже злякаюся. І злякаюся не за себе, а за тебе. Адже хулігани можуть тебе пристрелити! А ми так любимо одне одного. Такі щасливі. Що буде зі мною, якщо вони тебе пристрелять? Це ж безглуздо. Я залишуся сама. Хіба ти можеш таке допустити? Хіба ти не подумаєш про мене?

- Подумаю.

- І що ти зробиш?

- Напевно, таки спробую втекти. Пошукаю міліціонерів. Уночі в парку обов’язково знайдуться міліціонери.

- І ти залишиш того нещасного чоловіка напризволяще?

- Марто, що ти з мене хочеш?!

- Скажи, залишиш? Так, виходить?

- А тобі було б ліпше, якби мене пристрелили?

- Ні. Я дуже страждатиму.

- От бачиш. Ми залишимося разом. І знову будемо щасливі.

- Будемо щасливі, - повторює Марта Богданівна.

Вони мовчки рушають у бік дому. Минають парк. Перед під’їздом їхнього будинку Марта Богданівна, яка весь цей час щось лихоманково аналізувала і співставляла, випалює:

- Ми будемо щасливі, нехай, ми будемо разом, але як після всього я зможу тебе поважати? Ти втік, не допоміг нещасному, злякався, коли довелося вибирати між особистим щастям і щастям іншої людини. Як я після цього зможу тебе поважати?!

Марті Богданівні страшно. Вона дивиться на розгубленого Анатолія Івановича і відчуває фізично, як гормон страху розливається її тілом ніби окріп.

Але цього ж не сталося насправді, думає вона. Це все я вигадала. У реальній ситуації людина поводиться інакше, ніж думає, що повелася б.

- Що ми будемо вечеряти? - питає Анатолій Іванович, складаючи свій костюм завідувача кафедри в платтяну шафу.

- Смажену картоплю.

- Дуже добре. Сто років не їв смаженої картоплі.

Марта Богданівна не спить. Уже незабаром світанок, а вона не спить. Анатолій Іванович під боком бачить солодкі кольорові сни. Він голосно хропе, і Марті Богданівні неприємне його хропіння. Колись навпаки, воно означало для Марти Богданівни дуже багато. Справжній чоловік мусить по-справжньому хропіти. Без хропіння справжній чоловік - молокосос. Але зараз Марті Богданівні чомусь став неприємним справжній хропіт її справжнього чоловіка.

Марта Богданівна згадує той день, коли вона прийняла рішення ніколи більше не писати віршів. Згадує мимоволі, нехотячи.

Так, в юності Марта Богданівна писала непогані вірші. І от вона - молоде, щире, наївне дівчатко - приносить зошит із віршами головному редакторові поважної обласної газети. Головний редактор, він же голова обласної спілки письменників, одним оком переглядає написане в зошиті і, несподівано для самої Марти Богданівни, каже:

- Дуже добрі вірші. Я їх надрукую.

Марта Богданівна на сьомому небі від щастя. Кілька наступних днів вона не може знайти собі місця, а в день виходу газети біжить до головного редактора дякувати. Той неохоче приймає подяки і обіцяє Марті Богданівні велике поетичне майбутнє.

- Ви приносьте мені все, що напишете. Складемо збірку і видамо її. З вас вийде неабияка поетеса. Велике майбутнє.

Так, думає Марта Богданівна, у мене хороші вірші, у мене велике майбутнє. І в цей момент до кімнати вривається один з тодішніх кумирів Марти Богданівни - відомий місцевий поет Іван Груша.

Груша з порога кидається на головного редактора з кулаками. Він п’яний. Ледве стоїть на ногах, від спроби вдарити головного редактора сам втрачає рівновагу і валиться на підлогу.

Марта Богданівна заціпеніло притулилася до пічки в кутку кімнати, не знаючи, куди себе подіти. Груша - її кумир, видатний місцевий поет - у такому жахливому стані! Ймовірно, з ним трапилося щось страшне. У нього депресія. А депресія - незмінний супутник великих поетів. Бідолашний.

Груша пробує підвестися, але в нього нічого не виходить.

- Іване, - суворим тоном наказує головний редактор, - йди звідси геть!

Груша бурмоче у відповідь щось нерозбірливе. Він реве, немов зранений бик. Лізе на колінах до столу головного редактора і пробує вкусити того за ногу.

- Іване! Що ти робиш?! Що з тобою?!

Нарешті свідомість видатного місцевого поета трохи прояснюється, він протирає очі і кричить:

- Ти! Паскуда! Мої вірші не надрукував! А замість них упхав бездарну поезійку якоїсь малолітньої пиз…и!

Головний редактор схопив Грушу за барки і витяг з кімнати.

А Марта Богданівна ніби вмерла на місці. Її кумир, і таке про неї сказав. Яка гидота. Марта Богданівна навіть не могла плакати. Їй здалося, що вона подорослішала на років двадцять і навіть посивіла на скронях. Земля захиталася, сонце потьмяніло, життя разом із найзаповітнішими мріями покотилося вниз під три чорти.

- Груша не в собі, - заспокоював потім Марту Богданівну головний редактор, - спився, знаєте. І так шкода, такий хороший був поет. Ви не переймайтеся. Приносьте вірші, як домовлялися. Розберемо на засіданні спілки письменників і видамо окремою книжечкою.

Марта Богданівна не чує його. Вона слухняно киває головою, але не розуміє жодного слова.

- Ніколи, - врешті шепоче Марта Богданівна, - ніколи більше я не напишу жодного вірша. Ноги моєї не буде у вашому болоті!

Нам треба поговорити, думає Марта Богданівна наступного дня вранці під час лекції з ділового мовлення. Нам треба вияснити стосунки. Так не може продовжуватися. Я винна і тепер мушу самотужки хлебтати заварену кашу. Анатолій - він безборонний, як дитина, коли справа торкається мене. Він кохає мене, а я, замість того щоб кохати у відповідь, примушую його захищати якогось міфічного нещасного чоловіка і розбиратися з якимись міфічними озброєними хуліганами. Ну хіба після цього всього в мене є совість?! Як інакше мене назвати, як не розбещеним кровожерливим стервом?!

- Ви мені дозволите, - каже Марта Богданівна своїм студентам, - я мушу вийти на десять хвилин.

Вона стрімголов біжить коридорами університету в інший корпус, туди, де розміщується кафедра фізкультури. В Анатолія Івановича зараз вікно. Він, напевно, сидить у своєму кабінеті і розбирається з документами. Він такий. У нього все має бути в порядку. Усе на своїх місцях. Музей, а не кабінет.

Марта Богданівна тихенько прочиняє двері приймальної завідувача кафедри фізкультури. Вона зробить йому сюрприз. Розповість щось веселе, а потім попросить вибачення. Він вибачить. Він, ймовірно, навіть не зрозуміє до пуття, що має вибачати.

Приймальня порожня. Секретарка Іра - свята нероба - як завжди пліткує з іншими секретарками у кав’ярні через дорогу.

Марта Богданівна зі словами: «Любий, ти не зайнятий?» впорхує до чоловікового кабінету.

Анатолій Іванович сидить там, де і повинен був сидіти, - у своєму кріслі. У нього на колінах примостилася гола до пояса секретарка Іра. Вона млосно постогнує і ритмічно похитує тазом. Анатолій Іванович, захеканий, немовби щойно пробіг марафон у 20 кілометрів, від несподіванки підскакує в кріслі. Секретарка Іра не розуміє, що сталося. Вона озирається і бачить у дверях Марту Богданівну. Скрикує: «Ой!», одночасно прикриваючи голизну вазою із зів’ялими жоржинами.

- Боже, - шепоче Марта Богданівна, - о боже.

- Мартусю, - рветься до неї Анатолій Іванович, - послухай…

Марта Богданівна не може слухати. Вона тікає геть з кабінету завідувача кафедри фізкультури. Сльози градом котяться по щоках. Руки тремтять. Ноги підкошуються.

Що тепер робити, думає вона, о боже, що тепер робити?!

Марта Богданівна спекла качку, фаршировану апельсинами. Відкоркувала дороге грузинське вино й одягла свої найкращі, найчервоніші коралі.

Анатолій Іванович нечутно, ніби побитий пес, заходить до квартири. На кухні зітхає з полегшенням.

- Я думав, тебе вже тут не буде, - каже він Марті Богданівні.

Та мовчить.

Вони п’ють вино і їдять качку. Анатолій Іванович винувато спідлоба спостерігає за дружиною. Вона виглядає сьогодні неперевершено. Як королева, яку зрадила челядь.

- Послухай, - починає Марта Богданівна, - нам було добре разом. Тому не влаштовуймо одне одному скандалів і неприємних сцен. Розійдемося тепер, тихо і дружньо, щоб не зненавидіти всі ті роки, які прожили разом.

- Ні, - лепече Анатолій Іванович.

- Так, - каже Марта Богданівна. - Це моє рішення. Я не можу більше з тобою жити.

- Ні. Ні. Ні!

- Я тебе благаю, Анатолію. Прийми моє рішення як належне.

- Ти не можеш мене лишити! Не можеш! Найменша проблема - і ти вже тікаєш?!

- Я не тікаю. Я йду.

- Мартусю, - Анатолій Іванович зривається на розпачливу молитву, - не йди! Прошу тебе! Не лишай мене! Я так тебе кохаю! Я зробив помилку! Це від хорошого життя! Я більше ніколи… чуєш, ніколи! Я буду на руках тебе носити!

- Заспокойся. Будь мужчиною.

Анатолій Іванович зсковзує з табуретки до її ніг. Плаче. Марта Богданівна ніколи не бачила його сліз. Справжні чоловіки не плачуть. А він… Такий жалюгідний. Такий…

- Встань! Схаменися! Я не можу на це дивитися!

- Марто! Марточко! Я так сильно тебе люблю! Не залишай мене! Не будь настільки жорстокою! Пробач!

Анатолій Іванович ридає. Цілує її, тримається за неї, ніби боїться, що Марта Богданівна наступної миті розчиниться в повітрі.

- Я вже зібрала речі. Поживу трохи у викладацькому гуртожитку, а потім щось придумаю. На роботі наші шляхи не перетинаються, тож, сподіваюся, усе мине легко і безболісно.

- Ні!!!

Анатолій Іванович в істериці шмигає носом. Розпухле мокре обличчя, розмазані по підборіддю і рукавах шмарки. Марта Богданівна дивиться на чоловіка, і їй не по собі. Усе це щось дуже їй нагадує. Щось жахливо неприємне. Анатолій Іванович торкається до Марти Богданівни, і його доторк - мокрий, холодний, слизький. Слизький.

Марту Богданівну паралізує від страшного здогаду. Вона схоплюється і так верещить, як ніколи раніше в житті:

- Не торкайся до мене! СЛИМАК! СЛИМАК!

2

Марта Богданівна гуляє парком. Надворі весна в розпалі. Щойно минула травнева гроза, і Марта Богданівна з насолодою вдихає повітря на повні груди.

Півроку пройшло з того часу, як Марта Богданівна покинула чоловіка. І вона жодного разу про це не шкодувала. Більше того, Анатолій Іванович теж не надто довго побивався. Ще кілька днів ходив за Мартою Богданівною, благав, погрожував убити її, себе, а потім обох. Через місяць знайшов собі іншу жінку - і про них говорив увесь університет. Якусь свою студентку, симпатичну молоду волейболістку. Секретарка Іра, як не дивно, залишилася на своїй посаді. Отак-от. Марта Богданівна кривиться від огиди.

На лавці поміж двома старезними каштанами сидить чоловік бомжуватого вигляду. Побачивши Марту Богданівну, він підводиться і прямує їй назустріч. Марта Богданівна точно колись його бачила, цього чоловіка.

- Марта? - каже чоловік. - Не впізнаєте мене? Я Іван Груша.

- Пане Іване! Доброго дня! Перепрошую, я не відразу вас упізнала.

- Я давно хотів з вами поговорити, - каже Груша.

- Так-так, я вас слухаю. Я взагалі дуже рада вас бачити. Як ви? Що робите? Над чим працюєте? Минулого року вийшов ювілейний томик ваших поезій. Я читала.

- Мені дуже шкода, - каже Груша, - що тоді так по-дурному вийшло. Дуже шкода.

- Про що ви? Я нічого не пам’ятаю. Облиште.

- Ні-ні, я хочу сказати. Ваші вірші в газеті тоді мені сподобалися. Я приревнував, розумієте? Я був п’яний. Словом, ви мені вибачте.

- Нема про що говорити!

Марта Богданівна втупилася в асфальт під ногами. Їй тяжко бачити Грушу. Вона не хотіла б зустрічі з ним. Нехай йде своєю дорогою - її колишній кумир, видатний поет місцевого значення.

- Тарасович розповів мені те, що сталося потім. Як ви зреагували.

Марта Богданівна помічає поруч зі своєю туфлею маленьку подовгувату істотку, схожу на розведений у бульйоні желатин. Істотка безтурботно підповзає все ближче і ближче. Марту Богданівну охоплює панічний страх. Її паралізує від страху.

- Я страшенно мучуся, - продовжує Груша. - Почуваю себе злочинцем. Якби не мій дурний язик, то тепер країна мала б дуже доброго, дуже талановитого поета.

Марта Богданівна не може поворухнутися. Зараз я заверещу, думає вона.

- Я вбив поета, Марто. А вбити поета гірше, ніж убити звичайну людину.

- Не говоріть дурниць! - верещить Марта Богданівна. - Поета не можна вбити! Він або поет, або ні. Ніхто і ніщо не змусить його не писати. Я просто не хотіла. Розумієте мене? Я не хотіла більше писати віршів! Я не хотіла бути поетом!

Груша сахається від Марти Богданівни як від прокаженої. Пускається навтьоки.

- А книжка ваша остання, - кричить йому навздогін Марта Богданівна, - повне гімно! Чуєте мене? Гімно гімном! З вас такий поет, як з мене балерина!

Маленька слизька істотка просто біля туфлі Марти Богданівни.

Марта Богданівна наступає на неї, спочатку обережно, а потім з усе більшою силою. Толочить слимака. Топчеться по ньому з якоюсь несамовитою божевільною радістю.

Завтра викину туфлі, думає Марта Богданівна, їх неодмінно треба викинути. Але це буде завтра. Сьогодні ж я маю право його вбити.

Sus domestica (свиня)

1

- Усе має бути чікі-пікі, - каже вона, - ти розумієш мене?

Пазьо розуміє.

- А що таке чікі-пікі?

- Ну, по-перше, купи кілограм різних шоколадних цукерок. Але різних, чуєш? Мені не потрібен кілограм «Ромашки». Потім прийми душ. І причешися.

- Що мені чесати? У мене майже нема волосся.

- Це тобі так здається. Волосся вже давно відросло і стирчить у різні боки. Вдягни чисту сорочку. Зніми ці рейтузи, прошу тебе. Ти подібний у них на якогось задрипаного сантехніка.

- Рейтузи як рейтузи. Що ти до них причепилася? Мені в рейтузах добре.

- Зніми їх. Вдягни штани від спортивного костюма.

- Хіба в мене є спортивний костюм?

- Є. Ти просто про нього забув. Ти ж не займаєшся спортом.

- Чого це не займаюся? Я кожного ранку вигулюю Діану.

- Вигулювати Діану - це не спорт.

Фаня нашвидкуруч прибирає у квартирі. Закидає у шафи і тумби речі, які їй здаються зайвими на видноті. Проводить мокрою ганчіркою по підлозі. Поправляє на фотелях і дивані накидки.

Уже пів на п’яту. Вони от-от прийдуть.

Тепер я, думає Фаня. Що мені вдягнути? Не хочу, аби виглядало, ніби я дуже ретельно готувалася до їхнього візиту. Так. Мені приємно, що вони прийдуть. Вони ще ніколи не були в мене вдома. Але з іншого боку, не треба робити з цього свято. Одягну довгу футболку і гетри, і все. Губи фарбувати не буду. Від губної помади на губах мені хочеться ригати.

- Пазь! - кричить Фаня з кімнати. - І коньяк. Купи коньяк.

Пазьо каже: «Куплю», виходить з квартири на сходи.

Він дуже любить ці сходи. Таких немає навіть у старих львівських будинках. Тобто є, але трохи інакші. Не такі страшенно брудні. Не такі небезпечні. А ці сходи небезпечні. На них легко можна вбитися.

Дивно, що цього ще ніколи не ставалося, думає Пазьо. Сходи прогнили, де-не-де однієї сходинки бракує. Так, на сходах давно вже мусив статися якийсь нещасний випадок. Сходами щодня і щоночі ходить повно людей. Не до Пазя і Фані. До них якраз рідко хто приходить, хоча живуть вони в самому центрі міста, просто навпроти ратуші. Насправді натовпи люду ходять у сусідню квартиру, яка називається «У психіатра». Це такий приватний підпільний генделик, де кожному охочому наливають п’ятдесят грамів. Пазьо ніколи «У психіатра» не був, ніколи того Психіатра, який наливає п’ятдесят грамів, особисто не бачив, але чув від інших, як ця процедура відбувається.

Просто навпроти ратуші, поміж поштою і канцтоварами, є темний непомітний під’їзд древнього, можливо, ще австрійського будинку. Пірнаєш туди якомога непомітніше. Потім піднімаєшся старими брудними сходами на найвищий - третій - поверх. Там усього дві квартири. Першу минаєш. Це квартира Пазя і Фані. Йдеш прямо в кінець коридору. Бачиш прочинені двері (вони прочинені завжди, коли б ти не прийшов, там чекають на тебе, там люблять тебе).

Опиняєшся в порожній темній кімнаті - щось середнє між гуртожитською кухнею і громадським туалетом. Стіни оббиті керамічною плиткою з фіалковим орнаментом. Посередині стоїть високий стіл - імітація барної стійки. Ти підступаєш до столу, кладеш на нього одну руку. Це знак, що ти хочеш тільки п’ятдесят грамів. Кладеш дві руки - сто грамів. Дві руки і капелюх - сто грамів і бутерброд з копченою ковбасою.

Минає хвилина-дві. Із сусідньої кімнати виходить високий кремезний чоловік. Це Психіатр. Ти не дивишся на нього. Тобі немає до Психіатра ніякого діла.

Він мовчки ставить перед тобою замовлення і зникає туди, звідки з’явився. Ти швидко поглинаєш горілку, ковтаєш бутерброд, якщо є, і йдеш геть, залишивши на столі заборговані гроші.

Горілка «У психіатра» вдвічі дешевша, ніж в офіційних забігайлівках. Бутерброд з ковбасою взагалі безкоштовний. Але Пазьо ніколи там не був.

Усе-таки, думає він, дивно, що на сходах ще не траплялося летальних випадків. Сходами вдень і вночі марширують сотні алкоголіків, а з алкоголіками часто щось стається. Дивно.

Пазьо заходить у центральний гастроном, що знаходиться зовсім поруч, за кількадесят метрів від дому. Відразу звертає до кондитерського відділу. Вистоює невелику чергу і каже знервованій підстаркуватій продавщиці:

- Кілограм шоколадних цукерок, будь ласка.

- Яких саме?! - нервується продавщиця.

Пазьо збентежений. Він не може так зразу сказати, яких саме.

- А які у вас є?

- Чоловіче добрий! У мене тридцять видів шоколадних цукерок!

- А «Ромашка» є?

- Є.

- Тоді дайте «Ромашки».

- Кілограм? - ще більш нервово уточнює продавщиця.

- Так. Нехай буде. Кілограм «Ромашки», будь ласка.

Вони приходять рівно о п’ятій вечора. Три елегантні дами бальзаківського віку. Це хороші Фанині подруги. Вони товпляться в коридорі, а Фаня люб’язно припрошує не роззуватися.

- Проходьте відразу у вітальню, - каже Фаня. - Проходьте.

- Ох, - щебече одна з дам, - там такі страшні сходи! Такі брудні і головне - такі стрімкі! Ми мало на них не повбивалися.

- Так, - каже Фаня, - сходи справді небезпечні. Знаєте, старий будинок. Австрійський, мабуть. Ми збираємося продавати цю квартиру, але до справи ніяк не доходить. Усе часу не вистачає.

- Квартира дорожезна має бути. У самому центрі.

- Тисяч сто, - підтакує Фаня. - А може, навіть двісті.

Дами чимчикують у вітальню. Вони поводяться якось дивно. Фаня все помічає. Здається, ніби дами бояться доторкнутися до чогось, щоб не забруднитися. Щоб не підчепити смертельну інфекційну хворобу.

- Будете чай? А може, коньяк? У мене є добрий коньяк.

- Ні-ні. Ми ненадовго, - одноголосно щебечуть дами. - Ти ж знаєш, ми прийшли подивитися на колекцію!

- Ага, так. Колекція.

Фаня зі спритністю фокусника відхиляє фіранку на вікні.

- Дивіться!

На підвіконнику в рядок повискладувані горщечки з кактусами. Це Фанина колекція. Її гордість. Вона збирає кактуси вже два роки. Купує їх у спеціалізованих магазинах, пересаджує в спеціальний кактусовий ґрунт і складає рядочком на підвіконник. Влітку Фаня переносить колекцію на балкон, щоб кактуси грілися на сонечку. Підливає їх дощовою водою. Словом, дбає за ними.

- Яка краса! - вигукують дами і схиляються над кактусами. - Ти так часто розповідала про них, що ми не могли не прийти і не побачити це чудо. Кактуси прекрасні. Вони цвітуть?

- Ще ні. Вони молоденькі. Мають максимум по два роки, - Фаня сама розквітає від гордощів. - Але коли зацвітуть, я вам обов’язково покажу.

Дами вовтузяться біля кактусів, час до часу видаючи захоплені спостереження. Фаня, у довгій футболці і домашніх тапках, стоїть біля телевізора, пишна як пава. Її кактусів ще ніхто зі сторонніх не бачив. А Фаня дійсно ними пишається. Є чим. Знав би хтось, скільки з кактусами клопоту! І вони такі колючі! Фаня пересаджує їх у шкіряних зимових рукавицях, але все одно примудряється кілька разів уколотися. Уколи кактусів неймовірно болючі. Потім уражена шкіра може ще довго-довго червоніти, свербіти, підпухати. З іншого боку, кактуси - це також і душевний біль. З десятьох - третина гине. Спочатку кактус надовго завмирає, потім темніє знизу і врешті покривається густою смердючою пліснявою. Пліснява означає, що кактус зогнив.

Трупики мертвих кактусів Фаня акуратно завиває в целофан і вночі ритуально хоронить їх на квітковій клумбі біля міської ратуші.

Раптом одна з дам, та, що дотепер говорила найменше, із несподіваним знанням справи каже до Фані:

- Люба, мені здається, усі твої кактуси уражені мучнистим черв’ячком.

- Де?! - Фаня з жахом кидається до підвіконника.

- Ось подивися - на кожному такий білий наліт. Мені здається, це мучнистий черв’ячок - найбільший ворог кактусів.

Фаня прикидається, ніби розглядає кактуси, а потім спокійно відповідає:

- Ні. Це не мучнистий черв’ячок. Це такий природний наліт. З кактусами так є. Вони на зиму опушуються.

У вітальні западає незручна тиша.

- Може, таки будете чай? Або каву? Або каву з коньяком? У мене є добрий коньяк. І цукерки.

- Ні. Ми на дієті, - в один голос щебечуть дами бальзаківського віку. - І нам вже треба йти. Ми побачили кактуси. Вони прекрасні. І нам треба йти.

Жіночки майже бігцем, але так, щоб ні до чого не торкнутися, повертаються в коридор, накидають свої елегантні піджачки, дякують, прощаються і щезають.

Фаня повертається у вітальню. Робить ковток коньяку просто з горла і закушує цукеркою «Ромашка».

Пазьо, який увесь час візиту тихо сидів на кухні, весело говорить:

- Ну, як усе пройшло? Твої подруги мені сподобались. Вони такі елегантні.

Фаня робить ще один ковток коньяку з горла і починає беззвучно плакати.

- Це ти винен! - захлинаючись, кричить Фаня. - Це ти винен!

- А в чому я винен? - дивується Пазьо. - Я собі тихенько сидів на кухні. Нікому не заважав.

- Ти! Ти винен!

- Завжди у всьому винен я.

- Ти купив кілограм «Ромашки»! А я просила тебе купити різних цукерок! Адже просила?!

- Ну так, але я ненавиджу ту продавщицю. Вона дуже неприємна. Бачиш її, і зразу тікати хочеться. Або вдарити вагою по голові.

- То треба було піти в інший магазин, якщо ти такий вразливий!

- Інший магазин далеко. Я б не встиг.

- Краще б не встиг.

Пазьо пробує заспокоїти Фаню. Підбадьорливо гладить її по спині. Фаня від цього заходиться ще дужче.

- Ну, - каже Пазьо, - заспокойся. Усе ж не так погано!

- І ці рейтузи! Ти не перевдяг їх. Ти схожий на сантехніка!

- На сантехніка, то на сантехніка. А чим сантехніки погані? Хіба вони не люди? Заспокойся, я тебе прошу. Усе не так погано, як тобі здається зараз.

- Навіть чаю випити не схотіли! - хлипає Фаня. - Ані цукерок, ані чаю, ані коньяку! Вони боялися до чогось доторкнутися, якби ти лиш бачив, ходили так обережно, ніби у нас у хаті якась… якась антисанітарія!

- Та дурепи вони, от хто. Не зустрічайся більше з ними. Вони тебе не поважають.

- А з ким мені зустрічатися? У мене крім них більше немає подруг. Вони мої подруги, - Фаня червона як рак, вона задихається від слів упереміш зі сльозами.

- Нащо такі подруги, якщо вони такі?

Фаня схоплюється на ноги й істерично бігає квартирою.

- А подивись, - репетує вона, - наша хата дійсно жахлива! Подивися, як брудно всюди! Павутина на стінах і стелях, пилюка на фіранках, дивани Діана погризла. Якби я прийшла до такої квартири, то теж би побоялася до чогось торкнутися! А якби ти бачив їхні помешкання! Усе нове. Усе сіяє. Навколо така чистота, що муха ніготь не підточить!

- Але ж наш будинок старий, - виправдовується Пазьо. - Ще австрійський. А старі будинки так маються - їх неможливо вичистити до блиску. Хочеш, продамо цю квартиру. Переїдемо в новобудову. Там усе буде сяюче і нове.

- Не хочу! Хочу жити тут, у цьому свинарнику! Я свиня, і маю жити у свинарнику! Я - свиня!

Пазьові дуже її шкода. Він не знає, що ще сказати, аби Фаня заспокоїлася.

- Фаньцю, так не можна. Бо якщо ти свиня, а я твій чоловік, то виходить, що я теж свиня. А я не хочу бути свинею.

- То йди геть! Лиши мене! Лиши свиню! - Фаня долілиць падає на диван і заривається носом у подушку.

- І піду, - ображено каже Пазьо.

Він встає. Фаня не реагує.

- І піду, - повторює Пазьо. - І піду!

Тиша.

- Я йду. Па-па.

Пазьо виходить у коридор, ще сподіваючись, що Фаня наздожене його або, принаймні, щось скаже. Одягає куртку. Але Фаня нічого-нічого не робить.

Пазьо гучно гримає вхідними дверима і опиняється на сходах. Йому дуже зле.

На сходах уже темно. Ніби в сраці. Пазьо хотів був зійти вниз, але в останній момент зупинився. Роздумує. Вагається.

Я тільки зазирну, каже він собі. У мене є привід. Мені зле.

Пазьо повертається і обережно йде в кінець коридору. Минає двері своєї квартири. Проходить далі вглиб. Тунель, думає він, цей коридор, як тунель, і в кінці ледь-ледь миготить світло.

Двері «У психіатра» ледь прочинені. Пазьо просуває всередину голову і впевнюється, що там порожньо. Ні душі.

Я на хвилинку, думає він, лишень одну руку, п’ятдесят грамів. Хочу його побачити.

Пазьо несміливо заходить на «кухню», і вона справді схожа на гуртожитську. Зверху донизу оббита, очевидно, ще радянською керамічною плиткою з фіалковим орнаментом. Запах такий, як у громадському туалеті, - хлорка плюс нечистоти. Посередині стіл - імітація барної стійки. Пазьо кладе на стіл одну руку і чекає.

Минає хвилина. Дві. По той бік стіни чути, як хтось вовтузиться з келишками.

Високий кремезний чолов’яга, ніби привид, з’являється в напівтемряві, і Пазьо навіть трохи його злякався. Бо дійсно, Пазьо ніколи раніше тут не був. Невідомо, що це за один і чим уся ця пригода взагалі скінчиться.

Психіатр кладе перед Пазьом келишок з прозорою рідиною. Пазьо розгублено на нього дивиться. Каже:

- Дякую.

Психіатр нічого не відповідає і зникає в сусідній кімнаті.

- Моя жінка… - шепоче Пазьо, але так, щоб його можна було почути через стіну, - моя жінка… вона - свиня.

І залпом випиває «замовлення».

2

Мене ніхто не поважає, думає Фаня, і правильно, бо мене нема за що поважати. Я завжди була посміховищем. Клоуном.

Фаня дуже добре пам’ятає, як уперше це сталося.

Вона була дуже маленька. Вона найкраще співала в дитсадку. Учителька музики повела Фаню заспівати «Пісню про рушничок» на велику публіку. Власне, учителька нічого конкретного Фані не сказала, не пояснила, куди саме вони йдуть. Просто взяла Фаню за руку і кудись повела.

Вони йшли довго, принаймні, так здавалося маленькій Фані. Спочатку йшли лабіринтами дитсадівських коридорів, потім вулицею, потім знову лабіринтами коридорів, але цього разу незнайомих. Фаня дуже собою пишалася. Вона відчувала себе обраною, бо в цей момент усі решта діти спали чи просто нудилися, а Фаня займається серйозною дорослою справою. Фаня буде співати.

Вони зайшли в крихітну кімнатку, де товпилося багато незнайомих людей. Учителька сказала:

- Посидь тут, на лавці. Я прийду за тобою.

Фаня сіла і стала чекати.

Кімнатка мала двоє дверей. Перші - ті, через які вони з учителькою сюди ввійшли. Інші - зовсім маленькі. Вони час до часу рипали. Люди заходили ними і виходили. Усі такі нарядно вбрані.

Поруч з Фанею на лавці сиділа ще одна дівчинка. На ній була симпатична вишита сорочка з короткими рукавами. Вони не розмовляли, а просто сиділи поруч і чекали невідомо на що. Врешті за дівчинкою прийшла якась огрядна тітка і повела її тими дверима, які були зовсім маленькі. Кілька хвилин дівчинки не було. Потім вона повернулася, і огрядна тітка погладила її по голові.

- Молодець, Катя, - сказала огрядна тітка.

Прибігла Фанина вчителька. Вона раптом звеліла дівчинці, яка сиділа поруч, знімати свою вишиту сорочку. Та зняла.

- На, швидко одягай, - учителька простягнула Фані сорочку.

- Але це не моя сорочка, - відповіла Фаня.

- Ти не можеш виступати в одязі, який на тобі. Подивися - він заляпаний вранішнім омлетом.

Фаня ніяково теребила в руках чужу сорочку. Власниця сорочки дивилася на Фаню якось жалісливо, як здорові люди дивляться на калік, але й тоді не промовила жодного слова.

- Ну що ти зволікаєш! - крикнула вчителька. - Швидко одягай!

І взялася силоміць знімати з Фані її заляпаний вранішнім омлетом светр.

Сорочка виявилася затісною.

- Нічого, потерпиш кілька хвилин, зараз твій виступ, - вчителька знову взяла Фаню за руку і потягла за собою в таємничі маленькі двері.

Далі все відбувалося ніби в тумані.

Фаня несподівано опинилася на великій, дуже великій сцені. Світло прожекторів немилосердно сліпило очі. Фаня запанікувала. Хотіла втекти назад, але вчителька підштовхнула Фаню на саму середину, де на неї вже чекав заздалегідь підготовлений стільчик з рушничком.

Фаня сіла на стільчик.

- Візьми рушничок на коліна і, коли будеш співати, роби вигляд, ніби вишиваєш.

Фаня кивнула. Вона подумала - тільки б не забути вишивати. А це дуже тяжко - співати і вишивати одночасно.

Учителька вмостилася за піаніно і заграла. Фаня підняла очі, які вже потроху почали звикати до яскравого світла. Побачила перед собою величезний, ущерть заповнений зал. Люди з цікавістю спостерігали за Фанею, поблажливо всміхалися, начебто перед ними песик, який от-от зведеться на задні лапки.

Ось він - цей момент: музичний вступ скінчився, Фаня мусить заспівати.

Тільки б не забути з вишиванням, повторювала про себе Фаня. Вона зліпила докупи пальчики, і стала водити рукою вправо-вліво, вверх-вниз. Ззовні це виглядало, мабуть, дуже переконливо.

«ПІСНЯ ПРО РУШНИЧОК». ВИСТУПАЄ ВИХОВАНКА ДИТЯЧОГО САДКА «РУСАЛОЧКА».

Публіка з цікавістю налаштувалася слухати, але Фаня не заспівала. Вона розгублено повернулася до вчительки, і та підбадьорливо кивнула головою, що, мовляв, давай, співай, нічого, що забулася, зараз зроблю ще один вступ. І заграла спочатку.

Потім був вступ за вступом, а Фаня так і не заспівала. Вона геть-чисто забула ту бісову «Пісню про рушничок», яку знала без пам’яті, від самого народження. Фаня сиділа на стільчику і наполегливо імітувала вишивання. Вона вишивала і вишивала.

Публіка - ці старші дядьки і тьотьки, у яких сьогодні було свято, якийсь там день солідарності трудящих, наприклад, спочатку співчували Фані, робили вигляд, що навіть не помітили чогось такого. Ну, трохи задовгий музичний вступ. Але нічого, дитинко, давай, співай, ми із задоволенням тебе послухаємо, ми ж спеціально сюди прийшли, щоб тебе послухати, ти така талановита маленька дівчинка, на тебе чекає професійна сцена. Потім публіка одностайно, по-змовницьки заусміхалася. Широко і щиро. Не допомагало. Фаня сиділа на стільчику і вишивала.

Коли минуло з десяток безрезультатних вступів, глядачі почали йорзатися на своїх кріслах, і їх, цих дядьків з тьотьками, можна зрозуміти. Їм було незручно за Фаню. За те, що вона так осоромилася - не може й одного слова пікнути, пропищати чи заверещати врешті. Нехай співає або нехай іде зі сцени. О боже! Зробіть щось із цією тупою дитиною.

Учителька кінець кінцем взяла Фаню за руку і повела назад у крихітну тісну кімнатку. По дорозі Фаня дуже голосно, так, що почув увесь зал, сказала:

- А я добре вишивала, правда? Я вмію вишивати. Мене бабця навчила.

Публіка зайшлася страшним гомеричним реготом.

- Так, ти добре вишивала. Не забудь віддати дівчинці її сорочку.

З мене завжди всі сміялися, думає Фаня, і це був тільки початок. Найгірше - я ніколи не розуміла, що з мене сміються.

Розпашілий Пазьо влітає до вітальні і збуджено кричить:

- Фанцю, це сталося! Летальний випадок! На наших сходах!

Фаня спокійно скидає свої кактуси в сміттєве відро. Один за одним. Разом із горщиками.

- Якийсь чоловік упав зі сходів, - продовжує Пазьо, ніби нічого не помічає. - Лежить мертвий на першому поверсі. Напевно, алкоголік. Клієнт Психіатра. Я завжди знав, що подібне мусить рано чи пізно статися. Ці сходи дуже небезпечні.

На підвіконнику не залишилося жодного кактуса. Усі вони помістилися в одному сміттєвому відрі.

- Міліція приїхала. І карета швидкої допомоги. Може, зараз будуть допитувати Психіатра. Може, Психіатр спеціально зіштовхнув нещасного зі сходів? Може, алкоголік не мав чим розрахуватися за горілку, і Психіатр його скинув зі сходів, га? Як думаєш?

Вони прийшли, думає Фаня, бо хотіли з мене посміятися. Їм не потрібні були мої кактуси. Просто це дуже смішно, коли хтось безперервно триндикає про кактуси. Збирає кактуси. Дбає за ними, як за маленькими дітьми. От вони і прийшли подивитися на комедію зблизька.

- Пазь, - каже Фаня, - винеси, будь ласка, сміття. Уже повне відро назбиралося. І на сходах, прошу, будь обережний.

Фаня тихенько, в одній довгій футболці і домашніх тапках, крадеться темним коридором. У кінці коридору тьмяне миготливе світло. Фаня йде на світло. Опиняється в приміщенні, схожому на гуртожитську кухню. Смердить громадським туалетом, але гидкий запах Фаню не відлякає.

Фаня підходить до одинокого, не надто прибраного стола і змітає з нього крихти чорного хліба. Чекає. У сусідній кімнаті чути дзенькіт - хтось вовтузиться з келишками.

У сутінках з’являється кремезний незнайомий чолов’яга. Він схожий на привида. Ні, він схожий на справжнього американського індіанця, думає Фаня. Фані лячно.

Психіатр ставить на стіл келишок з прозорою рідиною і мініатюрний бутерброд.

- Дякую, - каже Фаня.

Психіатр не відповідає. Розчиняється в мороці.

Фаня перекладає келишок з руки в руку, крутить ним по столі, принюхується. Вона ніколи досі не випивала стільки горілки. Тут цілих сто грамів.

- З мене всі сміються, - шепоче Фаня, але Психіатр точно її чує, - я посміховисько. Я свиня.

- Пані, - долинає із сусідньої кімнати, - із свиней не сміються. Свиней їдять.

3

У центрі міста людно і по святковому затишно. Фаня з Пазьом сидять на лавочці і лузають соняшникове насіння.

- Як твої подруги? - питає Пазьо. - Ти з ними бачилася?

- Так. Вони запрошують мене в п’ятницю на річку позагорати.

- І ти підеш?

- Ще не вирішила остаточно, але, напевно, піду.

- Подивися, що там? - Пазьо вказує на незрозуміле скупчення народу біля входу в ратушу. - Скільки людей. Там щось сталося.

- Ти маніяк, - сміється Фаня, - ти маніакально любиш, коли щось стається, особливо коли стається щось страшне.

- Так. Я такий. Ну і що? Ходімо подивимося.

Пазьо біжить до ратуші, а Фаня ліниво йде слідом за ним.

Гурт роззявлених ротів щільно обступив квіткову клумбу.

- Дайте дорогу! - кричить Пазьо. - Дайте подивитися! Ми журналісти!

Натовп розступається. На клумбі колом висаджені Фанині кактуси. Усі до одного зацвіли. Високий кремезний чолов’яга, одягнений у чудернацький костюм американського індіанця, тицяє остовпілій Фані фотокамеру.

- Excuse me! Could you make a photo from me and these beautiful flowers?[1] - просить він.

Фаня клацає камерою, індіанець дякує і губиться поміж людьми.

- Пазь, це ти зробив?

- Що?

- Кактуси. Я ж їх викинула.

- А вони, бачиш, зацвіли.

- Кілограм шоколадних цукерок, будь ласка.

Підстаркувата знервована продавщиця кондитерського відділу поважно поправляє свій чепець.

- Яких саме?!

- А які є?

- Чоловіче! У мене тридцять видів шоколадних цукерок!

Пазьо перехиляється через прилавок, хапає продавщицю за голову і лупить нею по електронній вазі. Продавщиця чи то від болю, чи то від несподіванки м’якне. Важко бухкається на підлогу, спантеличено вирячивши очі.

- Тепер слухайте уважно, - каже Пазьо. - По сто грамів грильяжних, желейних, «Ліщини», якщо свіжа, «Білочки», «Корівки», «Червоного маку», «Вишні в шоколаді», «Чорносливу в шоколаді», «Прометею» і «Пташиного молока». І попрошу швидко. Я спізнююся.

На мене чекає Фаня.

Lepus europaeus (заєць)

1

Гальшка Гулевич, тільки-но почало темніти, крикнула покупцям, що товпилися біля її лотка з овочами і фруктами:

- Я вже закриваюсь! Не стійте в черзі! Он на сусідній розкладці є всьо то саме. Йдіть туди!

Гальшка дуже не любить цей район, і цей базар, і цих покупців, які купують саму лишень картоплю.

- Ти їм і апельсини, - бурмоче Гальшка собі під ніс, - і мандарини, і ківі, і міноли, і найкращі банани, і навіть персики в березні! А вони беруть саму лишень картоплю. Картопля в цьому районі - основний продукт. Картопля тут - і овоч, і фрукт, і м’ясо.

Гальшка, зі свічкою в одній руці, а з сигаретою в другій, похапцем береться збирати непроданий товар в ящики на завтра.

- На картоплі багато не вторгуєш, - продовжує бурмотіти вона. - На картоплі на хату не заробиш. У Трускавець відпочивати не поїдеш. Доброї косметики собі не купиш. І чому картопля така дешева? От якби вона була дорога, хоча б така, як березневі персики, то я би продавала її з радістю. Мила би її перед продажем, натирала б до блиску, оббризкувала б водою, або - що вже там?! - на дешевенькі парфуми не поскупилась би. Картопля загалом не така вже й недобра. Вона швидко готується, має приємний ніжний смак, добре пасує до всілякого м’яса, і взагалі до всього пасує, окрім солодкого. Її можна варити, смажити, запікати, тушкувати, терти, фарширувати. Не знаю, чи можна консервувати. Але нащо картоплю консервувати? Її цілий рік хоч греблю гати, хоч об стіну товчи, хоч мух бий. І звідки її так багато? Якби було менше, то коштувала б дорожче. Попит - пропозиція. Я на цьому розуміюся. - Гальшка всміхається сама до себе. - От якби картоплі було менше!… Правда, тут є одна небезпека. Споживачі картоплі більше платити за картоплю не будуть. Я їх знаю - цих жлобів-голодранців. Вони просто на макарони перейдуть. А макарони - це вже не моя парафія. За макаронами - у гастроном. Я продаю тільки овочі і фрукти.

Гальшка знімає зафуцовану робу, одягає свою демісезонну куртку, абияк причісується, підкурює нову сигарету від попередньої і зачиняє лоток на колодку.

- Завтра мене не буде, - кричить Гальшка сусідній продавщиці.

- Чого це?

- Важні діла!

- Ну дивися, бо овочі погниють. Їх треба спродати.

- Мої не погниють. Вони хімічні.

- Та в мене теж не гірші, але все одно, йоб їх мать, гниють.

- А ти їх оббризкуєш?

- Чим?

- А-а-а! - багатозначно акає Гальшка і йде з базару.

Ось вона чимчикує в бік тролейбусної зупинки. Ви її дуже добре можете тепер роздивитися. Гальшка в міру товстенька, надміру загримована, у куртці зі шкірзамінника, в чорних чоботях на платформі, з чорною блискучою сумочкою через плече, на якій красуються дві фірмові літери від «Дольче і Ґабана». Словом, вона ніяка. Ви зустрічаєте таких жіночок у день силу-силенну, але не звертаєте на них уваги. Вони цього і не вимагають. Вони живуть поруч з вами тихо, непомітно і продуктивно. Як щури, які, згідно з останніми дослідженнями, знаходяться від кожнісінької на планеті людини на відстані максимум у п’ять метрів. Подумайте. Обнишпоріть навколишню п'ятиметрову територію і обов’язково знайдете щура. Тіль ки не треба його боятися. Не треба лементувати, не треба здіймати з цього приводу рейвах. Щури жили поруч з вами і будуть жити. На те вони і є. Вони сіренькі, маленькі, нешкідливі, порпаються в сміттєвих баках і прочищають стічні труби. Носять своє потомство на плечах з однієї нірки в іншу. Бігають туди-сюди в безперервних пошуках їжі. Роками. Століттями. Тисячоліттями. І залишаються при цьому невидимими. Ви не звертаєте на них уваги. Ви дивитеся їм в очі і не бачите їх. Вони й не вимагають більшого. Їхнє життя повноцінне лише за однієї умови - залишатися непомітними.

Гальшка чекає на тролейбус. Вона визирає його терпляче, не зводячи погляду з лінії горизонту. Кілька маршруток, які Гальшці підходять, повільно проїжджають повз, але вона не реагує. Гальшка принципово не їздить маршрутками, бо вони дорожчі на одну гривню. Тридцять днів у місяці - тридцять зайвих гривень з кишені.

Нарешті під’їжджає напівпорожній тролейбус, і Гальшка в нього заходить. Тролейбусами їздять усе менше і менше, думає вона. Усі перебралися в маршрутки. А чим маршрутки кращі? Людей повно - їдеш як тюлька в банці і платиш за таку їзду на гривню більше. Так. Тролейбус, може, й повільніший трохи, але не набагато. Повільність тролейбусів - це стереотип. Вони дуже швидкі. Дуже. Деколи навіть треба триматися за поручень, щоб не впасти - так швидко тролейбус може їхати.

Якщо чесно, то Гальшка, обираючи тролейбус, економить більше, ніж одну гривню. Вона економить гривню і п’ятдесят копійок. Бо в тролейбусі Гальшка взагалі не платить за проїзд.

А нащо мені платити? - думає вона. За що я повинна їм платити? Сидіння обдерті, у проходах насмічено, щоб не сказати наригано, навколо одні п’яні і наркомани. За що я маю платити?!

Коли підходить контролер, що буває вкрай рідко, Гальшка втуплюється у вікно і вперто мовчить. Головне - на контролера не дивитися. Як би він не кричав, що б не говорив, чим би не погрожував. Не дивитися, і все. Ніби ти глуха. Контролер нічого тобі не зробить, бо не має права. Гальшка добре знає закони, без знання законів довго не протягнеш. Як знаєш закони - ти пан. Як не знаєш - пропав. Тебе обдурять, обдеруть, виставлять на всезагальний посміх, і вважай - душевна травма на все життя.

Є ще ліпший спосіб поводження з контролерами. Бо мовчати і дивитися у вікно - справа не з приємних. Соромно, знаєте. Усі на тебе дивляться. Осуджують тебе. Всередині коти шкребуться. Іноді трапляються такі гостроязикі контролери, що можуть на весь вечір настрій зіпсувати. Сунеш додому як сновида. Жити не хочеться.

Бери - і стріляйся. Ненавидиш і себе, і ті п’ятдесят копійок, і все найкраще у світі.

Є інший спосіб. Гальшка бачила неодноразово, як його прокручував - і, повірте, досить вдало - один незнайомий чолов’яга, регулярний пасажир цієї тролейбусної лінії. Не багатий, але й не бідний. Середнього віку, з вигляду нормальний, лице опухле від алкоголю, але не сильно. Є в ньому щось приємне. А головне - він дуже хитрий. І сміливий. Бо Гальшка на таке не здатна.

Його спосіб ось який.

Сидить собі в напівпорожньому тролейбусі. Їде. Аж тут приходить контролер і вимагає квиток або гроші. Цей чоловік з радістю, з неабиякою охотою заходиться порпатись у кишенях куртки. Жваво так. Видно, що готовий заплатити. Контролер чекає. Чоловік порпається в кишенях куртки, вивертає кишені назовні - нічого. Жодної копійки. Переходить на кишені штанів. Так само порожньо. Контролер з нетерпінням повторює: «Оплачуємо проїзд». Чоловік: «Зараз-зараз, хвилинку, уже даю». При цьому він починає розстібати куртку. Усі - і пасажири, і контролер - притихають з цікавістю, що буде далі. Під курткою в чоловіка нічого немає - голе тіло. Голісіньке.

- Ой, - здивовано вигукує пасажир, - я піджак дома забув!

Перевірений спосіб. Успішний на всі сто. Контролер настільки приголомшений побаченим, що кидає все і проходить далі.

Гальшка так не змогла б, їй легше мовчати.

Вона переїжджає через Дніпро і бачить вогні міста, втоплені у воді. Бачить сакральний ландшафт на київських пагорбах - Лавру, Софіївську дзвіницю, пам’ятник матері-героїні з факелом у руці, Карандаш, інші, сусідні, мости. Гальшка любить переїжджати через Дніпро. Тролейбусом це займає хвилин п’ять-десять. Якщо на мості затори - більше.

Четверта зупинка після Дніпра - Гальшчина. Вона залишає тролейбус радісна. Цього разу контролера взагалі не було - і настрій не попсований.

На Троєщині вже темно. Гальшка заходить у супермаркет «Край», щоб купити дві сирні палички. Вона майже щовечора купує собі дві сирні палички. Вони дуже свіжі і пахучі. Хрумтять. Їх варто з’їдати негайно, бо вранці це вже не палички, а палки.

Шосе, яке треба перейти, щоб дістатися до свого будинку, о цій порі вже порожнє. Гальшка переходить його верхом, а не через підземний перехід. У підземному переході смердить і немає світла. Там темно, як у шлунку бика. Йдеш і не бачиш, куди ступаєш. Чуєш тільки різкий неприємний запах і чиєсь хихикання ззаду і спереду. Страшно, хоча Гальшка не з лякливих. Кілька разів у підземному переході на неї нападали хулігани, але нічого поганого зробити не змогли. Гальшка дуже сильна. Вона тягає ящики з картоплею на плечах сама - ніхто їй не допомагає. Єдиний плюс від торгівлі картоплею - мимоволі стаєш сильною. Ніякі хулігани тобі не страшні. Як штуркнеш їх - то відразу падають на коліна і просять пробачення. Молодіж зараз нікудишня. Фізична підготовка нульова.

Гальшка переходить шосе до середини і раптом зупиняється. На асфальті неподалік від її ніг щось блиснуло. Блиснуло і покотилося. Гальшка розгублено тре очі. Що це таке? По шосе котиться золота монета. Як українських п’ять копійок завбільшки. Але ця монета не українська. Такої Гальшка ніколи раніше не бачила. Вона кидається навздогін, і їй здалося, що монета й собі пришвидшує рух.

Золото, думає Гальшка, це золота монета. Точно золота. Бо чого б вона так блищала?!

За своє життя Гальшці не доводилося бачити золоті монети. Звичайно, Гальшка читала в дитинстві казки про нечувані скарби і дивовижні скрині з діамантами на безлюдних островах Тихого океану, але вона ніколи насправді не вірила, що золоті монети існують реально. Польські гроші називаються злотими, але які вони до дідька злоті?! Звичайний папір. Нічого золотого в ньому немає.

Монета котиться асфальтом, а Гальшка біжить за нею. На вулиці ні душі. Нікого, хто міг би загубити монету чи впустити її, щоб котилася. Звідки вона тут взялася? Чий на ній портрет? Бородата голова в профіль. Рік 1899.

Гальшка вже майже наздогнала монету, ще трохи, крок, півкроку, аж ззаду несподівано загоряється яскраве світло фар. Гальшка обертається на світло.

Просто на неї жене здоровенна вантажівка, в якій перемішують на будівництві бетон. Гальшка падає на асфальт і закриває лице руками. Дві сирні палички, куплені в супермаркеті «Край», тріщать під гігантським колесом, і за мить у спальному районі Троєщини знову настає тиша.

2

- Я був дуже голодний, - говорить Іван Іванович у троєщинському відділку міліції. - Я був дуже голодний, і це єдина моя вина! Мені треба було поїсти перед тим, як сідати за кермо. І я поїв, але, напевно, замало. Я так і знав, що замало. Бо коли працюєш вночі, маєш звірячий голод. Не такий, як удень. Уночі я можу заковтнути цілого кабана. Я не винен. Я не бачив її. Не знаю, звідки вона там з’явилася. І чого було стояти посеред дороги?

Молодший за званням міліціонер нервується. Йому хочеться додому спати. Бо вночі треба спати. Ніч для того і є, щоби спати. А цей водій бетономішалки переламав якійсь жінці руки і ноги і тепер не хоче зізнатися, що винен. Тільки заплутує все своїм голодом. До чого тут голод?! Який голод?! Їм, цим людям, тільки аби жерти. Понабивати собі шлунки і лежати де-небудь під заспокійливий плюскіт власного травного соку.

- Поговоримо не про те, що ви їли, - каже міліціонер, - а про те, що ви пили.

- Я нічого не пив! Ні краплі. Клянуся!

- Це перевірить експертиза.

- Хочете, я закрию очі і пройдуся по лінії?! Доторкнуся вказівним пальцем до кінчика носа?! Зроблю мостик?! Поперечний шпагат? Я нічого не пив! Тверезий, як стьоклишко!

- Чого ви взагалі сіли за кермо бетономішалки і куди прямували? - ліниво озивається старший за званням міліціонер.

- Це моя робота! Я перевозив бетономішалку з пункту А в пункт Б.

- Уночі?

- А як інакше? Бетономішалкам заборонено їздити по Києву вдень. Тільки вночі - з 23 до 5 ранку. Такі закони. Бетономішалки дуже габаритні і вдень спричиняють затори, які, знаєте, і без бетономішалок го-го які!

- Закони перевіримо. Ви були втомлені? Сонні?

- Я був голодний. Так. Але не втомлений. Та як же? У мене нічна зміна. Я розумію всю відповідальність. Я сплю вдень. І сплю дуже міцно. Не скаржуся.

- Хтось це може підтвердити?

- Я живу сам. Ніхто не може підтвердити. Але я не брешу! Нащо мені брехати? Я міліції завжди всю правду кажу.

- Виглядаєте ви, Іване Івановичу, чесно скажемо, не найкраще. Очі червоні, руки тремтять. Мусимо це записати в протокол.

Молодший за званням міліціонер вставляє в друкарську машинку чистий аркуш для протоколу. Протоколи він писати вміє і любить. У дитинстві він мріяв стати письменником. Якби ви зараз підняли з архівів його шкільні зошити для творчих робіт, то неодмінно знайшли б там твір на тему «Ким я хочу стати в майбутньому». Письменником. Так писав цей молодший за званням міліціонер. Саме письменником. Не міліціонером, не космонавтом, не лікарем, не шахтарем. Ось дослівна цитата: «Я хочу стати письменником і складати вірші. Щоб люди приносили на мою могилу троянди».

Іван Іванович зривається зі свого стільця на ноги і верещить:

- Це нормально, що в мене зараз червоні очі! Ви не маєте права писати в протоколі про червоні очі! Вони червоні не від утоми!

- А від чого?

- Я плакав - ось чого!

- Чого це ви плакали? Чоловікам плакати не годиться.

- А чоловік що, не людина? Хотів і плакав!

- Заспокойтеся, Іване Івановичу, сядьте. І не кричіть на нас. Це не ми збили на дорозі людину, а ви.

Іван Іванович повертається на стілець, але кожної миті готовий зірватися знову. Видно по ньому, що готовий.

«Істерикуватий невдаха-бетономішальник», - визначає про себе діагноз підозрюваного молодший за званням міліціонер. Типовий пропащий чоловік середнього віку. Пивний животик, спортом не займається, удень спить, а ночами катає бетономішалку з пункту А в пункт Б. Робота не найкраща - треба визнати. Такій роботі не позаздриш. Людей нормальних не бачить, ні з ким не спілкується, жінки не має. Живе, як кріт у норі. Нещасний. Так і збожеволіти недовго. Істерика - перший крок до божевілля. І Іван Іванович цей крок уже зробив.

- Розкажіть, як усе сталося.

- Я вже розказував.

- Розкажіть ще раз. Детальніше. Що ви відчували до, під час і після?

- Я був голодний. Ось що я відчував. Голод.

- У вас немає грошей на нормальне харчування?

- Є в мене гроші! Мені добре платять. За нічну зміну платять удвічі більше, ніж за денну. Я їм добре. Ніколи ні в чому собі не відмовляю. Хочу кукурудзу - маю кукурудзу. Хочу м’яса - маю м’ясо. Різне. Не тільки свинину. От на тому тижні я купував індичку. А індичка дорога, шановні, дуже дорога. Тридцять гривень двісті грам! Індиче м’ясо сухувате, але своєрідне. Я його із соєвим соусом готую. Смачно. Попробуйте. Займає всього сім хвилин. І швидко, і делікатес.

- Попробуємо.

- Але найбільше я люблю стейк з кров’ю. Немає кращої їжі за стейк. Вірте мені, я на їжі розуміюся. І кров дуже важлива. Без крові стейк - витрачені на вітер гроші. Людина за природою своєю хижак. Їй потрібно відчувати в роті кров жертви. Інакше - те саме, ніби моркву гризеш.

- Що ви їли напередодні трагедії?

- Я спав до дев’ятої вечора. Мене збудив будильник. Я його завжди наставляю, щоб не проспати роботу. Тоді я почистив зуби, прийняв душ, з’їв шматок телячого м’яса.

- Сирий?

- Ні, чого сирий? Зварив його. Із селерою.

- Отже, ви добре поїли?

- Нормально.

- То чому потім знову зголодніли?

- Не знаю. Уночі з’являється якийсь ненормальний звірячий голод. Аж шлунок вивертається. Слини повний рот. Не знаю, як це пояснити. Просто постійно думаєш про їжу. Усім тілом думаєш тільки про їжу.

- Підсумуємо. Ви добре поспали, добре поїли, алкоголь не вживали, сіли за кермо бетономішалки, рушили, усім тілом почали думати про їжу і про те, які ви голодні, і на проспекті Маяковського переїхали невинну перехожу жінку. Нема логіки, Іване Івановичу!

- Не така вона вже й невинна, ця, як ви кажете, перехожа жінка! - Іван Іванович знову зривається на ноги. - Чого вона йшла посеред траси?! Є ж підземний перехід поруч! І світлофор за сто метрів! А вона стояла посеред траси і дивилася, як я її переїжджаю! Не така вона вже й невинна! Може, суїцид хотіла собі зробити?!

- Сядьте!

Іван Іванович сідає.

- Про суїцид ми нічого не знаємо, - каже молодший за званням міліціонер. - Насправді нічого не знаємо. Але ми мусимо попередньо розібратися у справі, хіба не так? Мусимо скласти протокол і розійтися! Ми, Іване Івановичу, на відміну від вас, удень не спали. І ось уже цілу добу на роботі. Ми втомилися. Дуже втомилися. А ви нам плетете всілякі нісенітниці про звірячий голод.

- Ну що ж. Я, якщо бути дуже чесним, теж удень не спав. Деколи, знаєте, важко спати при сонячному світлі. Я дивився телевізор.

- А-а-а! То ви нам збрехали, що спали! І що плакали, збрехали! У вас очі червоні від утоми, а не від сліз!

- Я плакав! Я не брешу!

- Чого ви плакали?

- Я вам у всьому зізнаюся! Всьо розкажу! Тільки не пишіть у протокол про червоні очі!

- Ну…

- Я виїхав на проспект Маяковського, - починає Іван Іванович. - Було тихо і гарно навколо. Я люблю їздити вночі. Так спокійно. Немає пробок, немає навіжених водіїв, безголових пішоходів. Їду собі, слухаю радіо і мрію про хот-дог. Саме так. Тоді я був ладен навіть хот-дог з’їсти. І ось біля супермаркету «Край» раптом посеред дороги з’являється ця жінка. Виринає з пітьми як привид. За метрів п’ять - не більше. Я не встиг загальмувати. Просто дивився на неї, а вона на мене. Вона не тікала. Нічого не пробувала робити, щоб урятуватися. Закрила руками лице і впала на дорогу. І все. Я тільки почув, як під правим переднім колесом затріщали її кістки. Зупинити машину мені вдалося аж за метрів двадцять-тридцять. Я не їхав швидко, строго за дорожніми правилами, шановні міліціонери. Але бетономішалка - гігантська машина. Зупинити її не так легко. І от. Я вибіг з кабіни - а вона лежить, не рухається. Ноги неприродно вивернуті. Зразу це побачив. Подумав - мертва. Вижити під колесами моєї машинки дуже важко. Жінці ще неабияк пощастило. Підходжу, а вона розплющила очі і дивиться на мене. Не жалібно, а просто дивиться. Я схилився над нею, почав гладити по волоссю. Жінка не стара, але спрацьована. Гриму на ній, як на дівчатах з окружної. Руки чорні. Порепані. Я її гладжу, заспокоюю, кажу: «Усе буде добре, дорогенька, тільки не рухайся». Я знаю, що в таких ситуаціях не можна рухатися - це головне. З американських серіалів про швидку допомогу знаю. Шкода, що тепер лікарняних серіалів уже по телебаченню не транслюють. Дуже корисна річ. Життєва. Ну і от. Жінка киває мені кудись убік рукою. Мовляв, подивися туди, убік, там щось є. Я подивився. Спочатку нічого не побачив. Якась торбина лежить. А поруч, на асфальті - дві розчавлені булки. Такі довгі, може, знаєте. Сирні палички - здається, так ці булки називаються. Не плутати з крабовими. Крабові палички дуже шкідливі для організму. Суцільна хімія. А це сирні палички. Тобто вони колись були сирними паличками. А тепер - розчавлений хлібобулочний виріб, якщо вже бути точним. Я віддер булки з асфальту і простягаю їй. Що, кажу, хочеш підкріпитися? А вона відвертається. Це були її палички, безперечно, її. Може, вона щойно їх купила в супермаркеті, бо палички виглядали свіжими. Пахучими. Півгодини, як з печі, не більше. Ну й я її питаю: «Можна? Це ваші палички. Я розумію. Але я такий страшно голодний. По-звірячому голодний. Шлунок прилип до діафрагми - такий я голодний. А вам уже навряд чи палички знадобляться. Он як ноги повикручувало». Вона кивнула. Мовляв, їж, що з тобою робити, раз такий голодний. Їж на здоров’я. Вона не проговорила це вголос, не могла, з рота йшла піна, але я так зрозумів по ній, що можна. Сів поруч, однієї рукою продовжував гладити її по волоссю, другою запихав палички собі в рот. Вона, ця жінка, була добра. Їй відомі чоловічі слабкості.

Їй багато що, напевно, відомо. Шкода, що не вдалося з нею поговорити. Ось так ми сиділи в темряві на проспекті Маяковського. Я їв її булки, вона стогнала. І потім, коли булок уже не було, мені раптом стало, знаєте, так дивно, так мене, знаєте, розчулила доброта абсолютно чужої людини, яка не пошкодувала іншій чужій людині шматка хліба, що я заплакав. Голод як рукою зняло. Я плакав і благав її не вмирати. Вона стогнала. Вона не плакала. Така мужня жінка. А мої сльози скапували їй в очі, і так здавалося, що ми обоє плачемо. Сидимо серед троєщинської темені і плачемо. Як діти.

Молодший за званням міліціонер спльовує на підлогу й автоматично топче плювок підошвою казенного чобота.

3

Іван Іванович, а краще назвімо його менш офіційно - Ваня, лежить у верхньому одязі на своєму ліжку і думає.

Повернувся додому аж під ранок.

Голова розколюється. Руки і ноги мов ватяні. У шлунку хворобливо побуркує.

Ваня почувається розбитим, вибитим зі звичного ритму життя. Взагалі вибитим із життя. Почувається злочинцем.

Ваня згадує, що на кухні ще залишилось кілька конвертиків з маком, які він акуратно щотижня купує в кондитерському кіоску біля метро «Мінська». Йде на кухню і з’їдає всі конвертики до одного.

Коли з’їдаєш один, то здається, що конвертики смачні, думає Ваня, а коли з’їдаєш усі підряд, то розумієш, яка це насправді жирна і неїстівна гидота.

У животі погіршало, хоча й перестало бурчати.

Нудить, думає Ваня, але нічого не поробиш, треба лягати спати, інакше зіб’юся з графіка.

Ваня напускає на вікна вицвілі бордові штори, і в кімнаті сутеніє.

За вікном їздять автомобілі, ходять люди, бігають діти - там, за вікном, щось відбувається, а я маю лягати спати, думає Ваня. Як сумно спати вдень!

Ваня вмикає телевізор на інформаційний канал «24». Ваня любить чоловічий голос цього каналу. Любить, як цей голос безпристрасно тихенько щось бубонить. Ваня швидше і солодше під нього засинає.

Чоловічий голос «24» повідомляє, що в Атлантичному океані зіткнулися дві підводні субмарини. Так і каже - субмарини, не підводні човни. Ваня, лежачи в напівтемряві, усміхається.

Субмарини. Яке смішне слово. Як маринована скумбрія. Або просто скумбрія. Або Марина.

Ваня заплющує очі і намагається згадати Марину. Останні два роки Ваня часто так робив. Згадував Марину, і ставало легше. У грудях щеміло, не то від приємних спогадів, не то від болю втрати. Іноді спогадами Ваня доводив себе до сліз. Іноді до ерекції.

Однак тепер Ваня раптом зрозумів, що вже зовсім її не пам’ятає. Ані її лиця, ані її запаху, ані як вона говорила й одягалась. Нічого від Марини не залишилося.

Боже, як сумно спати вдень, думає Ваня.

І головне - страшно. Дуже страшно. Люди чомусь вважають, що страшно має бути вночі, і це велика омана. Страшно вдень. По-справжньому страшно саме вдень. Денні демони куди небезпечніші, аніж нічні. Вони хитрі, підступні і непереможні. Від них урятуватися неможливо.

І чекати допомоги теж немає звідки, бо вдень інші люди зайняті своїми життями, в їхні плани не входить рятувати ближнього. Денні демони приходять якраз тоді, коли ти сам удома, і думаєш про те, що ти сам, і тобі сумно, бо ти сам не тільки зараз, а й вчора, і завтра, і через тиждень, і через рік. Ти беззахисний супроти них. Демони, схожі на скелети в балахонах, стоять по кутках кімнати і хрускотять кістками.

Вони не тішаться, ні, думає Ваня, навпаки, їм теж сумно.

Цим денні демони відрізняються від нічних. Денні демони самі по собі не злі, але їх боїшся куди більше. Бо не зло в цьому світі найстрашніше. Ні, не зло. А…

Ваня поволі впадає в дрімоту. Кімната вібрує, стає схожою на чийсь широко роззявлений рот. Крізь сон Ваня чує хрускіт незрозумілого походження, може, в кімнаті, може, за вхідними дверима. Вані дуже страшно. Він чітко бачить Марину, бліду, змарнілу, у балахоні. Вона стоїть у кутку кімнати і беззвучно рухає ротом, ніби силкується щось сказати, але не може. Капюшон накинутий на голову, так що видно тільки пів обличчя. Врешті, Ваня не впевнений, що то дійсно Марина.

Він бурмоче:

- Згинь, маро.

- Ваня, - шепоче Марина ледь-ледь чутно.

- Фу, які в тебе прищі на лиці, - каже Ваня. - Згинь.

Ваня відвертається до стіни, щоб нічого більше не бачити. Він тремтить.

Яка вона прищава, думає, як я міг її любити?!

Чоловічий голос «24» повідомляє, що в штаті Айдахо пасажирський лайнер упав на жилий будинок. Нікому не вдалося вижити, ані пасажирам, ані тому одинокому чоловікові, який був у будинку разом із табуном своїх оскаженілих котів. Одинокий чоловік страждав агорафобією і дванадцять років не виходив на вулицю. Але вулиця сама до нього прийшла. Точніше, прилетіла.

Ха-ха, думає Ваня, і там тебе дістали, хитрожопий боягуз!

Усе-таки цей канал дуже хороший. Веселий.

Ваня знову западає в дрімоту, і йому здається, що він падає. Що він у літаку і падає. Під тілом розверзається бездонна прірва. Ваня істерично махає руками, щоб за щось ухопитися, але все, що поруч, падає разом із Ванею. Нема за що ухопитися. Світ падає. Повітря падає. Ваня падає.

А-а-а-а-а-а-а-а-а!

Ваня підривається з ліжка на ноги.

- Та не буду я спати! Чого це я маю спати?! Не хочу і не буду. І знаєте, що я зроблю?!

Ваня мов навіжений біжить на кухню і деренчить кухонним причандаллям, кип’ятить воду в здоровенному алюмінієвому чайнику, насипає в горнятко дві ложки коричневого порошку.

- Я вип’ю кави! - урочисто каже Ваня, заливаючи горнятко окропом.

Кавовий аромат витає кухнею.

Ваня дивиться у вікно.

Удень треба бути по той бік вікна, думає він.

Я неправильно живу.

Я скоро вмру.

Боже, що мені робити?!

Денні демони з усіх кутків шарудять балахонами і хрускотять кістками.

Згиньте, думає Ваня, у мене ще все попереду.

- Ви хто будете? - підозріливо питає медсестра.

Ваня розгублено знизує плечима.

- А хто треба, щоб був?

- Мужчина, не морочте мені голову! Ви ким приходитеся больній? Муж? Брат?

- Знакомий.

- Знакомим нельзя.

- Чого це?! - обурюється Ваня. - Знакомі що, не люди?!

- Мужчина, больна дуже слаба. Що ви хочете? Вона не говорить, тільки дивиться. Її бетономішалка переїхала, представляєте?

- Представляю, - каже Ваня. - То була моя бетономішалка.

Медсестра сахається від Вані, як від убивці-маніяка.

- Мужчина, нащо ви прийшли?! - лементує медсестра. - Хочете її добити?! Я зараз охрану позову!

- Та заспокойтеся ви. Я тільки хотів подивитися, як вона. Совість мучає.

- Душогуб, - цідить крізь зуби медсестра, загороджуючи собою прохід до палати.

Гальшка стоїть по коліна в білому тумані. Де-не-де туман розсіюється і видно, що Гальшка стоїть на сходах. Сходи піднімаються нізвідки і ведуть в нікуди. І нічого більше - тільки Гальшка, туман, мармурові сходи і синє, аж до різі в очах, небо над туманом.

Нічо собі, думає Гальшка.

Гальшка пробує йти, але туман виявляється таким густим, як желе або кисіль. Пробує кричати, але голос глухне ще в горлі.

Проте Гальшці спокійно. Вона чекає.

Попереду на кілька сходин вище Гальшка помічає чиїсь босі ноги. Те, що над ногами, покриває туман. Гальшка розглядає ноги. Їй подобаються ці ноги. Таких гарних ніг вона ще ніколи не бачила. Пальці, хоч і грубуваті, однак кожен дуже гарної форми. Шкіра біла як молоко. Гальшці хочеться припасти до цих ніг, притулитися до них усім тілом і плакати.

- Це ти? - питає Гальшка, але не голосом.

- А як ти думаєш?

- Думаю, що ти.

- Нехай тоді так буде.

Гальшці затишно, як ніколи досі в житті. Ніби все погане скінчилося і вже не повториться. Тіло невагоме, от-от полетить, а може, й вже летить, тільки Гальшка про це не здогадується.

- Мені сорок три роки, - чомусь каже вона, - мене звати Гальшка. Я продаю на Фрунзе овочі і фрукти. У мене свій лоток. Модний. Закривається на колодку.

Гальшка бачить тільки ноги, але відчуває його присутність фізично. Від нього віддає свіжістю і холодком. Щось подібне можна відчути, коли різко відкрити влітку холодильник.

- Я знаю все про тебе, - каже він. - Не так і багато, чесно кажучи.

Гальшка присоромлено хнюпить голову. Бурмоче:

- Тут нема з чого дивуватися, я не якась там принцеса.

- Ти ще можеш усе змінити.

Я читала все це в баптистських журналах, думає Гальшка.

Каже:

- Я не хочу нічого змінювати.

Її співбесідник здивований:

- Не хочеш? Дивно. Усі люди, як правило, хочуть.

- А я не хочу.

- А я не вірю.

Гальшка мнеться.

- Ну, - каже, - є тільки одне, що би я хотіла змінити.

- Що це?

- Я не можу сказати. Мені стидно таке казати ТОБІ.

- Не встидайся. Мені ще й не таке говорили. Я все витримаю.

- Я би хотіла… - Гальшка замовкає. - Ні, не можу! Не можу сказати!

- Гальшко, ти мнешся, як дев’ятикласниця, їй-богу!

- Добре, - Гальшка для мужності набирає повні легені тутешнього повітря і видає: - Я би хотіла бути багатою! Хочу мати багато грошей!

Тиша.

- Бачиш, я попереджала, що це дурниця. Не в грошах щастя… Мені з дитинства так говорили, але… Я би хотіла попробувати, знаєш? Щоб у мене було дуже багато грошей, щоб про них навіть не думала, щоб могла робити все, що захочу.

- І що б ти зробила, Гальшко, з грошима?

- Я би, - міркує вголос Гальшка, - я би поїхала на острів Балі.

- І все?

- Та нє, ясно! - вигукує Гальшка сміючись. - Ще я би собі все купувала!

- Що все?

- Усе, - Гальшка намагається жестами висловитися зрозуміліше, - усе, розумієш мене?

- Не дуже.

- Що тут незрозумілого?! - Гальшка сплескує в долоні. - Я би пішла в «Альта-центр» на Петрівці і купила б собі ВСЕ.

Отямлюється в лікарняній палаті і бачить незнайомого чоловіка. Той сидить на краєчку її ліжка.

- Добрий день, - каже незнайомий чоловік, помітивши, що Гальшка розплющила очі, - ви мене пам’ятаєте?

Гальшка заперечно хитає головою.

- Ну, це я! - чоловік дуже хоче, щоб Гальшка його згадала. - Я вас учора збив на бетономішалці! Згадали? Ви мені сирні палички дозволили з’їсти!

Гальшці стає смішно. Чоловік збентежений.

- Я жива? - шепоче Гальшка.

- Дуже навіть, я б сказав, - незнайомий чоловік знову присідає на краєчок Гальшчиного ліжка. - Могло бути куди гірше. А так лише пару кісток собі поламали, і щось там, я вже забув, що іменно, в животі лопнуло.

- А вам що треба? Чого прийшли? Я заяву не буду подавати, успокойтесь.

- Та я просто прийшов! - обурюється чоловік. - Щоб дізнатися, як ви себе почуваєте.

Деякий час мовчать. Вивчають одне одного. Пацієнти на сусідніх ліжках ліниво постогнують.

- Я вам апельсини приніс, - каже чоловік, - але вам не можна, так що я заберу їх назад, щоб не пропали.

- Як вас звати?

- Іван… Ваня… Іван Іванович Хропко.

Гальшка всміхається, долаючи біль.

- Що? Чого ви смієтесь? - допитується Ваня. - З моєї фамілії? Звичайна фамілія! Вона мені пасує. Я хроплю. Дуже хроплю. Зі мною ніхто в одній кімнаті спати не може.

Ваня каже це з гордістю.

- Слухайте, а що ви там на трасі робили, га? - змінює тему Ваня.

Гальшка мовчить.

- Я нікому не скажу, мені просто інтересно. Ви там щось шукали, правда?

- Ви мені не повірите.

- Повірю! Я У ВСЬО ВІРЮ! - б’ється в груди Ваня.

- Я шукала золоту копійку. Копійка котилася, а я хотіла її догнати.

- Ваша копійка?

- Ні.

- Ого! А ви впевнені, що то була копійка?

- Впевнена.

- І що золота?

- Золота.

- Як ви можете бути впевнені, що золота?

- Копійка так блистіла, що мені сліпило очі.

Ваня зачудовано роззявив рота.

- Підіть туди, Ваня, пошукайте її, - несподівано просить Гальшка. - Вона мусить десь там бути. Я вас дуже прошу. Знайдіть її.

- Даже не знаю… - Ваня вагається.

- Треба йти вночі, бо вдень на проспекті багато машин.

- Це я би і сам поняв. Але я не понімаю, чому копійка котилася. Її мусив хтось кинути на трасу, щоб вона котилася.

Гальшка не знає, що сказати. Відвертає голову до вікна.

- Може, там ще хтось був, га? - допитується Ваня. - Хтось третій.

- Нікого не було. Тільки я і копійка.

- Странно. Дуже странно. Але знаєте, Гальшка, це як з хропінням. Мені всі кажуть, що я дуже хроплю, але сам я ніколи свого хропоту не чув. І ніколи не почую. Розумієте, до чого я веду?

Гальшка не розуміє.

- Я веду до того, що у світі може щось відбуватися і без нас. Тобто з нами, але так, що ми не знаємо. І треба в усе вірити. От я можу кричати, що не хроплю, бо я ніколи не чув свого хропоту, але ж я таки хроплю! І кому від того буде легше, що я не вірю у своє хропіння?! Нікому. І мені теж не буде легше. Зі мною все одно ніхто не буде хотіти спати в одній кімнаті. Тому, - робить висновок Ваня, - треба у все вірити. І я вам вірю.

4

Марина працювала на крані.

Ваня перевозив бетономішалку в пункт Б і зразу там її бачив. Марину на крані.

Кран був доволі високий, кабінка скляна і прозора. Ваня міг розгледіти із землі її зібране у хвіст волосся, нафарбовані яскраво-червоним губи, вовняний светр під шию із секонд-хенду.

Ваня ставав під краном і дивився на Марину, а вона дивилася вперед. Ніколи з ним не говорила, і Ваня врешті не чекав від неї слів. Йому вистачало таємно її любити.

Життя набуває сенсу, якщо любити когось таємно.

Так думав Ваня.

Таємна любов не минає. Не завдає страшного болю. Не приносить розчарувань. Нічого не вимагає взамін, і якщо не хочеш більше любити, якщо втомився або просто хочеш зробити перерву, то можеш просто перестати, і тобі нічого за це не буде.

Перед тим, як заснути, Ваня уявляв собі Марину, і як вони десь зустрічаються, як говорять одне з одним, як цілуються і навіть більше.

Цікаво, чи Марина здогадується, що я думаю про неї, думав Ваня.

Він почував себе супергероєм, суперменом, суперказановою. Марина, звичайно, про це не здогадувалась.

Пункт Б був увесь покритий цементом. У прямому розумінні цього слова. Цементний пил тонким шаром покривав усе довкола, ніби припорошував, посріблював. Навколишні дерева мали не зелене листя, а сіре. Вони виглядали гігантськими сувенірами, які продаються в магазинах перед Новим роком і Різдвом. Люди, що працювали в пункті Б, теж ходили припорошені цементом. Їхній одяг і обличчя були сірими. Їм не вистачало ослячих вух, щоб зробитися схожими на казкових гномів, що охороняють підземні скарби. І тільки Марина залишалася кольоровою. Скляна кабіна на крані захищала її від цементної пилюки, і здавалося, що Марина помилково потрапила зі світу живих і щасливих у чорно-біле кіно. Не помітити її було неможливо. Не закохатися - теж.

Кожного разу Ваня зручно вмощувався у своєму ліжку, у солодкому передчутті заплющував очі і тяг Марину з чорно-білого кіна у свою уяву. Якщо вона пручалась - тяг силоміць.

І потім Марина казала:

- Ваня, ти такий імпозантний мужчина.

- Ну що ти! - соромився Ваня, розпухаючи від гордощів. - Куди мені - звичайний шофер.

- Шофери теж можуть бути імпозантними.

- Твоя правда. Шофери теж можуть бути імпозантними. Ти така розумна, Марино.

Уявна Марина запрошувала Ваню до себе в кабіну на кран. Там вони воркували як голубки, не сміючи перейти межі невинного флірту.

Ваня волів би, щоб у тій скляній кабіні минуло все його життя.

- Знаєш, Марино, я дуже втомився їздити на бетономішалці. Вона мені надоїла! Ну не моє це - їздити на бетономішалці!

- А що б ти хотів робити, Ваня? - запитувала Марина, затримуючись на Вані поглядом довше, аніж цього вимагав розмовний етикет.

- Я би хотів їздити на тролейбусі!

- На тролейбусі? - від здивування у Марини округлюються очі. Ваня цього чекав. Власне, він сам захотів, щоб уявна Марина дуже здивувалась його заяві. Бо це дуже дивно, щоб хтось у наш час хотів шоферувати на тролейбусі.

- Так, Марино, тролейбус - моя мрія. Я дуже люблю тролейбуси. З дитинства.

- Який ти дивний, Ваня.

Ніби випадково, Марина кладе руку на Ванине коліно, а Ваня свою руку - на її руку. І так вони сидять у скляній кабіні тридцятиметрового будівельного крана, не дихаючи, не рухаючись, мовчки, щоб не злякати Ванин сон.

Одного разу Ваня помітив, що не він один спостерігає із землі за Мариною. Незнайомий чолов’яга поруч робив те ж саме. Причому у відповідь Марина з тридцятиметрової висоти кидала йому ледь помітні сором’язливі усмішки.

Ваня відразу все зрозумів. У грудях так заболіло, ніби серце повісилось на одному з ребер. Очі набухли від сліз несправедливості, але Ваня вчасно відвернувся, щоб ніхто їх не побачив.

- Дура, - шепотів Ваня сам до себе, - зрадила мене, яка ж дура.

Поїхав на «Мінську» і в кондитерському кіоску купив собі три кілограми конвертиків з маком. З’їв їх за кілька годин. Потім ще купив дві коробки цукерок «Прометей», по триста грамів у кожній, і фісташкової халви, яка коштувала сім гривень за сто грам, тому раніше Ваня ніколи не наважувався дозволити собі таке дороге задоволення. Тепер дозволив. Тепер мені можна все, думав. Я скоро вмру.

Ходив, як якийсь робот, автоматично. Автоматично щось говорив знайомим по роботі. Автоматично думав. Думав, власне, одне і те ж безперервно.

Що тепер робити? Боже, що тепер робити? Це кінець.

Зовсім припинив уявляти Марину. Своєю присутністю вона завдавала Вані жахливого болю, бо приходила не сама, а з кавалером.

- Чого ти прийшла з ним? - кричав Ваня. - Нащо ти мене мучиш?!

- Не кричи, Ваня, коли ти кричиш, то в тебе слина з рота пирскає.

Ваня витирався рукавом сорочки і замовкав, а Марина докидала:

- Я б ніколи не змогла бути з тобою, Ваня. Ти так хропиш, як сто паровозів зараз. Тебе треба ізолювати від общества.

Десь тоді з’явилися перші демони. Вони шурхотіли кістками і балахонами по кутках єдиної Ваниної кімнати:

- Оце ти, Ваня, влип. Оце ти влип.

І дійсно, любов починалася так невинно, думав Ваня.

Вона не могла перетворитися на такий кошмар. Це ж усе була неправда! Придумка! Я придумав собі, що люблю її, а страждаю по-справжньому. Так нечесно! Так несправедливо!

А якось, лежачи в ліжку і марно намагаючись заснути вдень, Ваня вперше вирішив, що справді незабаром умре. Через місяць. Рівно через місяць він умре.

Спочатку Ваня здивувався з такого рішення, потім злякався, потім подумав, що місяць - не так уже й мало. Купив великий настінний календар і закреслював кожен прожитий день чорним фломастером. З думкою про місяць життя Вані неабияк полегшало. Напевно тому, що тим, хто біжить марафон, стає легше, якщо на горизонті майоріє фінішна стрічка.

Через місяць Ваня не вмер.

Нічого, думав він, значить, я вмру за три дні до вісімнадцятого квітня, мого дня народження.

І починав новий відлік.

Переживав день народження і встановлював нову дату - перше травня, день солідарності трудящих. І так далі два роки.

У ту ніч, коли Ваня бетономішалкою збив на проспекті Маяковського Гальшку Гулевич, якраз виповнювалася чергова дата смерті.

Нічого, спокійно подумав Ваня, віддираючи з асфальту приплющені сирні палички, як не сьогодні, то значить через сім днів. На цьому ж місці. У цей же час.

5

- Ви знайшли її?

- Ви знаєте, усе не мав часу, дуже багато роботи навалилось. Але я обіцяю на днях туди заглянути.

Гальшка розчарована. Вона вже може сидіти. На правій щоці гігантський набряклий синець.

- Ви не переживайте, - торохтить Ваня, - якщо копійка справді там була, на дорозі, то її навряд чи хтось знайде раніше. Там постійно машини їздять. Рух сумашедший. Хто буде по дорозі вдень ходити? А вночі машин нема, зато копійку в темноті так просто не знайдеш. Треба знати, що вона там є. Вам, чесно кажучи, повезло, що копійка котилася. - І за мить додав: - Дуже странно, що вона котилася.

- Я згадую все знову і знову, - каже Гальшка, - і дійсно, не можу поняти, чого вона, та копійка, котилася. Хтось мусив її кинути, правда? Щоб вона покотилася.

Ваня кладе на тумбу поруч з Гальшчиним ліжком торбину з апельсинами.

- Ось, знову вам приніс. Але це не ті самі!

Чого він ходить до мене, думає Гальшка, що йому треба?

- А ви не роздивилися копійку? - питає Ваня.

- Роздивилася, аякже! Бородата голова в профіль і рік 1899-й!

- Такі подробиці… це тоже странно… як ви могли розгледіти рік випуску? У темноті…

- А розгледіла!

Ваня замислено похитує головою, щось зважує.

- Я, знаєте, хочу купити собі соковижималку, - раптом каже. - Люблю соки давити.

- Ну так. Це дуже корисно. Але треба багато фруктів купувати.

- Що ви?! Я вже все порахував. На стаканчик соку йде одна апельсина й одне яблуко. Або дві апельсини. Або два яблука.

Що йому від мене треба? - думає Гальшка. Якийсь странний. Гальшка боїться «странних».

- Соковижималки, напевно, дорогі…

- Не такі вже й дорогі, - з готовністю заперечує Ваня. - Гривень триста. Але раз купив і на всю жизнь будеш мати!

Гальшка уявляє собі мініатюрний апарат з вичавлення соків, і своє життя, і як вона сидить решту цього життя за столом і давить соки різних кольорів у різні склянки. А потім змішує їх, і куштує, і не відчуває ніякої радості.

- Ви гурман, - каже Гальшка, тільки щоб щось сказати.

- Я люблю смачне.

Забинтована з ніг до голови істота на сусідньому ліжку нервово сіпається.

- А мені однаково, що їсти, - шепоче Гальшка, дивлячись кудись у вікно. - Я можу тижнями на одній картоплі бути. І взагалі - я хочу спати.

- Так-так, я вже йду, - Ваня підводиться. - Виздоровлюйте.

І не подумаю, чомусь хоче крикнути Гальшка, але натомість просто заплющує очі.

Я не якась там принцеса, думає Гальшка. Я не маю на що нарікати. Принцесам треба безперервно скиглити, це їхня професія, а мені не можна. Я маю, що заслужила. Тобто нічого не маю.

Ось Гальшка, як завжди, після роботи заходить у супермаркет «Край» і, безжально минаючи молочні, м’ясні і горілчані вироби, йде прямо до відділу хлібів і булок. Чує нав’язливий запах щойно спечених сирних паличок. У супермаркеті «Край» печуть свої сирні палички. Тут є міні-пекарня. Тут є пекар Серьожа.

Гальшка підходить до порожніх кошиків і чекає, коли пекар Серьожа викладе сюди з печі гарячі сирні палички. Гальшка буде першою в черзі. Вона так робить завжди. Знає розклад роботи печі напам’ять.

Пекар Серьожа підвозить на візку останню на сьогодні партію сирних паличок.

- А ось і ви, - усміхається він до Гальшки. - Знову за сирними паличками?

- Канєшно, - так само всміхаючись відповідає Гальшка і вдягає целофанову рукавичку, щоб накидати собі в торбину сирного багатства.

- Ви мій постійний клієнт, - каже пекар Серьожа.

- Я люблю сирні палички. Я ними вечеряю. Інакше не можу заснути. Ви зараз додому?

Останнє питання Гальшка вимовляє напрочуд спокійно, так ніби між іншим, ніби її це насправді зовсім не цікавить.

- Додому.

- Ну то я можу вас почекати і підемо разом, - усе тим же безпечним тоном пропонує Гальшка.

- Давайте. Я скоро.

Пекар Серьожа зникає в підсобці, а Гальшка продовжує акуратно складати собі в торбину сирні палички. Уже десять. Боже, нащо мені так багато?!

Пекар Серьожа, перевдягнений, зачиняє підсобку і біля виходу із супермаркету зустрічає Гальшку. Гальшка чекає на нього.

Знову він у сорочці, нервово думає вона. Чого він знову її натяг? Не люблю, коли він такий елегантний.

- Ви живете в сусідньому будинку, правда? - весело питає пекар Серьожа.

- Так. У тому, що навпроти. Ми можемо перегукуватися з балконів, - і Гальшка гигоче.

Вони спускаються сходами на тротуар і деякий час повільно рухаються вздовж проспекту Маяковського. Гальшка намагається йти ще повільніше. Намагається сказати щось важливе, щось, що його зачепить.

- А ви де вчилися на пекаря?

- Уявляєте, - відповідає пекар Серьожа, - ніде. Я з дитинства вмів пекти булки. Потім в армії був головним кухарем. Там управлявся на солдатах.

- Бідні солдати! - театрально викрикує Гальшка.

- Ну не такі вже й бідні. За два роки моєї служби всі солдати поправилися на десять кілограмів. Деякі на більше.

Підземний перехід. У переході темно, миготить лише одна лампа десь посередині. Гальшка каже:

- На мене тут одного разу напали хулігани.

- Ужас! І що?

- Нічо. Тікали так, що аж гай шумів.

- О, то ви, я бачу, сильна жінка.

- Сильна. Але деколи хочеться побути слабкою. Пекар Серьожа нічого не відповідає.

По той бік проспекту Маяковського їхні шляхи розходяться.

- До зустрічі.

- Так-так, до зустрічі.

Гальшка самотньо плентається алейкою до свого будинку.

Чого він був у сорочці? - єдине, що вона думає.

Біля сміттєвих ящиків зупиняється, виймає з сумочки «Дольче і Ґабана» торбину сирних паличок і без анінайменших вагань викидає їх геть.

- Мене скоро випишуть. Я вже сама ходжу в туалет. Правда, ребра болять, десь отут, - і Гальшка показує, де саме.

- Як гарно, - радіє Ваня.

Він виймає з рюкзака літрову банку і гордо простягає її Гальшці.

- Я купив соковижималку. Триста тридцять гривень. Надавив вам соку. Всьо помішав: і апельсини, і яблука, і моркву, і навіть один буряк. Дуже корисно.

Гальшка відкриває банку з соком і підносить до лиця, щоб понюхати її вміст.

- Та дякую, але не треба було. Я казала, я не фанат соків.

- Щоб їх пити, не обов’язково бути фанатом, - Ваня дуже собою пишається.

Що йому від мене треба? - думає Гальшка. Чого він приходить?

- У вас є діти? - питає Ваня. - Вибачте, якщо пхаю ніс не у свою справу…

- Немає. Нічого, прошу… А у вас?

- І в мене немає.

- Якісь ми обоє такі - нічого не маємо.

Гальшка знову це відчуває - сум і порожнечу. Біль десь отут.

- Ну чого, - жваво заперечує Ваня, - ми дещо маємо. Я, наприклад, маю соковижималку.

Гальшка похапцем зачиняє свій лоток з фруктами і овочами.

- Я вже закриваюсь! Не стійте в черзі! Он на сусідній розкладці є всьо то саме. Йдіть туди!

Який гидкий район, який гидкий базар, думає Гальшка, припалюючи нову сигарету від щойно докуреної. Тут картопля - основний продукт. Картопля тут і овоч, і фрукт, і м’ясо.

- Завтра мене не буде, - кричить Гальшка сусідній продавщиці.

- Чого це?

- Важні діла!

- Ну дивися, бо овочі погниють. Їх треба спродати.

- Мої не погниють. Вони хімічні.

- Та в мене теж не гірші, але все одно, йоб їх мать, гниють.

- А ти їх оббризкуєш?

- Чим?

- А-а-а! - багатозначно акає Гальшка і йде з базару.

Завтра мене не буде, думає Гальшка по дорозі на тролейбусну зупинку. Завтра в мене важливий день.

Не можна все життя ховатися під стіл, треба деколи і на стіл вилізти, - так думає Гальшка. Я не якась там принцеса, але не все в цьому світі для принцес. Для таких, як я, теж заготований кавальчик торта, і завтра я його з’їм.

Від думки про торт у Гальшки перед очима з’являється кошик зі щойно спеченими сирними паличками, і вона гидливо кривиться.

Не можу їх уже їсти, але ще трохи потерплю. Ще зовсім трохи.

Сідає в тролейбус і довго теліпається нічним містом. Проїжджає Московський міст. На проспекті Маяковського розчісується і підмальовує губи. З наближенням своєї зупинки все більше непокоїться.

Мені немає чого боятися, мушу взяти себе в руки, думає Гальшка. Ну, подивися на себе! Що ти втрачаєш? Ти не робиш нічого постидного! Он, деякі женщіни чергують на кладовищах, щоб підчепити самотніх чоловіків. Так-так, ходять на кладовище і полюють на вдовців, що оплакують своїх жон. Я таке не роблю. Я горда і чесна. Ну, може, не зовсім чесна, але горда - це точно. Мені б ноги відсохли ходити по цвинтарях. Срам! І як потом з тим мужиком жити?!

Гальшка запливає в супермаркет «Край», сповнена гордого усвідомлення власних чеснот. Минає молочний, м’ясний і горілчаний відділи, упевнено прямує до хлібів і булок.

Якраз вчасно, радіє. Пекар Серьожа викладає з печі сирні палички.

Якби не знала, яке воно на смак, думає Гальшка, подумала б, що то злитки золота. І всміхається сама до себе.

- Ви якраз вчасно, - каже пекар Серьожа.

- Мені повезло.

Гальшка одягає на руку целофанову рукавичку і кладе в торбину чотири сирні палички. Боковим зором спостерігає за Серьожею. Щоб не пропустити момент.

Нарешті каже:

- Я тут подумала, може, навчите мене їх пекти? А то я як наркоманка, хожу в цей супермаркет кожного вечора. Чесно, якась завісіма стала. Даже страшно. Не знаю, що буду робити, якщо магазин закриють або ви перейдете на іншу роботу…

- Нема проблем, тут нема що вчитися.

- Так прийдіть до мене! Наочно все покажете-розкажете. Я буду пекти під вашим командуванієм.

Гальшка завмирає. Увесь супермаркет завмирає.

- У мене, знаєте, не так багато вільного часу, - відповідає пекар Серьожа. - Але можна організувати.

Гальшка полегшено видихає повітря з грудей.

- Давайте завтра. У вас завтра вихідний, правда?

- Вихідний. Але завтра я не можу, - і, кажучи це, пекар Серьожа йде в підсобку перевдягатися.

Не треба було так тиснути, думає Гальшка. Дурна. Дурна.

Вона не знає, чи радіти їй, чи плакати. Голова йде обертом. У вухах шумить.

Гальшка розраховується на касі за сирні палички, і вони здаються їй такими тяжкими, як тонна цементу, ні, як тонна бетону. Треба якомога швидше їх позбутися.

Поволі суне до виходу, раптом б’є себе по чолі і повертається на касу, удаючи, ніби щось забула. Чекає на нього. Хоче ще раз на нього подивитися.

Пекар Серьожа одягнений у сорочку й акуратну темно-синю краватку. Дуже поспішає.

- Ви такий елегантний, напевно, неспроста, - Гальшка збирає всю свою волю, щоб не виглядати зацікавленою.

Пекар Серьожа потискує плечима. Гальшка майже біжить услід за ним.

- От скажіть мені чесно, Серьожа, що це значить, коли чоловік надіває сорочку і галстук? Я так, раді інтересу питаю. Щоб краще в мужчинах розбиратися, - і невимушено гигоче.

- Є такі чоловіки, які носять сорочки постоянно.

- А якщо не постоянно?

- Тоді мають яку-то ділову зустріч.

Гальшка пильно розглядає його, фіксує кожен його рух і жест, вивчає кожен мускул на обличчі.

- Ви, Серьожа, зараз навряд чи на ділову зустріч спішите.

Серьожа багатозначно всміхається.

- А ви дуже спостережлива женщіна. І так всьо знаєте.

На сходах він на мить зупиняється, щоб попрощатися:

- Сьогодні нам не по дорозі, ізвіняйте, - і зникає в протилежному від звичного напрямку.

Гальшка не в змозі витиснути із себе бодай «до побачення», просто киває. Як робот, спускається на тротуар проспекту Маяковського. Сумочка з сирними паличками пригинає її до землі, наче справді важить тонну.

- Який веселенький побіг, - бурмоче Гальшка вголос, - дивись, не споткнись! Нужен ти мені сто років!

Перетинає горою проспект Маяковського. Тихо. Немає жодного автомобіля.

Гальшці хочеться плакати, але вона вчасно згадує, що плачуть тільки принцеси. Ледве пересуває ноги.

- Котися ти під три чорти. І ти, і твої задрипані сирники!

На середині траси щось зблискує. Зблискує і котиться. Гальшка розгублено протирає очі. Що це таке? Асфальтом котиться золота монета.

6

Ваня вслухається в чоловічий голос каналу «24». Деколи чоловічий голос чергується з жіночим, і жіночий Вані теж подобається.

Між ними шури-мури, думає Ваня, он як заграють одне з одним.

За останній рік в Україні зменшилося поголів’я великої рогатої худоби на тридцять відсотків.

У манільському національному зоопарку коали не мають що їсти. Чотири евкаліпти, листям яких харчувалися коали, з невідомих причин одночасно всохли. Для того, щоб виросли нові евкаліпти, треба мінімум сто років.

Ваня лежить на ліжку й пробує задрімати. Йому вперше за довгий час затишно вдома. Він не відчуває ані страху, ані неспокою. Мініатюрний соковитискач урочисто покоїться в кухні на столі, і Вані добре видно його з ліжка. Соковитискач гріє йому серце.

Ванині денні демони, як завжди, шурхотять балахонами по кутках кімнати, але Ваня їх не боїться. Навпаки, йому приємна їхня присутність.

- Тепер вам не так сумно, нє? - питає Ваня.

- Не так, - шепочуть денні демони. - Нам не сумно.

- То давайте нарешті поговоримо як люди! Хто ви? Звідки ви прийшли?

- Ми прийшли з пустель, - шепочуть демони.

- Я так і знав! І як там?

- Спекотно. Дуже спекотно. А вночі холодно.

- Бідні, - співчутливо прицмокує Ваня. - А скорпіони в пустелях є?

- Багато.

- А верблюди?

- І верблюди є. Двогорбі й одногорбі.

- Верблюди, напевно, великі, - розмірковує Ваня.

- Великі, - підтверджують денні демони, - у цю кімнату тільки один умістився б. Але у двері б не пройшов.

- Ти глянь!

Ваня відкриває платтяну шафу і пересуває вішаки.

- Ви говоріть, говоріть, - каже денним демонам. - Я вас уважно слухаю.

Сам же знаходить те, що шукав, - свою єдину сорочку, куплену багато років тому на весілля однокурсника. Сорочка біла в голубу клітинку.

- Навіщо тобі сорочка? - питають гості з пустель.

- Хочу сьогодні гарно виглядати, - і Ваня замріяно всміхається сам до себе.

- Ти і так непогано виглядаєш.

- Хочу ще ліпше. Хочу їй сподобатися.

- Кому? Марині?

- Якій Марині?! Ви про кого? Про ту прищаву бабу з крана? Насмішили!

Денні демони присоромлено ховаються за капюшонами.

- Та все нормально. Я не обідився.

Ваня ретельно вигладжує сорочку, наспівуючи під ніс пісеньки своєї молодості. Чоловічий голос каналу «24» радісно повідомляє, що коали манільського національного зоопарку врятовані: вони перескочили з усохлих евкаліптів на сусідні клени і пречудово там себе почувають. Зоологи всього світу здивовані.

- Шури-мури, - і Ваня загадково підморгує денним демонам.

Що йому треба? Чого він до мене ходить?

Завтра Гальшку виписують з лікарні. Вона вже майже здорова - залишилося кілька шрамів, які ніколи не зійдуть остаточно.

- Бачите, цей шрам, - каже вона Вані, - він на всю жизнь.

- Шрами тільки украшають жінку, - невпевнено відповідає Ваня.

- Де ви таке чули?!

- У книжках читав.

- У книжках про таке не пишуть.

Гальшка скоса розглядає свого гостя, і її нервує його елегантність.

Вирядився непонятно чого, думає вона. Сорочку нап’ялив, одеколоном набризкався, нема чим дихати. Фу. Ненавиджу сорочки й одеколони.

- Мені сьогодні таке странне снилося.

- Що? - Ваня підсідає ближче.

- Снилося, що в мене є пташка, яка вміє говорити по-людському.

- Странне…

- І ця пташка каже мені: я дуже крута пташка, бо говорити і літати одночасно неможливо, ти або людина - і вмієш говорити, або пташка - і вмієш літати. А я вмію і те, і те.

- Ого, яка пташка! - вигукує Ваня. - У мене теж таке, але в мене не пташка.

- А що?

- Ну, до мене дехто приходить деколи. Але про це тут незручно говорити…

Псих, думає Гальшка, проте цей «псих» Гальшці навіть подобається. От лишень якби він не був у сорочці. Чоловіки в сорочках завжди йдуть до інших.

- А де ви працюєте, Ваня? На стройці?

- Я перевожу бетономішалку з пункту А в пункт Б.

- Необична робота.

- Вона мені вже в горлі сидить! Я б хотів бути шофером на тролейбусі.

- На тролейбусі? Я часто ним їжджу. Якби ви були в моєму тролейбусі шофером, то я б мала блати! - і Гальшка весело сміється. - Їздила б задурно.

Ваня також сміється. Уявляє собі Гальшку, і як вони разом у кабіні шофера їздять туди-сюди у Ваниному тролейбусі.

- Ваня, можна задати вам нескромне питання?

- Конєшно, - Ваня підсідає ще ближче.

- Чому ви сьогодні одягнули сорочку?

Ваня ніяковіє. Подумки проклинає свою сорочку. Він не може сказати, чому її одягнув. Тобто може, але боїться. Усі його жінки йшли до чоловіків у сорочках. Тепер йому самому захотілося стати тим, до кого йдуть.

- Деякі чоловіки постоянно носять сорочки, - бурмоче Ваня.

- Але ж ви не носите їх постоянно.

Ваня винувато опускає погляд, блідне, зменшується в розмірах.

Скажи їй, скажи, - кричить у Вані його маленький хоробрий Іван, - скажи, що хотів їй сподобатися!

- У мене важливі діла сьогодні, - ледь чутно відповідає великий, але дуже боягузливий Ваня.

Та котись ти під три чорти, думає Гальшка і відвертається до вікна. Нужен ти мені сто років! Була, є і буду сама. І мені добре. Бетономішалки-соковижималки…

7

Ваня їде останнім тролейбусом на лівий берег Києва.

От знайду золоту копійку, думає Ваня, принесу завтра, коли її будуть виписувати з лікарні, і вона сама все зрозуміє.

Виходить на проспекті Маяковського, біля супермаркету «Край». Дивиться на годинник - незабаром північ.

Чому жінкам усе треба пояснювати, думає Ваня. Чому вони не можуть усе зрозуміти самі? Якісь тупоголові.

Присідає на бордюр, щоб згадати, де саме стояла Гальшка в той момент, коли він її збив. Траса порожня. Світять два вуличні ліхтарі біля підземного переходу і поодинокі вікна в навколишніх багатоповерхівках.

До речі, дивно, думає Ваня, що тут зараз так глухо. Адже дванадцята година тільки.

Дістає з кишені завбачливо прихоплений з дому механічний ліхтарик. Він має спеціальну ручку, яку треба безперервно стискати в долоні, щоб крихітна лампа всередині засвітилась.

Шукай вітру в полі, думає Ваня, роззираючись довкола з ліхтариком у руках.

Траса виглядає чистою, аж блискучою, жодного камінця чи папірця, ніде жодної обгортки від чіпсів чи пластикової пляшки.

Може, тут усе поприбирали, раптом здогадується Ваня. Може, тут щодня прибирають?

Крізь глуху тишу несподівано пробивається гучний, аж моторошний дзенькіт, ніби щось металічне звисока впало на асфальт і покотилося.

Це вона - золота копійка, ошелешено думає Ваня, боячись озирнутись на звук. Хто ж нею жбурляється? Звідки вона береться? Чудеса!

Ваня поволі повертає голову вбік. По тілу біжать такі ж перелякані, як і сам Ваня, мурашки.

- Ти шота тут загубив, мужик?

Ваня бачить перед собою кількох здорових хлопців у джинсах і спортивних куртках. Хлопці п’ють пиво. Один якраз щойно відкоркував чергову пляшку. Алюмінієва кришечка від неї ще котиться асфальтом.

Даремно я прийшов сюди, думає Ваня і задкує в бік більшого світла.

- Ти куда, мужик? - глузливо вигукує найвищий серед пацанчиків. - Дай прикурити.

Шпана оточує Ваню з усіх сторін. Ваня приречено шепоче:

- Я не курю.

Шпана регоче, і Ваня чує скрегіт власних зубів. Здається, що ці зуби від жаху зараз повипадають з рота і покотяться асфальтом услід за алюмінієвою кришечкою з написом «Грай далі».

Вороги наближаються впритул. Вони вже на відстані першого удару в пах.

- Ти чо так дрожиш, мужик? Не дрожи, больно буде тільки раз.

У Вані перед очима стає його календар із закресленими датами. Невже сьогодні? Невже сьогодні сьомий день?! Ваня вже тиждень як припинив слідкувати за часом, забувся, забігався, почувався надто добре, щоб пам’ятати про смерть.

- Хлопці, а який сьогодні день?

- Який день - не знаємо, але для тебе - останній, це точно, - і шпана заходиться зловтішним реготом.

Вона приходить, коли найменше її чекаєш, думає Ваня, уявляючи собі свою смерть. А я так не хочу! У мене новенька соковижималка! Ну і вона, Гальшка, завтра буде чекати на мене. Я ж обіцяв, що прийду.

- Хлопці, слухайте, може, договоримося, - благає Ваня.

Хлопці не відповідають. Вони взагалі не хочуть говорити.

Ваня уявляє собі двох міліціонерів - молодшого за званням і старшого - і як вони завтра вранці знайдуть його холодне тіло на цьому довбаному проспекті і подумають… Цікаво, що вони подумають?

- От сцикло, даже не пробує защіщатись.

Найвищий з пацанів нарешті б’є Ваню ногою в пах, і Ваня складається чемоданчиком.

- Пацани, ми, здається, в прошлий раз з вами всі вопроси рішили!

Ваня крізь туман впізнає грубуватий прокурений голос Гальшки.

Шпана розступається.

- Зараз усім по черзі мозги повишибаю, - спокійно і впевнено каже Гальшка.

Схиляється над Ванею.

- Ви що тут робите, Ваня?

- Золото шукаю.

- Я думала, ви мені не повірили.

- Я у все вірю, я казав.

Гальшка задихається від розчулення і злості. Хлопці від одного її погляду кидаються навтьоки.

- Ще раз вас тут побачу - каструю! - репетує Гальшка їм навздогін.

- А ви як тут опинились? - хрипить Ваня, лежачи на асфальті.

- Надоїло в палаті лежати. Виписалася раніше. Вставайте.

Ваня підводиться на ноги.

- А золота копійка? Тепер можна її пошукати.

- Та нащо вона мені? Я не якась там принцеса.

Ваня опирається на Гальшку, і вони мовчки рухаються в бік її дому.

- У мене немає сирних паличок, - каже Гальшка біля під’їзду. - Але в морозиловці є «Сибірські» пельмені. Будете?

- З кетчупом?

- З кетчупом.

- Красота.

Маленьке боягузливе серце Вані наповнюється безмежною радістю.

Я більше ніколи, думає він, я більше ніколи-ніколи не вмру.

Puma concolor (пума)

1

Якщо ви буваєте в Києві на Подолі і маєте домашніх тварин, то мусите знати зоомагазин «Дружок». Сам магазин не надто хороший. Там ви не купите акваріумних рибок чи амазонських папужок, не купите декоративних морських свиней і триметрових рептилій. Зате в «Дружку» є Машка. У Машки росте борода. Іноді Машка дуркує і прикріплює собі до грудей цінник, ніби вона теж продається, бо з бородою Машка дуже схожа на якусь екзотичну мавпу. Насправді ж Машка - продавець. Вона добрий спеціаліст. Вона знайде і продасть вам те, що ви шукали все своє життя. Вислухає вас. Дасть корисну пораду. Ви і ваш домашній улюбленець будете здорові, ситі і задоволені. На таких ентузіастах, як Машка, тримається ринкова економіка України.

Однак сама Машка нещаслива. Вона так хоче, щоб її любили, а її чомусь не любить ніхто. Навпаки, люди поза «Дружком» уникають Машчиної компанії, тікають від неї, не хочуть знати її та її бороди. Малою Машка виходила на дорогу перед будинком своїх батьків і простоювала там по кілька годин у надії поговорити з кимсь, потоваришувати, знайти того, хто міг би її любити. Вона чіплялася до перехожих із непотрібними запитаннями, а перехожі стрімголов тікали геть, ледь приховуючи гримасу подиву й огиди. І деколи Машка зривалася. Бігла навздогін якійсь пані зі щойно купленим світильником у руках, наприклад, і кричала: «Я - Машка, мені дванадцять років, і в мене росте борода!»

Борода почала рости дуже рано. Тепер Машці здається, що від самого народження. Спочатку засвербіла шкіра навколо рота, потім прийшло таке відчуття, ніби шкіра тріскає, як асфальт, крізь який проростає зернятко. Машка часто порівнює свою бороду з газоном. Скільки бороду не голи, незабаром щетина виростає нова, ще густіша, ще цупкіша, ще чорніша.

Що два-три дні Машка акуратно голиться китайською електробритвою і до наступного гоління з жахом спостерігає, як невпинно і невідворотно її лице втрачає ознаки жіночності.

Такою мене ніхто не захоче, думає Машка, коли в «Дружку» немає покупців. Тільки мої два божевільні некастровані коти люблять мене.

Коти приблудили до Машки два роки тому. Одночасно. Кілька днів сиділи під дверима її винайнятої квартирки і нявкали. Просилися. Машка необережно нагодувала їх, бо думала, що нявкають з голоду. Коти все з’їли, але нявкати не перестали. Обдирали дерматин, яким були обтягнуті двері Машчиної квартири, гадили на килимок під порогом, а якось, коли Машка відчинила двері, щоб йти на роботу, прорвалися всередину. Відразу вискочили на ліжко і замуркотіли. Машці стало шкода їх виганяти. Вона вирішила, що в кожного порядного працівника зоомагазину повинні бути свої тварини. Щоб набути досвід. Щоб стати спеціалістом.

Спочатку Машка думала, що має кота і кішку. Потім, пригледівшись, зрозуміла, що то таки два коти - два дорослі некастровані коти, що з якогось дива тримаються разом.

Удень коти солодко сплять на Машчиному ліжку. Уночі б’ються між собою, кричать, виють на місяць, скачуть з підвіконника на шафу, а з шафи - на холодильник у кухні. Скачуть по сплячій Машці. Колишуться на люстрі. Обсцикують Машчине взуття. Назад відривають приклеєні за день шпалери в коридорі.

Машка вже безліч разів пошкодувала, що дозволила котам залишитись, але тепер вигнати їх не могла. Коти не виганяються. Не вступаються з квартири. Так, ніби це вони, а не Машка, платять кожного місяця за квартиру орендну плату в розмірі 300 доларів. Повертаються назад, куди б Машка не занесла їх у торбині, а після повернення хуліганять ще дужче, з помсти, напевно.

Коти мене люблять, думає Машка, коли в «Дружку» немає покупців. Люблять, але свою любов не демонструють, як це і личить порядним істотам чоловічої статі. Інакше чого б вони так уперто завжди поверталися? Що їх біля мене тримає? Тільки любов.

Хоча іноді, дуже рідко, Машці спадає на думку куди банальніша відповідь. Коти не розпізнають у Машці людину. Вони мають її за рівного собі звіра. За мавпу. За бородату мавпу.

Машці подобається працювати в зоомагазині, бо тут завжди багато людей. Причому ті люди, які приходять у зоомагазин, ніколи не бувають поганими. У цьому Машка свято переконана. Власники тварин не можуть бути поганими в принципі.

Тут вона королева. Спеціаліст. Тут їй не треба випрошувати чиєїсь уваги - люди самі звертаються до Машки. Розповідають про своїх чотириногих або пернатих улюбленців. Описують, наскільки можуть і вміють, їхні характери й уподобання. Питають, чи Машка сама щось тримає.

- Так, - відповідає Машка, - у мене двоє котів.

- Двоє?! - прицмокують покупці. - Ще й котів. Це, напевно, важко.

Але ні. Машці зовсім не важко. Машка може слухати і слухати, говорити і говорити, бо вона вже достатньо намовчалась раніше.

У «Дружку» Машка почала чекати. У неї з’явилась надія, що одного дня сюди, у «Дружок», зайде чоловік, який має стати її женихом. Він прийде до неї, сам про це не здогадуючись. Він уже шукає її. От-от з’явиться у дверях магазину, може, навіть сьогодні. Такий серйозний і ошатний, у чорному діловому костюмі, у білій сорочці і лакованих туфлях.

Женихові спочатку дуже не сподобається Машчина борода. Він заговорить до іншої продавщиці, ймовірно, Ілони. Але Ілона дивовижно дурна. Вона абсолютно нічого не знає про тварин і про те, що тваринам дійсно потрібно. Ілона кокетливо кліпатиме своїми довжелезними віями і казатиме:

- Ох, сама не знаю, що вам порадити. Найкраще в такому випадку піти у ветлікарню й усипити собаку.

Або:

- Навіщо вам витрачати гроші на корм, якщо хом’яка можна преспокійно годувати капустою.

Або:

- Котячі дряпалки не допомагають. Коти все одно продовжуватимуть дряпати шпалери й оббивку крісел. Я б котам повідрізала кігті. Це єдиний дійовий спосіб.

Ілона ніяк Машчиному женихові не допоможе. Він чемно їй подякує й аж тоді, коли не матиме іншого виходу (бо врешті борода не заважає жінці бути мудрою), звернеться до Машки.

Машка не стрепенеться. Не буде показувати, що так довго Його чекала. Що так на Нього сподівається. Машка не скаже:

- Я Машка, мені двадцять п’ять років, і в мене росте борода.

Ні. Вона залишиться стримано скромною. Розмовлятиме методично й аргументовано. Її голос не тремтітиме від жалю до самої себе, мовляв, подивіться, яка я нещасна, у мене росте борода. Ні. Машка зачарує його доречністю кожного слова, мудрістю, на яку здатні лише обділені красою люди. Він прийде знову. Він ходитиме і ходитиме. Він закохається в її бородату душу.

Цікаво, думає Машка, коли в «Дружку» немає покупців, яка в нього тварина? Що він тримає? Кота? Собаку? Хом’яків? Хом’яків точно ні. Напевно, таки собаку. Шотландського тер’єра. Машці подобаються шотландські тер’єри. Вона десь прочитала, що ці собаки вміють ловити чортів.

У «Дружку» немає покупців. Вечоріє. Машка сама. За двадцять хвилин вона закриє магазин і піде додому, до своїх двох божевільних некастрованих котів.

Раптом відчиняються двері і заходить Він у плоті і крові. Чоловік у чорному діловому костюмі, білій сорочці і лакованих туфлях. Машка в ту ж мить його впізнає.

- Ви ще працюєте? - питає чоловік.

- Так-так, працюємо ще двадцять хвилин, - відповідає Машка і ховає голову під прилавок, щоб відразу Його не відлякати, щоб підійшов ближче.

Чоловік уважно розглядає вітрину, а Машка спідлоба - його. Машка не сподівалась, що жених виявиться аж настільки привабливим. Красень. Можливо, Машка й не заслуговує на такого красеня, але це правда, що ніколи не знаєш, на що дійсно заслуговуєш. Чим людина може заслужити щастя? Воно просто приходить. Як дар. Як благодать.

Чоловік удає, ніби йому байдужа Машчина борода. Вихований. Але інакше й бути не може. Машка не даремно довгі роки чекала саме на нього. Він дивиться на Машку, а вона стоїть, як справжня принцеса зоології, поміж котячими туалетами з одного боку і щурячими клітками - з іншого.

- Мені потрібен корм для пуми, - каже чоловік.

Машка не розуміє.

- Перепрошую, для кого корм?

- Для пуми. У вас є?

- Корм є для котів, малих, дорослих, вагітних і кастрованих, для собак, для співочих пташок, для хом’яків, для акваріумних рибок, для хамелеонів, для кроликів… - Машка тараторить автоматично і чимось починає нагадувати собі Ілону.

- А для пум є?

- Для пум нема. А вам нащо?

- Дивне запитання. Щоб мати чим годувати пуму.

- У вас пума?

- Пума.

- Ніколи не чула, щоб у Києві хтось тримав пуму.

- Ну чого ж. У Києві їх багато.

- А, - Машка б’є себе по чолі, - ви, мабуть, говорите про зоопарк! Ви із зоопарку?

- Ні. До зоопарку я не маю ніякого відношення.

- Де ж ви тримаєте пуму?

- У себе вдома.

Машка спантеличена. Корму для пуми в «Дружку» точно немає. У цьому вона впевнена на всі сто.

- То у вас є корм, чи ні? - видно, що чоловік трохи нервується.

- Боюся, що нема.

- Шкода, - каже він і повертається до виходу.

Машка не може цього дозволити - щоб він отак взяв і пішов. Бо ж він зараз піде. І більше ніколи не повернеться.

- Зачекайте! - кричить Машка. - Корму немає в магазині. Але можна зателефонувати на склад і замовити. На складі корм мусить бути. Там у них є все, що завгодно, і навіть більше.

- То зателефонуйте, будь ласка.

- На жаль, сьогодні телефонувати пізно. Прийдіть через кілька днів. Я обов’язково завтра зранку замовлю зі складу ваш корм і ще через день його привезуть. Сподіваюся, ваша пума до того часу не здохне, - Машка люб’язно всміхається, хоч і знає, що усмішка зовсім не личить до її бороди.

- Добре, - каже чоловік, - я прийду за кілька днів. Тільки не забудьте.

- Не забуду.

Пума, думає Машка, пума. Він не такий, як усі.

Зі складом Машка зв’язується часто, кілька разів на тиждень. Як правило, вона має справу з Валєрою, прізвище якого для всіх залишається таємницею. З ним говорять по телефону, потім він власноручно привозить замовлені товари і зникає в нікуди - туди, звідки з’явився. Так само ніхто в «Дружку» не знає, де знаходиться сам склад. Нічого, окрім номера телефону і Валєри без прізвища.

- Валєра, - каже Машка по телефону, - я хочу зробити замовлення.

- Для тебе все, що завгодно, красуне! - відповідає з трубки Валєра, а Машка вкотре в умі нарікає його придурком, бо впевнена, що Валєра з неї сміється.

- Потрібен корм.

- Який? Я записую.

- Дуже специфічний.

- Людський? - і Валєра голосно регоче по той бік дроту. - Зароблю трохи грошей, спресую хліб з квашеним огірком і вареною ковбасою і буду продавати це як універсальний корм для людини. Побачиш, який буде успіх.

- Ні. Для пуми. Корм для пуми. Є на складі такий?

У трубці на кілька секунд мовчання.

- Пуми? А хіба такий корм взагалі буває?

- Ну, якщо бувають пуми, то буває і корм для них, - каже Машка.

- У Києві пум нема.

- Є. І багато.

- Машка, звідки ти знаєш? Ти бачила хоч одну?

- Я особисто не бачила, але мені говорили, що бачили. У магазин приходять люди і запитують корм для пуми. Це щось значить, правда? Раз запитують, значить у них є пума. І вони мусять її чимось годувати.

- Дорога моя, я знаю всіх тварин, які були, є і будуть у Києві. Кожного найзасранішого лева, чи тигра, чи леопарда, чи ведмедя. Я знаю всіх. У мене така робота. І пуми в Києві немає жодної. Повір мені. Тебе розігрують.

Придурок, думає Машка.

Цей клаптик рекламного паперу лежав у кишені Машчиної куртки кілька місяців. Якраз тепер прийшов час ним скористатись. ВИДАЛЯЄМО НЕБАЖАНЕ ВОЛОССЯ. НАЗАВЖДИ.

- Боляче не буде, - каже миловидна розцяцькована білявка в коротенькому халатику, заводячи Машку в кабінет.

- Я не боюся, - відповідає Машка. - Я довго себе готувала.

- Сідайте, будь ласка, в крісло. Зараз прийде лікар.

Білявка з професійним інтересом розглядає Машчине обличчя.

25 років, констатує вона. 25! І тільки тепер це бородате чудовисько здогадалося прийти до лікарів. Вона ж, напевно, жодного разу навіть не цілувалася. Хто захоче таке цілувати? Я, наприклад, побачивши її десь на вулиці, тікала б чимдуж подалі. Могла б отримати переляк на все життя. Сучасні жінки стали якісь дивні: зовсім не переймаються тим, як виглядають. Усі такі потворні. Одна я гарна.

- Що змусило вас зважитися до нас прийти? - питає у Машки білявка. - Вибачте, якщо лізу не у своє діло. Просто цікаво.

- Нічого конкретного. Борода. Вона колеться.

- Я вам не вірю, - кокетливо щебече білявка. - Тут точно мусить бути чоловік! Тільки чоловік може змінити жінку.

Машка, сидячи в кріслі, думає про пуму. Вона нічого насправді про неї не знає. Якось завжди жила так, ніби пуми не існує. Ніби цей світ належить тільки тиграм і гепардам. Але ж ні. Є ще пума. Американський гірський лев. Блідаво-коричневий. З’їдає приблизно 48 парнокопитних на рік. Це одна тонна м’яса. Завжди сам, за винятком трьох днів шлюбних ігрищ. Хоча іноді трьох днів достатньо, аби не почуватися самотнім.

- А брови? - питає білявка.

- Що брови?

- Ви їх не вищипуєте принципово?

Машка ніяково знизує плечима.

- У вас непристойно густі брови. Їх треба вищипувати.

- Так, - каже Машка, - але я думала, що брови потрібні жінці. І чим густіші, тим краще.

- Де ви таке почули?! Це неправда. Навіщо жінці густі брови?

- Щоб піт з чола не стікав в очі.

Він усе не приходив. Минув тиждень. Машка чекала на Нього, як уміла, стримано скромно. Одягала свою найкращу сукенку. Підфарбовувала губи. Не відлучалася з магазину ні на мить. Він прийде, він пообіцяв, думала Машка, він не може тепер мене лишити.

- Що ти зробила зі своєю бородою? - сказав Валєра, завозячи чергову партію зоотоварів. - З бородою ти подобалася мені більше.

Машка навряд чи це чула. Вона безперервно дивилася на завжди людну дорогу за вікном, угадуючи в кожному чоловікові свого жениха. У чорному діловому костюмі, у білій сорочці і в туфлях.

Машка мала що запропонувати Його пумі. Вона знайшла в супермаркеті відділ «М’ясо диких тварин», яким раніше зовсім не цікавилася. Там було заморожене філе сибірського оленя. Машка купила його. Дарма, що олень сибірський, а пума американська, вирішила вона. На смак сибірські олені навряд чи дуже сильно відрізняються від своїх американських родичів. Машка порізала філе на дрібні шматочки, пересипала його тертими сухарями й упакувала порційно в целофанові мішечки.

Цього, за Машчиними розрахунками, мало б вистачити пумі на півмісяця. Якщо не дуже загодовувати.

Однак Він усе не приходив.

- Ілоно, - настановляла Машка свою напарницю, - якщо раптом прийде чоловік у чорному костюмі, елегантний, ну, ти зрозумієш, у лакованих туфлях і спитає за мене або почне тобі говорити щось таке зовсім незрозуміле - поклич мене, знайди мене, де б я не була, добре?

- Добре, - відповідала Ілона, - тільки от як я зрозумію, що він говорить «щось незрозуміле»?

Через два тижні Машка занервувала.

Може, Його пума здохла, і тому Він не приходить? Бо навіщо тоді, якщо пума дійсно здохла, Йому здався до біса її саморобний корм. Чесно кажучи, «корм» уже добряче підпсувався. Машка збиралася купити ще оленини, свіжішої, але в супермаркеті її більше не виявилося. Розібрали.

Ну, прийди, думала Машка. Я стала така симпатична, якби ти тільки бачив. Без бороди мене можна назвати симпатичною. Ти не будеш мене соромитися. Ми так гарно заживемо всі разом. Я, ти і наші котики, маленькі і великі. Буде дуже добре. Тільки прийди.

А якось одна стара надокучлива жіночка півгодини вибирала корм для свого такого ж старого облізлого хом’яка.

- Як ви думаєте, - казала вона Машці, - який корм краще взяти? Той, що зі шматочками фруктів, чи той, який збагачений вітаміном А?

- Залежить, чого ви хочете, - буркнула Машка. - Якщо хочете, щоб хом’як був енергійним, то беріть зі шматочками фруктів. Якщо хочете, щоб гарно виглядав, то беріть з вітаміном А.

- А так, щоб був і енергійним, і гарним? Який мені взяти корм?

- Візьміть звичайний. У ньому є все необхідне.

- Від звичайного корму мій хом’як якось дивно відригує.

- Слухайте, - крикнула Машка, - навіщо взагалі купувати корм, якщо хом’яків можна преспокійно годувати капустою!

Тоді Машка зрозуміла, що Він уже ніколи не прийде.

Її борода знову почала рости. Ще густіша, ще чорніша, ще цупкіша. Машка цьому зраділа. Без бороди вона почувала себе голою.

2

- Мені треба запатентувати свій винахід, - каже Валєра, - я тобі говорив про людський корм? Жарти жартами, але в цьому щось є. Спресувати варену ковбасу з хлібом і квашеними огірками. У цьому щось є. Звичайно, корм треба удосконалити. Може, додати гірчиці. Або хрону. І обов’язково запатентувати винахід. Інакше це зробить хтось інший. Зараз усі все патентують. Заробляють на патентах великі гроші.

Машка лежить поруч з ним. У своєму ліжку. Два божевільні некастровані коти гойдаються на люстрі.

- Тобі треба щось з ними зробити, - каже Валєра, - ще не бачив таких дурнуватих котів. Напевно, знову насцяли в мої чоботи.

- Я нічого не можу з ними зробити. Коти завжди повертаються.

- Коти котами, а пам’ятаєш пум? Як ти дзвонила до мене за корм для пуми, пам’ятаєш?

- Пам’ятаю.

- Ти ж пожартувала була, правда?

- Правда.

- А я подумав, ти серйозно, - Валєра регоче і міцно притискає Машку до себе, - подумав, зійшла з розуму.

- У Києві пум нема. Я хотіла з тобою пожартувати.

- Слухай, Машечко! Давай одружимося! Га? Як ти на це дивишся? Ти мені давно подобаєшся.

- З бородою?

- А що такого?! Борода в тебе дуже гарна. Не в кожного чоловіка така є. Ну як? Ти згодна?

- Ні.

Валєра перестає бути веселим і відсувається.

- І взагалі, Валєра, - каже Машка, дивлячись на котів, - не приходи більше до мене.

- Не приходити? Але чого?! Тобі погано зі мною? Я тебе не задовольняю? Ми всього три дні, як познайомились ближче. Я так швидко тобі набрид?

- Справа не в тому. Я просто звикла бути сама.

Валєра підривається з ліжка і нашвидкуруч збирає розкиданий по підлозі одяг.

- Не розумію таких жіночих штучок! - кричить він. - «Звикла бути сама»! Так і скажи, що не подобаюся тобі, що не хочеш бути зі мною! Тільки, прошу, не треба розводити поезію!

Він з гуркотом йде геть, а Машка залишається лежати в темряві.

Вона нічого не думає. Їй добре. Їй уже не самотньо.

Трьох днів справді вистачає.

Thysania agrippina (метелик)

1

На миронівському вокзалі особливо гарно цієї пори року. Хто був тут у кінці травня, той знає. Той напевно це відчував - ніби стоїш чужаком посеред якої-небудь монументальної віденської площі, широкої, білої і мармурової. Навколо безліч незнайомих людей з клунками, циганські табори з візочками, валізами і замурзаними дітьми на руках, спітнілі від несподівано палючого сонця міліціонери, два сміттєві кошики, і з одного валить густий дим (це якраз зайнялась твоя недбало загашена сигарета), акуратні пофарбовані лавки вздовж низького парканчика, урочисто білі післявеликодні бордюрчики, шість-сім абсолютно ідентичних кіосків з пивом і «снікерсами», - і пиріжки з картоплею.

Вони неодмінно мусять бути - ці пиріжки. Їх продає якась традиційно товстувата, нічим не примітна жіночка років сорока, хоча, врешті, її вік не має абсолютно ніякого значення.

До електрички на Київ ще двадцять хвилин. Часу якраз вистачає. Ти майже автоматично, не спиняючись на продавщиці поглядом, виймаєш з кишені дріб’язок, нетерпляче поцокуєш зависокими, як на чоловічі туфлі, підборами, кажеш собі «не сутулься» або щось подібне - і ось пиріжок у твоїх руках. Пахучий. Парує. Ти його хочеш. Ліниво прогулюючись платформою, з апетитом наминаєш в’язке тісто, яке, чесно кажучи, добре лише тим, що гаряче. Пальці в олії. Масні губи поблискують на несподівано яскравому травневому сонці.

Але нащо він мені здався, думаєш ти і викидаєш з’їдений до половини пиріжок геть. От колись, у дитинстві, ото були справжні пиріжки!

17:52. Прибуває київська електричка. Люди з усіх сторін кидаються до вагонів, пхаються з клунками і замурзаними дітьми всередину, бо їм уже обридла ця псевдовіденська площа, і кіоски, і мармур, а ти стоїш, де стояв, і знуджено за всім спостерігаєш.

Цієї пори року тут особливо гарно, думаєш ти. Береш до рук гучномовець, котрий весь час теліпався за спиною, набираєш повні легені повітря й увічливо оголошуєш:

- Шановні пасажири! Наполегливо просимо вас купувати квитки для проїзду в електропоїздах у касах вокзалу. Інакше керівництво Укрзалізниці буде змушене вдатися до крайніх заходів і скоротити кількість електропоїздів на лінії Київ - Миронівка.

Жанці не потрібно купувати квиток. Вона рідко виїжджає з Миронівки, хоча більшість свого часу ось уже кілька років проводить на вокзалі. Сидить собі на лавочці і дивиться на великий механічний годинник вокзальної вежі.

Жанка не якась там недоумкувата каліка. Якби хотіла, то могла б і поїхати кудись - надовго чи просто на екскурсію. Друзі і рідні неодноразово радили Жанці розвіятися, побачити світ, однак Жанка не відчуває в цьому потреби. Де можна побачити більше, ніж на вокзалі? Вокзал - це точка перетину світів. Тут Жанка слідкує за часом. Тримає його в руках.

- Оце мужчина… - каже до Жанки її подруга Ірма Іванівна.

- Ти про кого? - Жанка вдає, ніби не розуміє.

- Про нього… - Ірма Іванівна киває головою на чоловіка з гучномовцем. Той уже втретє погрожує законослухняним пасажирам Укрзалізниці скоротити кількість електропоїздів на лінії Київ - Миронівка. - Такий симпатичний, правда?

- Не знаю. Не помічала.

- Або брешеш, або сліпа.

Жанка рефлективно поправляє на переніссі старі окуляри в товстій оправі.

- Ти, Жанка, дурна. Скільки часу тут проводиш, на цьому грьобаному вокзалі, а ще жодного разу з ним не заговорила.

- А що він може мені сказати?

- Ой, я тебе прошу. Хіба чоловіки для того, щоб говорити?!

- А для чого?

Ірма Іванівна фиркає. Жанка її нервує.

- Спорю, ти ще ніколи не цілувалась! - каже Ірма Іванівна.

- Не кричи, Ірма. Я сім років була замужем.

- Ти?! Ніколи б не подумала!

- Хіба я тебе прошу, щоб ти думала?

Годинник на вежі показує 17:45. Через сім хвилин прибуде електричка з Києва. У Жанки ще сім хвилин.

- А що сталося з твоїм чоловіком? - питає Ірма Іванівна.

Жанка знімає окуляри, безнадійно втупившись кудись у простір поперед себе. Їй немає що втрачати. Залишилося сім хвилин.

- То що з твоїм чоловіком?

- Нічого. Живе собі.

- А ти?

- І я собі живу.

П’ять хвилин. Жанка відчуває, як очі наливаються червоною безнадією. У горлі спазм, який хочеться викрикнути, виригнути, виплюнути із себе або затовкти так глибоко, щоб аж утратити від болю свідомість.

Три хвилини.

- Жанка, а скільки тобі років? - Ірма Іванівна сьогодні напрочуд уважна.

- Багато.

Хвилина. Жанка стискає кулаки. Їй хочеться тікати звідси якомога швидше і далі. Зникнути. Більше не терпіти. Закопати себе в землю. Пожбурити в небо. Зробити хоча б що-небудь. Вирізати середину, посікти на шматки і згодувати голодним псам.

- Слухай, - обурюється Ірма Іванівна. - Не хочеш говорити, то так і скажи. Теж мені, недотрога.

- Ірма, не обіжайся, я трохи погано себе почуваю.

На платформу тихо, ніби змія, підповзає київська електричка. Жанка заплющує очі. Усе. Кінець.

З електрички виходять пасажири. Більшість з них - тутешні, і Жанка всіх їх знає. Їздили до Києва продавати молоко-сир-сметану і, підзаробивши грошей, повертаються назад, щоб зіпсувати Жанці життя.

- Жануся, як торг? - веселеньким басом заговорює до Жанки чолов’яга в чорній шкірянці і кросівках «Аbibas».

- Добре, - ледь чутно відповідає Жануся.

- Видно, не дуже, раз відповідаєш так, ніби вмерла. Ну, зараз поправимо діла. А давай-но мені п’ять. І дивися, щоб найкращих!

- Усього п’ять і залишилося.

- Ну і повезло мені! - тішиться чолов’яга в шкірянці. - Я такий голодний, Жануся, що всі десять з’їв би.

Жанка анемічно порпається на дні картонної коробки, що стоїть у неї в ногах, виймає звідти п’ять останніх пиріжків з картоплею і простягає їх голодному покупцю.

- Сім п’ятдесят.

Ірма Іванівна без охоти підводиться з лавки.

- Добре тобі, Жанка! Уже все продала і тепер з чистою совістю йдеш додому віддихати. А мені ще три години вкалувати.

- Так-так. Йду додому, - бурмоче Жанка, похапцем збираючи свої пожитки. - Усе продала і з чистою совістю йду додому віддихати.

- До завтра.

- До завтра, Ірма.

Жанка прожогом вибігає з території вокзалу. Ноги ніби не свої. З очей мимоволі течуть сльози, випаровуються і тут же осідають конденсатом на внутрішніх стінках окулярів. Жанка не бачить, куди йде. Душиться. Уже біля дороги, там, де закінчується останній із семи ідентичних пивних кіосків, дозволяє собі розридатися.

Ще один непотрібний день, думає Жанка. Такий самий, як учорашній і який буде завтра. Боже, як тяжко це терпіти!

Жанка на мить сповільнює ходу, витирає пальцем окуляри і зникає за одноповерховою будівлею з вивіскою «Залізний магазин».

- За увесь день, - бурмоче Жанка, - він жодного разу на мене не подивився.

Баба Віка відчиняє Жанці двері. Жанка заходить усередину квартири і роззувається.

- Усе продала? - питає баба Віка.

- Як завжди.

Жанка виймає з кишені зіжмакану купку грошей і кладе на стіл.

- Ти, Жанка, молодець. Тобі добре йде торг, - баба Віка недбало перераховує купюри.

- На вокзалі розкуплять що завгодно, Вікторія Вікторівна.

- Ну, не прибідняйся. Я от п’ять років продавала на вокзалі сємушки, то тільки раз чи два було так, що спродувала все, що мала.

- Сємушками не наїсися. На вокзалі треба продавати щось ситне, бо там завжди голодні люди.

Баба Віка одягнена в ситцевий халат без рукавів. З-під пахв звисають складки жиру.

- Може, хочеш щось перекусити? - питає баба Віка. - Пирожок з картоплею?

- Нє-нє! - скрикує Жанка.

Баба Віка регоче.

- Знаєте, - нерішуче говорить Жанка, - я давно хотіла з вами потолкувати. Про пирожки.

- А що з пирожками? - баба Віка насторожується.

- З ними все добре. Ви не переживайте, - Жанка гризе шкірку навколо нігтя вказівного пальця правої руки. -

Я просто подумала… знаєте, коли продаєш, то маєш багато свободного часу, усяке приходить в голову…

- Що ти хочеш?! Не тяни, Жанка, я таке ненавиджу!

- Як ви дивитеся на те, Вікторія Вікторівна?… Що ви думаєте про?… Може?… Я тут придумала… Давайте розширимо бізнес, Вікторія Вікторівна!

Баба Віка остовпіло витріщається на Жанку.

- Що розширимо???

- Бізнес.

- Як це? Ти тут мудрими словами мене з праведного путі не збивай. Поясни, бо я не розумію, у чому смисл.

- Давайте продавати не лише пирожки з картоплею. От що я хотіла сказати.

Баба Віка сплескує в долоні і нервово ходить по кімнаті. Жанка притискається до стіни.

- Ви не нервуйтеся, Вікторія Вікторівна, - шепоче Жанка. - Нє - то нє. Я тільки спитала.

- В чому дєло, Жанна! - баба Віка войовничо береться в боки і сунеться в Жанчин бік. - Тобі не подобаються мої пирожки?!

- Як ви таке про мене подумали?! Я ж не це зовсім мала на увазі…

- Якісь покупці казали, що мої пирожки недобрі?! - баба Віка сходить на крик.

- Ваші пирожки дуже смачні, Вікторія Вікторівна! Ви ж знаєте! Дуже смачні! - у Жанки перед очима прокручується одна і та ж сцена: він на платформі, викидає з’їдений до половини пиріжок у сміттєвий кошик і йде далі, одночасно витираючи рукавом масні від олії губи. - Ваші пирожки найсмачніші… у своєму роді…

- У своєму роді?! Жанна!

Жанка набирається мужності і випалює:

- Я не маю нічого проти пирожків з картоплею! Просто бізнес є бізнес. Його з часом треба розширювати, інакше можна… збанкротірувати! Давайте продавати ще якісь пирожки! Як то кажуть - розширяти асортимент. З м’ясом, наприклад. Га? Пирожки з м’ясом. З капустою. З яйцем і цибулею. Солодкі якісь-то можна придумати…

- Жанна, що ти таке виговорюєш, дорогуша?!

Бабі Віці відлягає. Вона біжить на кухню, звідки доноситься різкий, аж пекучий, штин пересмаженої олії.

- Через тебе, - кричить баба Віка з кухні, - пирожки пережарились! Але це твої проблеми. Будеш продавати, які є.

Жанка взувається. Баба Віка виходить з кухні, тримаючи в руках свіжий пиріжок з картоплею.

- Ти куди тікаєш, Жанка?

- Я не тікаю. Вдома багато роботи. Прийду завтра, як завжди, в сьомій.

- Бачиш цей пирожок? - баба Віка трусить пиріжком перед Жанчиним лицем.

Жанка мовчить.

- Жанка, ти бачиш цей пирожок?

- Ну, бачу…

- Це, Жанна, єдиний неповторимий пирожок з картоплею! Подивися на нього! Подивися, який він чудесний! І нехай мені кажуть, що є інші пирожки, з м’ясом, з капустою, хоть із парчовими нитками! Хоть з гімном! Мене це не цікавить, Жанка. Мене не проведеш. Нехай говорять, що хочуть, а коли голодний, то купуєш пирожок з картоплею, і крапка! З м’ясом не ризикнеш, з капустою не наїжся, а на солодкий і не подивишся, бо можеш за ті гроші купити «снікерс»! Хіба я не права? Жанка?!

- Не знаю…

- А я знаю! Права! Пирожок з картоплею переживе і мене, і тебе! Ти, Жанка, розширюй бізнес із мужиками, а мої пирожки лиши в спокої.

- До завтра, Вікторія Вікторівна, - каже Жанка вже в коридорі, але та її не чує. Продовжує сама до себе приговорювати:

- Ти глянь на неї! Пирожків з м’ясом захотіла! З м’ясом! І де я їй стільки м’яса наберу? Які пішли часи. Зараз усьо м’яса хоче.

Ніч.

Жанка вірить у Бога. Вона стоїть у самій нічній сорочці навпроти вікна і молиться. У кімнаті темно. Ліжко розстелене і вже чекає на Жанку, готове прийняти її у свої теплі затишні обійми. Але Жанка не поспішає туди шуснути. Вона молиться.

У кімнаті немає жодної ікони чи образа. Жанка звикла молитися до вікна, так, ніби вікно - це ікона. Ніби у вікні - лице Бога.

- Я вірю в тебе, - шепоче Жанка собі під ніс, - я вірю в тебе дуже. Але чому, скажи, ТИ не віриш у мене?

Вікно мовчить.

У вікні нічого абсолютно не видно. Ніч у Миронівці однакова кожної пори року, навіть у травні. Така ж темна й одинока.

По Жанчиних щоках течуть сльози. Вона стискає в молитві долоні докупи з усіх сил, аж зводить судомою зап’ястя.

- Я стільки років у тебе вірю, - шепоче Жанка, - а ти так ніколи мені і не допоміг. І, я тебе прошу, не треба тут розводити демагогію, що віра має бути безкорислива.

Я в тебе вірю, ти маєш користь з моєї віри, ну то прошу - допоможи мені хоч раз! Ніколи нічого в тебе не просила, а тепер прошу. ДАЙ МЕНІ ЙОГО!!!

Жанка стає перед вікном на коліна.

- Дай мені його, прошу тебе!

Вікно мовчить. Жанка витирає сльози і лягає в ліжко, але сон не приходить.

Лице Бога - бородатого і доброго - зависає над Жанкою в повітрі. Жанці легшає.

- Ти добрий, - каже вона. - Ти допоможеш мені, я знаю. Тобі шкода мене, правда ж? Щоб ти розумів, я не прошу тебе про допомогу зі слабкості. Я сильна. Я можу прожити і без нього. Але нащо, Боже? Я часто себе це питаю. Нащо? Хіба це життя мені дане лише для того, щоб від усього відмовлятися?

Морок у кімнаті стає не таким густим і безнадійним. Жанка відрадно схлипує.

- Я вже цілий рік терплю. Цілий рік крадькома за ним спостерігаю. Вивчила всі його звички і розклад роботи. Кілька разів він купував у мене пиріжок з картоплею, кілька разів я набиралася мужності подивитися прямо йому в очі. І нічого, Боже. Я для нього не існую.

Бородата Божа голова, прицмокнувши, похитується зі сторони в сторону. Зараз вона якраз на карнизі, і Жанка на мить навіть злякалася, щоб карниз під такою непомірною вагою не завалився вниз.

- Але найгірше, мій Боженьку, - продовжує Жанка, - те, що я мушу все тримати в собі. Уже цілий рік я мовчу. Тобі - тому, хто спочатку був словом, - цього не зрозуміти. Коли хочеш кричати, пищати, верещати, репетувати, але не смієш. Як я душуся! Як мене болять від мовчання легені, і горло, і середина, ось отут, - Жанка тикає пальцем кудись собі під ребра. - Як мене болить моє мовчання, якби ти тільки знав.

Жанка вдивляється в опівнічну темряву своєї спальної кімнати, і їй здається, що Бог приставляє до вуст вказівний палець правої руки, даючи знак, щоб Жанка мовчала. Щоб помовчала ще зовсім трохи.

- Ні-ні, - заспокоює Бога Жанка, - повір мені, мовчала рік, то помовчу і більше. Це не проблема. Тепер я буду мовчати скільки скажеш. Але перед тим, як полетиш звідси, пообіцяй, що незабаром усе буде добре. Ну, що щось зміниться… у… моїх… з… ним… стосунках…

Бог обіцяє. Жанка бачить цей його жест обіцяння так само ясно, як ви Жанку. Її серце раптом стає спокійним і солодким, ніби плід манго. Жанка підривається з ліжка і вмикає в кімнаті світло. Жанку переповнює радість очікуваної перемоги. Ще трохи. Трішечки. Кришечка часу, і потім - вистраждане щастя.

Жанка відкриває платтяну шафу, бере звідти першу-ліпшу сукню і кружляє з нею посеред кімнати. Мчить до дзеркала у ванній, довго розглядає себе в профіль і анфас, і їй здається, що більшої красуні нема на всьому білому світі. Принаймні в Миронівці точно. І у Відні. Як Жанка не помічала цього раніше? Адже вона вродлива. Дуже вродлива.

- Я зрозуміла тебе, Боже, - шепоче Жанка, фарбуючи губи бордовою хімічною помадою. - Я все зрозуміла, мені двічі повторювати не треба.

Жанка дістає з потріпаної, притрушеної блискітками косметички туш і тіні для очей «Ruby Rose».

- Останнім часом я зовсім за собою не дивлюся, це правда. Чесно скажу - цими тінями я ні разу так і не користувалася. Купила їх на весілля племінниці, але в день весілля падав дощ, і я побоялася краситися, щоб потім не поплило по морді. А тіні - тільки подивися, скільки їх тут усяких різних! Попробуй вибери! Напевно, для першого разу накрасюсь голубими. В якомусь кіні чула, що голубих тінів не буває забагато. У кіні це говорила така вся розфуфирена модниця. Видно, знала, що каже.

Жанка грубо накладає на повіки голубі тіні «Ruby Rose», а потім фарбує вії чорною тушшю. Ця туш уже давно не зберегла на упаковці назву виробника. Вона була куплена на початку вісімдесятих Жанчиною матір’ю, а потім перейшла у спадок до Жанки разом із косметичкою.

- Завтра треба купити лак для волосся. Подивися - волосся як водорослі. Зроблю начос і налакуюсь. А може, навіть загляну до перукарні. Хоча ні, спочатку до стоматолога.

Жанка шкіриться, і в дзеркалі з’являється не дуже густий кривенький ряд передніх Жанчиних зубів.

- Так, до стоматолога в першу чергу.

Ірма Іванівна загадково підморгує Жанці з-за прилавка з морозивом. Видно, що в неї сьогодні гарний настрій. Вона весела. Вона хоче говорити.

Жанка, як завжди, сидить на лавці з картонною коробкою пиріжків. Між ними з Ірмою Іванівною метрів три-чотири. Відстань мізерна як для тих, хто хоче поговорити.

- А ми з тобою, Жанка, і не конкурентки зовсім, - починає Ірма Іванівна, - ти продаєш пиріжки, я - морозиво. На вокзалі це два основні продукти - пиріжки і морозиво.

Жанка киває. Їй зараз байдуже до законів ринкової економіки. Жанка марно вдивляється в натовпи пасажирів Укрзалізниці, які снують довкола в очікуванні на чергову електричку. Його ніде нема. Може, захворів? Але чому саме сьогодні, коли Жанка готова до рішучого кроку?!

- А ти так необично виглядиш, Жанка, - ніби між іншим зауважує Ірма Іванівна.

- Чого необично? - удавано дивується Жанка. Їй приємно. Вона вже давно чекала від Ірми Іванівни комплімента.

- Ну, губи намалювала, очі, юбка в обліпон…

- Та так - молодість згадала, - скромно відповідає Жанка і в наступну мить завмирає.

З адміністративного корпусу миронівського вокзалу виходить він.

Жанка за звичкою хотіла було швидко опустити голову, щоб ніхто не помітив, як вона витріщається на чергового по вокзалу, але передумує. А що тут такого? Хочу і витріщаюся, думає Жанка. Вилуплююся скільки влізе і на кого влізе, і це моя справа. Вокзал ніхто собі не приватизував.

Її розфарбоване лице сяє. Він іде просто сюди. Уніформа вигладжена, черевики начищені, сорочка під робою біла-біла. За плечем теліпається гучномовець. З кишені стирчать два прапорці.

Який він гарний, думає Жанка. Десь унизу живота зводить судомою від надмірної напруги. Жанка червоніє. На короткі півсекунди вона дозволяє собі уявити з ним інтим, і кров шугає по тілу зі швидкістю світла.

Дякую тобі, Боже.

Напевно, купить пиріжок, думає Жанка, це єдиний спосіб розпочати розмову.

Жанка вовтузиться в коробці з пиріжками, готуючись простягнути йому найліпший з усіх, що є, найпахучіший, найгарячіший. Чує десь зовсім поруч його голос.

- А дай-но мені, Ірма, морозиво, але таке, щоб справжній пломбір!

Жанка від несподіванки підстрибує на лавці. Коробка з пиріжками перекидається. На неї ніхто не звертає уваги.

- Пломбір треба заслужити, Ваня, - Ірма Іванівна кокетливо підсміюється.

- Скажи як, сонце.

- Ну, для початку запроси мене в кафе.

- Не вопрос. Коли?

- Після дождічка в четвер!

Він бере в Ірми Іванівни справжній пломбір і відходить до платформ. Ірма Іванівна замріяно дивиться йому вслід.

- Який мужчина…

Жанка не ворушиться. Перекинута коробка з пиріжками продовжує валятися в закам’янілих Жанчиних ногах.

- Як він тобі, Жанка? - питає Ірма Іванівна.

- Хто?

- Ваня.

- Ваня?

- Ну, черговий по вокзалу, - Ірма Іванівна нервується. - Тільки не кажи, що ти не знала, як його звати?! Странна ти, Жанка. Скільки років тут продаєш свої пирожки і зовсім не цікавишся людьми, яких бачиш кожен день. Так не можна жити. Дєйствітєльно, ніби звір у норі.

- Я знала, як його звати, - каже Жанка.

- І як він тобі?

- Ніяк.

Ірма Іванівна обпирається ліктями на прилавок з морозивом.

- Він мене хоче, це видно, але я ще не знаю, чи відповідати на предложеніє.

- Чого?

- Якийсь він аж задуже. Безупрєчний, як кажуть росіяни. З таким не буде легко. Надієшся, а потім облом.

Годинник на вежі вокзалу вибив другу годину по обіді. Захмарилося.

- Ненавижу май, - каже Ірма Іванівна. - Зараз буде гроза, от побачиш. Змокнемо тут до трусів.

Ірма Іванівна зачиняє холодильник з морозивом.

- Ти, Жанка, як хочеш, а я йду в магазин, перебуду грозу там.

Жанка сидить на лавці.

Звіюється грозовий вітер. Дощить. Перші краплі падають Жанці на розфарбоване обличчя.

«Надієшся, а потім облом, - повторює Жанка слова Ірми Іванівни. - Надієшся, і облом».

Дощ сильнішає. Натовп пасажирів Укрзалізниці ховається всередині приміщення вокзалу, і платформа порожніє. Жанка залишається зовсім сама. Її туш без анінайменших вказівок на фірму-виробника пливе по морді, ніби чорна ріка розпачу.

2

Вона встає дуже рано - тоді, коли вже світло, але ще не людно. Вмикає на повну державне радіо, сідає біля вікна і дивиться. Світ такий ранково-привітний, що забуваєш межі своєї нікчемності.

О сьомій Жанка вже у баби Віки. Та чекає на неї, одягнена у свій незмінний ситцевий безрукавний халат.

- Я цілу ніч не спала, - з порога заявляє баба Віка.

- Щось сталося? Снилися ужаси?

- Дьоргало під ребрами. Що би це значило?

- Не знаю, - каже Жанка, - я не розуміюся на медицині. Вам треба піти до лікаря, Вікторія Вікторівна.

- Що ти таке кажеш?! До якого лікаря?! Лікарі сьогодні так розуміються на медицині, як я на балєті!

Жанка не має що сказати.

- Може, мине?

- Жанка, - раптом змінює тему розмови баба Віка, - а ти коли-небудь була на балєті?

- Нє.

- Цікаво, як воно виглядає? Балєт…

- По телевізору деколи показують. Жінки в білих пишних сукнях скачуть по сцені, а чоловіки вдівають дуже облягаючі женскі капрони… так, що всьо видно… Не знаю, я не розуміюся на балєті.

Баба Віка подає Жанці візок з картонною коробкою.

- Пирожки вийшли всі як куколки, - каже.

Жанка збирається рушати на вокзал.

- Знаєш що, Жанка? Ти мені за ці роки стала як рідна.

- Ви мені теж, Вікторія Вікторівна.

- З тобою і поговорити можна про всяке…

Жанка всміхається.

- Там тобі подарок у коробці є. Подивишся.

- Два пирожки.

- Три гривні, - автоматично відповідає Жанка, порпаючись у коробці.

- Жанна, ти навіть не подивишся на мене?

Жанка злякано підводить голову.

- Юра? Що ти тут робиш?

- Не маю права на вокзал прийти? Ти його приватізіровала?

- Ще ні. Кудись їдеш?

- Можна і так сказати. На край світу. Поїдеш зі мною?

Жанка простягає Юрі його пиріжки.

- Уже собі знайшла мужика, Жанка? Бачу, така розмальована, як простітутка. Значить, знайшла. І як він? Луччий за мене?

- Не твоє діло. Дай мені спокій.

- Хочу з тобою потолкувати, - каже Юра.

- Уже потолкував.

- Ой, які ми остроумні!

- Мала доброго вчителя.

Юра сідає на лавку поруч. Жанка відсувається.

- Що з нами сталося, Жанна? - тихо говорить чоловік, марно намагаючись обійняти Жанку за талію. - Ми ж були такі влюбльонні.

- Однієї влюбльонності мало.

- А що ще треба? Просвіти мене.

Жанка не відповідає. Вона лихоманково аналізує, що зараз відчуває. Чи скучила за ним. Чи хотіла б доторкнутися до його руки. Чи їй приємний його запах. Врешті каже:

- Не мішай, у мене робота.

- Почекає твоя робота.

- Йди геть.

- Що, такий бридкий тобі став? П’ять хвилин витримати не можеш?!

- Послухай мене, Юра, - Жанка повертається до чоловіка лицем, - що ти з мене хочеш? Прийшов сюди оплакувати своє щасливе минуле? Так, нам було добре разом. Потім стало погано. Ми розійшлися. І я не знаю, чи ми зробили правильно, що розійшлися, але ми рішили, що розходимося. І зараз я не буду за цим жаліти. Жаліти і повертатися до того, що пройшло, по-дурному. Ми розійшлися і тепер живемо окремо. Ми тепер чужі люди, Юра.

- Хіба? Ти мене вже зовсім-зовсім не любиш?

- До чого тут любов, Юра?! Я не про любов говорю! Я кажу, що другого разу в цьому житті нема!

Чоловік нервово кусає пиріжок, який весь цей час мнув у руках. Відразу ж випльовує.

- Жанна, що це за фігня?! Де картопля? А… йди ти…

Жбурляє пиріжок на клумбу і швидким кроком йде геть.

Жанка підбирає пиріжок, розглядає його, куштує пальцем начинку, а тоді збуджено кидається до картонної коробки.

Підходять двоє молодих хлопців з наплічниками.

- З чим пиріжки, пані?

Жанка оніміло кліпає на них очима.

- Ви продаєте пиріжки, пані?

Жанка сяє від гордощів.

Хлопці знизують плечима і відступаються.

- А яких пирожків вам хочеться? - кричить Жанка їм услід так, що чує увесь миронівський вокзал. - Є пирожки з картоплею, з м’ясом, з капустою, з цибулею і яйцем, з горохом і… і… і… З АБРИКОСОВИМ ДЖЕМОМ! Вибирайте! Але буде трудно вибрати! У нас асортимент! Усі пиріжки як куколки!

Ірма Іванівна погарніла. Слідкує за собою. Ні тобі подертих колготок, ні жирного волосся, ані брудного фартушка. Нігті в порядку - намальовані рожевеньким лаком.

- І я тобі скажу, Жанка, - каже Ірма Іванівна, - саме важне у жінки - це її нігті. Жінки чомусь забувають про нігті. Халтурять. Думають, як вони не бачать своїх нігтів, то й ніхто не бачить. А як подумати, то це п’ятнадцять хвилин у три дні займає! Щоб навести порядок з нігтями…

Жанка ховає руки в кишені.

Ірма Іванівна продовжує:

- І взагалі, останнім часом жінки перестали за собою дивитися. Думають, що намалюють губи і налакують волосся - і дєло здєлане. Я би заборонила користуватися помадами і лаком. Нехай вчаться бути гарними без хімії. Красота женска ісходить із середини. І ця красота має ісходити незалежно, чи є дето поруч чоловік, чи нє. Женска красота не завісить від чоловіків.

Ірма Іванівна виймає з-під прилавка пачку сигарет і одну запалює.

- Ти не хочеш, Жанка?

- Нє-нє, я не курю.

- І ніколи не курила?

- Ніколи.

- А чо так? Курити приятно, особливо в такому віці, як ти.

- Я від куріння задихаюся.

- Так це тільки спочатку, а потім стає приятно. Ти попробуй.

- І одяг смердить…

- А туалетна вода нащо? Я курю вже 20 років, і ще ніхто мені не сказав, що я смердю. Чоловікам подобаються курящі женщини. Курящі женщини як то незавісімо виглядають. І неприступно. Для мужчини це виклик.

На платформі з’являється черговий по вокзалу. Ірма Іванівна миттєво викидає сигарету. Її тіло починає неприродно вигинатися, по-котячому тертися об прилавок, прикликати до себе увагу, і успішно - він звертає на асфальтовану доріжку, що веде просто сюди. Наближається. Жанка пригинає голову до грудей. Якби можна було зникати з поверхні землі тоді, коли забажаєш, то Жанка зараз зникла б. Серце шалено колотить, руки тремтять.

Я не повинна собі цього дозволяти, думає Жанка, яка ж я все-таки нікчемна.

- Ірма, подивися за пиріжками, - Жанка зривається навтьоки, - я в туалет хочу. Зараз повернуся.

- Ну звичайно, Жанна, іди в туалет, - демонстративно голосно каже Ірма Іванівна, пильно стежачи за його повільним наближенням.

- Хоча ні, - Жанка підбирає свої пожитки, - я, напевно, взагалі вже піду. Сьогодні в мене скорочений робочий день…

Жанка сидить за розкладним полакованим столом у читальному залі миронівської бібліотеки. Бібліотекарка скоса поглядає на Жанку. Коробка з непроданими пиріжками захована під столом, і з неї доноситься пряний олійний запах.

- Ви вже вибрали, що хочете читати? - питає в Жанки бібліотекарка.

- Ще ні.

- Може, вам допомогти? Може, щось порадити? Є ціла зв’язка журналів мод. Не хочете подивитися? До мене багато миронівських жінок приходить за викройками.

Жанка мовчить. Оглядається. Читальний зал миронівської бібліотеки порожній. Біля вікна росте гігантський фікус, і на його листі стільки ж пилюки, скільки на книжкових полицях попід стінами. Бібліотека тхне цвіллю і сирістю. Бібліотекарка теж. У неї завите в ґулю на потилиці товсте й абсолютно сиве волосся. Голова така маленька, що масивна волосяна ґуля виглядає на ній ніби чалма.

- Ви знаєте, - каже Жанка, і її голос розноситься по бібліотеці луною, - я прочитала дуже мало книжок.

Бібліотекарка знизує плечима.

- Зараз мало хто читає.

- Чесно кажучи, я була тут останній раз у дев’ятому класі. Пам’ятаю тодішню бібліотекарку. Вона мала величезну родимку на носі. Така дуже культурна…

- Іванна Степанівна. Покінчила з собою.

Розмова урвалася. Жанка втупилася у полакований стіл. Минає півгодини.

- То що вам принести? - знову озивається бібліотекарка. - Ви вже вирішили?

- Ні.

- У читальному залі треба читати книжки, - бібліотекарка виговорює цю фразу з надзвичайною гідністю, ніби репетирувала її перед дзеркалом не один рік.

- Я зайшла сюди, бо на вулиці дуже багато тополиного пуху, розумієте? У мене алергія на тополиний пух. Мала приступ. Пух усюди - у повітрі, у носі, у легенях.

Бібліотекарка з осудом глянула на Жанку.

- І що будемо робити? Може, викликати «швидку»?

- Ні, - Жанка заходиться кашлем. - Мені зараз стане краще, і я піду.

Бібліотекарка різко підводиться зі стільця.

- Знаєте, я принесу вам що-небудь! Нехай на столі буде хоч якась книжка. Не можу дивитися на це неподобство! У читальному залі читають книжки, а не ховаються від тополиного пуху!

Зникає в сусідній кімнаті і невдовзі повертається з найбільшою книжкою, яку Жанка коли-небудь у своєму житті бачила.

- Нащо мені таку грубу?! Я не прочитаю!

- А я на це і не сподіваюсь, - суворо відповідає бібліотекарка, кладучи книжку на Жанчин стіл. - Просто нехай тут лежить. Ви робіть вигляд, що читаєте.

- Це як?

- Ну, дивіться на неї.

Жанка підсунулася до книжки. «Мир бабочек».

- Я спеціально вибрала з картинками, - каже бібліотекарка, повертаючись на своє робоче місце. - Можете погортати, на метеликів подивитися. Там такі гарні є.

Ніч.

Жанка не вірить у Бога. Вона просто стоїть у темряві перед відчиненим вікном. Не молиться. Нічого не каже. Нічого не відчуває.

Я можу скоро померти, чомусь думає вона, а якщо не скоро, то через років двадцять. Але все одно. Я все одно помру, і тоді нащо взагалі це? Нащо я тут стою? Нащо чогось хочу? Нащо взагалі хочу, якщо помру?

Вікно мовчить. Жанка продовжує стояти.

Я не вірю в тебе, Боже, але мені від цього не легше.

Знадвору віє легкий свіжий вітерець. Здається, що цей травень ніколи не закінчиться.

- Я перестала на щось сподіватися, - каже Жанка. - Ти ж цього хотів? Я тепер реалістка. Я розумію, що він ніколи на мене не подивиться. Він загарний для мене. Він такий гарний…

- І все. На цьому все, Боже. Я не вірю в тебе, а ти в мене, і розходимося по-доброму. Ні я тобі, ні ти мені. Ми свободні.

Жанка залізає в ліжко, укривається ковдрою, але їй холодно. Вітер з вікна дужчає і холоднішає.

- Я не буду тебе слухати! - кричить Жанка. - Ну що ти хочеш мені сказати?! Я вже все чула!

Бородата голова Бога нервово літає попід стелею, ударяється об люстру, і люстра падає на підлогу.

- Ти мені тут істерик не влаштовуй! - кричить Жанка. - Лети собі на своє небо, чи в Лапландію, чи на Карибські острови, а мене лиши. Я не хочу тебе слухати. Я досить намучилась! І тепер всьо. Буду продавати пирожки, їсти їх, дивитися телевізор, ходити в туалєт, купувати собі імпортні блузки раз у два місяці. І всьо. І так буду жити. Як комаха.

Голова Бога вдаряється об віконну шибку, і та з дзенькотом розбивається.

- Що ти мені майно нищиш! - верещить Жанка. - Оце Бог! Подивіться на нього! Замість того, щоб допомагати і будувати, він вікна розбиває!!! Теж мені! Я подам на тебе в суд! Ірма казала, що зараз кожен, хто захоче, може подати в суд…

Жанка вмикає світло. Змітає віником віконні осколки. Чує, як бородата голова Бога тихенько всідається їй на шию.

Тепер у мене дві голови, думає Жанка, боячись поворушитися, одна голова - моя, інша - Богова.

- Ну гаразд, кажи, що маєш сказати.

Жанка напружується, вслухаючись у Боже шепотіння.

- Заслужити? - її здивуванню немає меж. - Що значить заслужити? Хіба я досі не заслужила?! Я молилася кожного вечора! І нікого не вбивала… і не крала… і маму поховала по-людському… Що значить робити добро? Хіба я зла?

Жанка береться за голову, бо їй здається, що голова зараз трісне.

- Що ти мені мозги пудриш! Як я можу заслужити його? Але ж ти і зажерливий! Тобі мало моєї віри - хочеш мене цілу!…

- Заслужити його… - Жанка горілиць лягає на підлогу, так що ви можете бачити її всю. - Добре, Боже. Я зроблю так, як ти кажеш. Але дивися, якщо знову обдуриш, то я заб’ю вікно.

3

Бібліотекарку звати Павлина. Їй сорок п’ять років, вона неодружена, але має дорослу доньку.

Жанка приходить до миронівського читального залу вже втретє. Павлина чекає на неї.

- Що сьогодні будете читати?

- Як завжди, - по-діловому відповідає Жанка й акуратно розкладає піджак на спинці крісла. - «Мір бабочок».

Бібліотекарка вмить виконує замовлення.

Жанка розгортає перед собою енциклопедію метеликів - і в читальному залі западає звична тиша. Павлина плете доньці светр, Жанка розглядає метеликів.

- Я, до речі, - раптом заговорює Павлина, - знайшла вірш про тополиний пух. Адже у вас нема алергії на поезію?

- Чесно кажучи, я не знаю. Ніколи не пробувала.

Павлина відкладає плетиво вбік, випростує спину і по-романтичному закочує очі ins blue.

Тополі цвіт, тополі цвіт, вода в цвіту.

Шепоче вітер поміж віт - ми на мосту.

І люди йдуть усі в цвіту як перший сніг.

Чому? Чому хвилину ту я не зберіг?

- Такий сумний вірш, - витримавши ввічливу паузу, каже Жанка.

- Сумний.

- Ви любите поезію, Павліно?

- Іноді, знаєте, почитую.

- Павліно, - затинаючись каже Жанка, - я хотіла вас дещо попросити.

- Так, прошу. Будь ласка. Просіть.

- Можливо, моя просьба видасться вам странною…

- Ну що ви? Повірте, я сама странна!

- …я хотіла і спитати, і попросити вас, Павліно. Може, раптом ви знаєте людей, які зараз у біді… потребують допомоги… або дізнаєтесь про таких… дуже бідних нещасних людей, яким треба допомогти. Я вас прошу, скажіть про них мені.

Павлина заворожено дивиться на Жанку.

- Жанна, - бубонить вона, - ви… ви… така милосердна, така добра людина…

Цей травень ніколи не закінчиться. Ірма Іванівна ліниво гортає потріпаний журнал «Отдохни».

- Треба щось робити, Жанка, - каже вона. - Так жити нельзя.

- Нельзя, - зітхає у відповідь Жанка.

- Я от думаю серйозним дєлом зайнятися. Фірму свою відкрию.

- Ти?

- А що, я тут найнялась морозиво до скончанія лєт продавати?!

- Не знаю. Чим морозиво погане?

- Ти, Жанка, уніжена й уніжено мислиш. Тобі скажуть мити туалети - і ти будеш мити. Не пискнеш.

Смиреніє, думає про себе Жанка.

Ірма Іванівна продовжує:

- Я вже розузнала, шо по чом. Спочатку треба оформитись приватним підприємцем. Щоб єдінствєнний податок платити. Потому реєструю свою фірму, в себе вдома, і гляди - піде як по маслу.

- А що твоя фірма буде продавати?

- УСЛУГІ!

- Услугі, - повторює Жанка. - Звучить дуже солідно.

- А зараз, Жанка, всюди так. Зараз цілі состоянія по продажі услуг заробляють. Всі продають услугі. А Миронівка в смислі услуг дуже недоразвита. З Києва ще не понаїжджали. Просто рай для начинающих бізнесменів. Приходи і тільки встигай долари в морозіловку складати.

- І які услугі ти будеш продавати, Ірма?

Ірма Іванівна запнулась:

- От які саме услугі - ще не придумала.

Сутеніє. На першій платформі миронівського вокзалу стоїть остання київська електричка. Порожня. Двері відчинені. У вагонах ще горить світло.

- Що би я без тебе робив, Жанка, - каже кондуктор Стьопа. - Ти мені як подарок небесний.

Жанка мовчить.

Удвох з кондуктором вони переходять з одного порожнього вагона електрички до іншого.

- Сьогодні невеликий улов, - каже кондуктор Стьопа. - Не те, що вчора.

- Так. Сьогодні тільки четверо.

- Але почекай. Ще три вагони впереді.

Жанка і кондуктор Стьопа заходять у черговий вагон. Пильно його оглядають. На одній з лавок, підклавши руки під голову, мирно спить чолов’яга в шкірянці і кросівках «Abibas».

Кондуктор Стьопа штуркає сплячого.

- Ану вставай, дядя, приїхали!

«Дядя» не реагує. Кондуктор Стьопа штуркає сильніше.

- Просто бєдствіє з цими пияками! - каже він. - Понапиваються гдє-то в Києві, доповзають до електрички і щітай море по коліна! А ти, Стьопа, тут, у Мироновці, вже роби з ними, що хочеш. Бери і на металолом здавай! А я що, приписався з алкоголіками няньчитися?! В мене робота до десятої, а потому - сім’я, діти. Вставай, дядя, бо зараз лопне терпіння і міліцію визову!

Жанка підхоплює пиячка за один бік, кондуктор Стьопа - за інший. Поволі виводять його з електрички на платформу. Пиячок внутрішнім зором зауважує лавку і миттєво на ній розкладається, підклавши, як раніше, руки під голову. Сусідні лавки вже зайняті його колегами.

- І що би я без тебе робив, Жанка, - безперервно повторює кондуктор Стьопа.

Дає знак машиністу, що електричка «чиста» і вагони можна відганяти в депо.

- Ну, як завжди, Жанка?

Жанка киває.

- Ні за що не переживай, - каже вона. - Я все зроблю.

- І що би я без тебе робив, Жануся…

Кондуктор Стьопа тисне Жанці руки.

- Слово честі, якби я не був жонатий…

- Йди, Стьопа, додому.

- Слухай, Жанка, я давно хотів у тебе спитати, - Стьопі незручно, - ти тільки не подумай, що я лізу не в своє дєло! Ці мужики, ну, вони вже кончені…

- Не кажи так, Стьопа, вони просто п’яні…

- …я імєю в віду, що ніхто за ними не спохватиться. Їхнім родичам до самої фєні, чи вони живі, чи вже нє. А тобі, Жанка, який в них інтерес?

- Ніякого інтересу нема.

Кондуктор Стьопа недовірливо позирає на Жанку.

- Ти, Жанка, кожного вечора доправляєш кончєних алкоголіків з вокзалу додому. Напевно, години три з ними мудохаєшся. Нащо ти це робиш? Мусить бути якийсь інтерес, я в альтруїзм з дєцкого сада не вірю. Ти… чистиш їхні кошельки?

Жанка знічено потискує плечима.

- Тільки не подумай, що я лізу не в своє дєло, - схоплюється кондуктор Стьопа, - мені до фєні їхні кошельки! Ти маєш на них повне право, єслі що. Ти панькаєшся з кончєними алкоголіками, тягаєш їх на собі по три кілометри… я би тобі, Жанка, даже зарплату від Укрзалізниці виділив за такі труди. Кошельки - що кошельки?! Там, напевно, одні копійки в налічії…

- Не виправдовуйся, Стьопа, усе нормально.

- Ну то на добраніч, - каже кондуктор Стьопа і зникає.

- На добраніч.

Жанка присідає на краєчок лавки і думає. Чолов’яга в шкірянці і кросівках «Abibas» неспокійно шарпається вві сні.

- Бідний, - Жанка гладить його по потилиці. - Подивися, куди ти себе загнав.

Жанка вагається.

Тоді обережно пропихає руку в кишеню шкіряної куртки і виймає звідти дерматиновий гаманець. Справді - самі копійки. Жанка висипає копійки собі на долоню.

- Дивися, - каже Жанка до сплячого, - я забираю собі білі, а жовті лишаю тобі.

Власник гаманця бурмоче собі під ніс текст пісні «Горіла сосна, палала».

- Вибач мені, - шепоче Жанка, - я мушу красти в тебе гроші, щоб люди не подумали, ніби я краща, ніж є насправді.

Вікторія Вікторівна вночі викликала «швидку» - «дьоргало» під ребрами.

- Знаєш що, Жанка, - каже вона, - треба бізнес наш приостановити, бо я боюся.

- Чого боїтеся, Вікторія Вікторівна?

- Розумієш, Жанка, я цілий день жарю пирожки. А потім, уночі, думаю про пирожки. Як не жарю, то думаю, як не думаю, то жарю. Пирожки забирають у мене все время. А в мене його вже дуже мало. Я боюся.

- Чого боїтеся, Вікторія Вікторівна?

- Смерті, Жанка. Боюся смерті.

Жанка полегшено зітхає.

- Не бійтеся, Вікторія Вікторівна. Вам до смерті ще далеко. Скільки вам років?

- Шістдесят сім.

Жанка мовчить.

- Цей травень ніколи не закінчиться, - несподівано меланхолійно каже баба Віка. - І не тепло, і не холодно. Ненавижу таку погоду. Дощ кожного дня ллє. Всьо так буяє…

- Так. У місті дуже багато тополиного пуху, а в мене на нього алергія. По через день приступ. Цього року тополі рано зацвіли.

- Бачиш, Жанка, - каже баба Віка, однією рукою масуючи себе там, де мало б бути серце, - у цій країні ніхто нічого доброго не зробить іншим. Понасаджували тополь, бо вони швидко ростуть. А те, що в людей буває алергія на тополиний пух, то їх не цікавило. Ну хіба ж так можна? Це ж преступлєніє.

- Преступлєніє, - повторює Жанка.

- От насадили б соняшників…

- Соняшників?

- Соняшників.

- Соняшників.

Баба Віка замріяно дивиться у вікно. Жанка дивиться на бабу Віку.

- Я десять років продавала на вокзалі сємушки, - каже баба Віка. - Ну, до пирожків, ти знаєш. Жарила сємушки, розходувала цілі міхи сємушок, і ніколи, щоб ти знала, Жанка, я не бачила соняшників. Що називається - міщанка до мозка костєй, - баба Віка вдавано сміється.

- Як їхати електричкою до Києва, то можна цілі поля соняшників побачити.

- А ти їх бачила, Жанка?

Жанка мнеться. Вона не пам’ятає точно.

- Здається, бачила, - каже вона, - але, може, бачила по телевізору.

- Отак і я! По телевізору. По телевізору все показують… Знаєш що, Жанка? Давай поїдемо до Києва, га? На електричці. Коли соняшники будуть цвісти. Давай?

- Добре, Вікторія Вікторівна, поїдемо.

Вона не сміє підняти голову. Розглядає порепаний асфальт під ногами. Ноги. Форму власних туфель.

Але він іде - Жанка в цьому впевнена. Він наближається. Лоток з морозивом сьогодні вихідний. Він іде до неї, до Жанки.

- Один пиріжок, - каже він і простягає Жанці гривню п’ятдесят.

- З чим? - Жанка тремтячими руками бере гроші і спідлоба зиркає на нього.

Боже, думає Жанка, який він гарний.

- А з чим є?

- З картоплею… з м’ясом… з капустою… з цибулею і яйцем… з горохом і… і… і… з абрикосовим джемом.

- Ого! Буде тяжко вибрати!

Він уперше за два роки розглядає Жанку.

У міру товстувата, нічим непримітна жіночка середніх літ. Чи це та сама, що продавала тут пиріжки вчора? І минулого тижня?

- Як вас звати? - раптом питає він.

Жанка підводиться на ноги. Жанка з ним майже одного зросту, а раніше завжди здавалося, що він високий, як вежа.

- Жанна. Мене звати Жанна.

- Таке якесь… пишне ім’я, - його гучномовець спадає з плеча на землю. Він збентежений.

- Пишне? Ви натякаєте на те, що я товста?

- Ні-ні! - він нагинається, щоб підняти гучномовець. Мацає руками порепаний асфальт, наче сліпий. - Я говорив тільки про ім’я. Ім’я - пишне. Так можна було б назвати торт.

- Торт?

Він обмацує асфальт, вона порпається в коробці з пиріжками.

- Який вам пиріжок давати?

На першу колію вокзалу тихо, немов змія, підповзає київська електричка. Двері відчиняються: натовп людей вивалюється на платформу. Годинник на вокзальній вежі показує 13:48. Тополиний пух зависає в повітрі. Кінець. Це кінець, думає Жанка.

Підходять відразу четверо любителів Жанчиних пиріжків.

- Чотири з м’ясом, Жануся.

- З картошкою.

- Сонце, два з абрикосами. У кульочок.

Гучномовець знову на плечі. Він пропихається вперед крізь стіну шкірянок і кросівок.

- Вибачте, мужики, але зараз моя черга. Жанна, - звертається до неї, - прошу, один пиріжок на ваш розсуд. Який дасте, такий буду їсти.

Жанка дерев’яніє. Перебирає в руках пиріжки з різними начинками. Картопля. Горох. М’ясо. Яйце/цибуля. Абрикосовий джем. Холера.

Безпомічно дивиться на нього.

- Слухайте, - шепоче вона вирок самій собі, - що ви за чоловік, якщо навіть пирожок самостійно не можете вибрати?!

Жанка завісила темними шторами вікно. Сидить на ліжку, склавши руки на колінах. Крізь вікно тепер нічого не пробереться.

- Жанна, - каже Бог, - мені не треба вікон, щоб дістатись до тебе. Я всюдисущий.

- А я і не ховаюсь, Боже. Я просто не хочу тебе бачити.

4

Стає все спекотніше. Жанці доводиться одягати на роботу все легший і все світліший одяг. Її лице обгоріло на сонці і полущилося.

- Ти, Жанка, подібна на малпу, - жартома зауважує Ірма Іванівна, хоча її жарти рідко коли когось смішать.

- Не обіжай мене, Ірма, я тобі придумала бізнес.

Жанка багатозначно замовкає.

- Бізнес?

- Ну, помниш, ти казала недавно, що хочеш своє дєло відкрити? По продажу услуг? Помниш?

- Помню.

- Так я тобі придумала дєло.

Ірма Іванівна підсідає до Жанки на лавку.

- Яке дєло?

- Дивися, - починає Жанка, - кілька тижнів тому я випадково забігла в миронівську бібліотеку. Не мала що робити… ну, взяла наугад любу книжку. І знаєш, Ірма, деколи воно приходить само.

- Що?

- Те, що треба. Саме те, розумієш мене?

- Не очєнь. Яку книжку ти взяла?

- Енциклопедію метеликів.

Тиша. Ірма Іванівна обдумує отриману інформацію.

- Не мороч мені жопу, Жанка, - врешті каже вона. - Продавати енциклопедії - дєло гибле. В Миронівці нікому вони не нужні.

- Ти мене не зрозуміла, - скрикує Жанка, - я не предлагаю продавати енциклопедії! Я предлагаю продавати метеликів!

- То єсть як?

- Так. Продавати метеликів на всякі празнєвства.

Ірма Іванівна округлює від здивування очі, потирає спітніле чоло.

- Перший раз таке слишу.

- І я теж. Але у світі цей бізнес дуже розвинутий. У світі зараз модно купувати в спеціальних конторах… ну, якби одноразових метеликів.

- Шо значить одноразових, Жанка?

- Метелики, Ірма, вони взагалі тварини одноразові. Живуть по два-три дні, так що тут немає великого гріха.

Ірма Іванівна думає.

- А де я їх візьму? І кому вони нужні, метелики?

- Це не проблема, Ірма. У Києві є комєрческі ферми метеликів. На перших порах будеш брати личинки метеликів там, а потом і сама навчишся їх виращувати. А кому нужні? Да всім! Люди тягнуться до красивого! Хочуть потримати красиве в руках. Представ: у когось свадьба, ти привозиш на заказ коробку, відкриваєш її перед гостями, а звідти хмара білих метеликів випорхує. Красиво, правда?

- Не знаю, Жанка, це все так складно…

- Нема нічого складного. Усе просто, як двері. Затрат фактіческі нема ніяких, головне - рекламу добру організувати. А самих метеликів утримувати дуже дешево: вони тільки воду з медом п’ють.

Я повинна почати все спочатку, думає Жанка, збираючись увечері додому. Я не така ще стара, а так, можна сказати - жінка в розквіті сил. Скоро літо. Поїду в Крим на море. Відпочину. Я втомилася. Мені треба добре відпочити і почати все спочатку. З нуля.

Баба Зоряна підмітає спустошену миронівську платформу.

- Будете, може, пирожок, баба Зоряна? - каже Жанка. - У мене якраз один залишився - не хочу тягти його додому. Зіпсується.

- Я хочу пирожок.

Жанка озирається.

Він.

Стоїть.

Дивиться на неї, сміючись.

Жанка розгублено мовчить.

- З чим пирожок залишився?

- З горохом.

- Я його купую.

- Гривня п’ятдесят, - автоматично тараторить Жанка.

Він порпається в кишенях у пошуках дріб’язку.

- Знаєте, я можу віддати пирожок задурно, - каже Жанка. - Це останній. Я так завжди роблю - останній віддаю задурно. У мене така традиція.

Він дивиться на неї, сміючись. У Жанки по тілу марширують мурашки. Вона не сплутає ні з чим цей погляд. Він заграє зі мною, думає Жанка, Боже, він заграє зі мною!

- Добре, - каже він, - я беру пирожок задурно, але натомість допомагаю вам відтягти коробку додому.

- Коробку? - Жанка глипає на порожню, заляпану олією смердючу коробку з-під пиріжків.

- Я думаю, це буде гідна плата за такий чудесний подарок?

Жанка не заперечує. Власне, Жанка не може говорити.

Разом рушають у бік міста.

Він в одній руці тримає пиріжок з горохом, іншою тягне коробку. Жанка плететься поруч.

- Жанна, ви були несправедливі до мене. Ви сказали, я не здатний самостійно вибрати собі пирожок.

- Я… ну… я погарячкувала!

- Пирожки такі смачні, що вибирати між ними - злочин.

Вони минають магазин із вивіскою «Залізний».

- До речі, мене звати Іван.

- Жанна.

- Я вже знаю.

Мовчанка.

Ми мовчимо, думає Жанка, але в цій тиші я згодна померти.

- Ви, Жанна, недавно почали продавати на вокзалі пирожки?

- Можна і так сказати.

- Точно недавно. Я помітив би вас.

- Ви в цьому впевнені?

- На сто процентів.

Вони підходять до її під’їзду.

Жанка каже:

- Дякую, що допомогли дотягти коробку. Хоча не треба було, вона зовсім легенька.

- Ну що ви! - вигукує так, ніби в гучномовець. - Я із задоволенням!

Жанка не дивиться на нього. Він не дивиться на Жанку.

Боже, невже ти це зробив?! - думає Жанка. Ось воно: моє тіло як вата, моє серце калатає, і жити - Боже! - як мені хочеться жити далі!

- Може, - несміливо каже Іван, - Жанна, може підете якось зі мною в кафе?

- У кафе?

- Ну так. Поговоримо по душам. Вип’ємо «Закарпатського» коньячку.

- Не знаю.

- Ви завтра будете на роботі?

- Буду.

- Тоді завтра побачимось. Залиште для мене найкращий свій пирожок.

- У мене всі пирожки добрі.

Він збирається йти. Йому ніяково.

Який він сором’язливий, думає Жанка. Такий гарний і такий сором’язливий. Рідко можна зустріти красу, яка не випинається.

- А ви тут живете, - бубонить він.

- Так. Давно.

- Гарний район.

- Недалеко до вокзалу.

Жанка не знає, що ще сказати.

- Ви одружені? - раптом незрозуміло чого питає вона.

- Я? Ні!

- Добре.

- Не знаю, чи добре, - він виглядає якимсь сумним, - деколи, знаєте, так хочеться, щоб хтось запитав, про що я думаю.

- І про що ви думаєте?

- Мені стидно зізнаватися.

Жанка спалахує, хоча не впевнена, чи правильно зрозуміла його натяк.

Усе. На сьогодні досить.

- До завтра, Іван.

- До завтра, Жанна.

Баба Віка не відчиняє двері. Жанка втретє натискає на дзвінок. По той бік дверей підозріла тиша.

- Вікторія Вікторівна! - кричить Жанка. - Ви вдома?! Вікторія Вікторівна!

Жанка торкає клямку дверей, і двері прочиняються. Жанка заходить всередину квартири.

- Вікторія Вікторівна!

Баба Віка на балконі, сидить, розпростерши ноги, у своєму улюбленому м’якому кріслі, з якого зручно спостерігати за тим, як минає травень.

- Вікторія Вікторівна, - тихо гукає Жанка.

Баба Віка ніяк не реагує. Мабуть, спить, думає Жанка. Виходить на балкон. У баби Віки широко розплющені очі. Вирячені очі. Так, ніби хочуть увібрати в себе все, що бачать цієї миті.

Тільки тепер Жанка зауважує, що ліва рука баби Віки обвисла на бильці крісла і нервово посіпується.

- Вікторія Вікторівна, вам погано? - здогадується Жанка.

- А ти хіба не бачиш, - ледь чутно шепоче баба Віка правим кутиком губ. - Мене паралізувало.

Жанка кілька секунд безпомічно дивиться на паралізовану, а тоді раптом заливається сльозами:

- О Боже! Що ж тепер буде! Вікторія Вікторівна! Що тепер буде!

- Дурна, - шепоче баба Віка. - Не реви. Сядь коло мене.

Жанка витирає рясні сльози рукавом, точнісінько так, як у дитинстві. Слухняно сідає на сусіднє м’яке крісло, однак це виглядає їй неправильним, навіть трохи абсурдним.

- Не треба сидіти, - каже Жанка, - треба щось робити! Треба викликати «швидку»!

- Дурна, - повторює баба Віка.

Жанці здається, що голос баби Віки стає все слабкішим, немов долинає з глибокої криниці, яку копають зі швидкістю одна рура за одне слово.

- Жанка, - шепоче баба Віка, - вони завжди були біля мене, а я їх не бачила.

- Хто?

- Вони.

- Хто вони, Вікторія Вікторівна?

- Соняшники.

- Соняшники?

- Соняшники.

- Соняшники.

Баба Віка, вирячивши очі, дивиться кудись уперед. Жанка нічого особливого там не бачить. Марить, думає вона. Треба викликати «швидку». Марення - це погано, це означає, що скоро вмре. О Боже, що тепер буде?!

Жанка знову заходиться безпомічним схлипуванням. Довколишнє набуває якихсь гострих пістрявих форм, і Жанка все помічає. Все-все. Помічає лисого дядька, який сидить на балконі другого поверху в будинку навпроти. Помічає бездомного пса на дитячому майданчику у дворі і те, що він грається… чим?… так, він грається чиїмись трусами. Помічає чисте-чистісіньке голубе небо в тополиних кронах.

Треба запам’ятати цей момент, цей момент кінця, думає Жанка, я завжди знала, що він рано чи пізно прийде, і я стану його свідком.

- Подивися, Жанка, як гарно вони цвітуть.

Жанка беззвучно плаче.

- Хто гарно цвіте?

- Соняшники.

- Де соняшники?

- Всюди.

Її голова вже їй не належить, думає Жанка. Але краще перед смертю бачити соняшники у цвіту, аніж страхітливих пекельних чудовиськ, які приходили до Жанчиної матері в її останню ніч.

- Не говоріть, - радить Жанка бабі Віці.

Але баба Віка однаково мовчить. Її ліва рука вже не посіпується.

Жанка підводиться з крісла, обережно обходить бабу Віку і кидається до телефону в коридорі.

- Алло, - кричить Жанка в слухавку, - тут, здається, померла людина… у кріслі… на балконі…

Адреса? Вік? Сімейне і соціальне становище? Можлива причина смерті?

- Я не знаю, чого вона померла! - кричить Жанка в слухавку. - Її останнім словом було «Всюди»…

По той бік дроту повідомили, що карета швидкої допомоги вже виїхала, нехай Жанка не панікує і не нервується, нехай вип’є заспокійливі пілюлі, якщо такі є, глибоко дихає, думає про щось хороше.

- Смерть - це зовсім не найстрашніше, що може статися з людиною, - спокійно повідомляють Жанці по той бік дроту.

- Так. Я знаю. Але, розумієте, Вікторія Вікторівна завжди була якась дуже жива.

По той бік дроту нічого не відповідають.

- Слухайте, - каже Жанка, - ви мені, конєшно, вибачте, але я мушу йти на роботу. Не можу вас дочекатися, розумієте, не маю часу, мушу бігти на роботу. Ви вже тут зробите все, що треба, добре? Вона лежить на балконі.

Жанка кладе слухавку. Бере з кухні дбайливо складену бабою Вікою коробку зі свіжими пиріжками і йде на вокзал. Біля під’їзду п’ятиповерхівки баби Віки оглядається.

- Соняшники.

І дійсно.

Клумби всюди довкола встелені жовтогарячими кульбабами.

На платформі миронівського вокзалу людно. Якраз прибула київська електричка.

Жанка із зразковою посмішкою продає пиріжки, які, можливо, будуть останніми в її житті.

Сьогодні я маю особливо ввічливо продавати пирожки, думає Жанка, щоб люди запам’ятали цей день, і ці пирожки, і щоб мене запам’ятали.

Жанці сумно. Коробка з пиріжками невблаганно порожніє.

Ірма Іванівна крутить носом.

- Твої пирожки як-то смердять сьогодні, Жанка.

- Смердять?

- Так. Напевно, м’ясо несвіже було.

Двоє жіночок, що стояли в черзі за пиріжками, потиху відходять убік.

- Навпаки, Ірма, ці пирожки найсмачніші і найпахучіші за всі часи. Ти просто від незвички рішила, що вони смердять. Подивися, - Жанка благоговійно піднімає пиріжок з картоплею в повітря, - подивися, який він чудесний, цей пирожок! Більше такого не буде.

Ірма Іванівна спідлоба зиркає на Жанку. Вона завжди здогадувалася, що ця пиріжкова принцеса несповна розуму.

- Ірма, - каже пиріжкова принцеса, - я тут усе думаю про твій бізнес. Ну, про метеликів, пам’ятаєш?

- Угу.

- Так-от. Я прочитала, що є метелики денні і є нічні. Тобі треба спеціалізуватися на нічних метеликах. Вони, по-перше, більші, ніж денні. А більші - значить дорожчі. По-друге, всі празнєвства люди, як правило, справляють вечором або навіть вночі. Тому треба, щоб метелики вечором і вночі виглядали живенькими. Щоб літали, а не куняли. Денні метелики вночі не будуть літати, що ти їм не роби. А нічні порхають як надо. Лучче за птахів. Треба спеціалізуватися на нічних метеликах. Правильно я кажу?

Ірма Іванівна вже давно не слухає Жанку. Вона дивиться туди, де стоїть черговий по вокзалу, за п’ятдесят метрів від них, з гучномовцем на плечі, у новій, літній уніформі, гладенько вибритий, «цвітучий», як би могла подумати Ірма Іванівна.

Черговий по вокзалу наближається, але Жанка його не бачить.

- Ірма, - продовжує вона, - ти, якщо візьмешся за це діло, будеш дуже задоволена. Метелики, вони якісь такі… непохожі на людей… Подивися, коти і пси, ті на людей похожі. Деколи дивишся їм у морду і думаєш: які все-таки у них мудрі, людські очі; а з метеликами зовсім інакше. Розумієш, про що я говорю? У метеликів дуже нелюдські очі. Метелики не подібні на людей. Вони з іншого царства. Вони ніби з іншого світу. Їх так тяжко зрозуміти…

Ірма Іванівна відвертається від Жанки, усім своїм тілом даючи зрозуміти, що курка свині не товариш, що вона, Ірма, узагалі з Жанкою не знайома. Черговий по вокзалу зупиняється за кілька кроків і щось пояснює огрядній жіночці в солом’яному капелюшку і білих бриджах.

- Ірма, ти мене слухаєш?

- Слухаю, Жанка, слухаю, - Ірма Іванівна виймає з-під прилавка косметичку і крадькома підфарбовує губи.

- Я вже трохи розузнала про нічних метеликів. Їх ще називають совками. Гарно, правда? У нічних метеликів на крилах є чорні кружальця, як би очі сови. Тому вони і совки. Найбільший нічний метелик має розмах крил 30 сантиметрів. Він сріблястого кольору і називається Агріппіна. Тобі треба буде його достати. Тобто її. Кстаті, можеш і свою фірму так назвати. «Агріппіна».

- Угу, - бубонить Ірма Іванівна, а Жанка знову повторює:

- Агріппіна.

Черговий по вокзалу тихо заходить Жанці за спину і майже на вухо шепоче:

- Один з абрикосовим джемом, будь ласка.

Жанка здригається. І Ірма Іванівна здригається. Ірмі Іванівні все добре видно і зрозуміло. Вона не помиляється в таких речах. Вона знає чоловіків, як облуплених. Він заграє з нею! Він підбиває клинці до абрикосової… тьху… до пиріжкової принцеси.

- Гривня п’ятдесят, - шепоче у відповідь Жанка і сором’язливо, як це буває лише в дамських романах, опускає додолу очі.

- Я думав, мені безплатно.

- Безплатно тільки останній пирожок.

- Тоді я беру останній.

- Але в мене ще майже повна коробка. Я не знаю, який пирожок виявиться останнім.

Він мовчить, але Жанка чує, як прискорено він дихає. Його дихання лоскоче Жанці шию.

- Йдемо сьогодні в кафе, Жанна?

- Не знаю.

- Рішай уже.

- Я люблю, коли в мене багато часу на роздуми.

- Не роздумуй довго, бо я можу роздумати.

- Якщо можеш, то роздумуй уже.

Ірма Іванівна гидливо спльовує на стареньку бруківку миронівського вокзалу. Баба Зоряна, що якраз підмітала поруч, кидає на Ірму Іванівну осудливий погляд. Фу, думає баба Зоряна, жінці стидно так харкати.

Яка я щаслива, думає Жанка, вибач мені, Боже, вибачте, Вікторія Вікторівна, вибачте мені всі, але я така щаслива.

- У восьмій буду чекати тебе біля твого дому, - каже він.

- Я не знаю, чи прийду, - відповідає Жанка, а сама блаженно всміхається.

- Ти розіб’єш мені серце, і всі поїзди по всій Україні зупиняться на знак трауру.

- А мені що? Я не їжджу на поїздах.

- Зі мною будеш їздити.

Жанка замріяно заплющує очі і уявляє, як вони вдвох їдуть потягом, а за вікном сліпуче привітне сонце і нескінченні поля соняшників.

- До восьмої, - ще трохи, і він доторкнеться губами до її вуха.

Жанка бубонить щось незрозуміле.

- До восьмої.

Я така щаслива, що мені аж страшно, думає Жанка, чим більше маєш щастя, тим більше боїшся його втратити. Боже, не забирай його в мене. Ти мене чуєш?

- Ти підеш? - Ірма Іванівна стоїть над Жанкою, загрозливо склавши руки на грудях.

- Куди?

- На свіданіє.

- На яке свіданіє, Ірма?

- За дуру мене маєш?

Жанка хоче підвестися з лавки, але Ірма Іванівна їй не дає.

- Що ти з мене хочеш, Ірма?

Тільки тепер Жанка помічає, яким криваво-червоним нафарбовані губи в продавщиці морозива.

- Корова, - вимовляють ці губи з такою ненавистю, якої Жанка ніколи досі на собі не відчувала.

- Ірма…

- Корова! Мужика в мене уводиш! Я тобі всі ребра перещітаю. Повибиваю всі оставшиїся зуби.

Жанка прикриває рот, а потім згадує, що так і не пішла до стоматолога.

- Ти зі мною водитися вздумала, малпа кончіна! Дивися, бо буде сотрясєніє мозга! Я така сильна, що тобі і не снилося! - Ірма Іванівна для більшого переконання демонструє біцепс на правій руці. - Двадцять раз віджимаюся від підлоги і десять раз підтягуюся на турніку! Ти мене поняла?!

- Ірма, відступися від мене. Я нікого в тебе не уводила. Люди не уводяться.

- Ах ти ж сука! - Ірма Іванівна копає коробку з Жанчиними пиріжками, і та відлітає на півметра. - Що значить не уводяться?! Мужики клюють, де легше! Недотрогу з себе корчила, біологію мені два часа втирала, а сама блядь натуральна!

- Умоляю тебе, Ірма, не кричи, на нас люди ззираються.

- Нехай ззираються! Нехай бачать, яка в нас блядь вокзальна об’явилася.

Ірма Іванівна піднімає коробку з пиріжками і кидає нею в Жанку.

- Бери свої смердючі пирожки і уривай звідси! - кричить Ірма Іванівна. - І щоб я тебе більше тут не бачила! Явишся - кості попереламую!

5

Я не хочу ні з ким ні за що боротися, думає Жанка. Я не хочу боротися, щоб мати те, про що мрію. Я не хочу, щоб комусь стало гірше від того, що моя мрія збулася.

Жанка сидить на підвіконні в себе вдома, на четвертому поверсі, у своїй кімнаті, на своєму вікні.

Сутеніє.

Можливо, він вже чекає на мене, думає Жанка.

На ній лише нижня білизна. Сукня, найкраща, яка в Жанки є, акуратно разом із вішаком лежить на ліжку. Чорні капронові колготки. Туфлі, оздоблені крихітними різнокольоровими камінчиками, дешевими, зате блискучими.

Жанка дивиться то на двір перед домом, то на сукню.

Мені не так боляче, як думала, що буде, думає вона. Я не зі скла. Не розіб’юся. І взагалі, можна нічого зовсім не відчувати, якщо захотіти. Можна собою керувати. Треба собою керувати. Я ж людина все-таки.

Знадвору віє холодком. Жанка беззвучно повторює: «Людина все-таки, людина все-таки», і від поступового усвідомлення власної людськості їй раптом стає страшенно себе жаль.

Він з’являється рівно о восьмій. Пунктуальний, думає Жанка. Такий нарядний.

Жанці добре його видно. Стоїть, обпершись спиною на дитячу гойдалку, удає, ніби спокійний, а насправді дуже стривожений. Безперервно озирається, застібає верхній ґудзик сорочки і за мить знову його розстібає. Нервується. Чекає. Боїться, що не прийду.

Може, я чиню неправильно, думає Жанка, жадібно ковтаючи кожен його рух і жест. Може, іноді треба думати тільки про себе. Може, це таке випробовування.

Жанка кидається похапцем натягати сукню. Почекай, шепоче вона, почекай, я зараз!

Чути чиюсь розмову. Жанка виглядає через вікно.

Він стоїть, як раніше, обпершись на дитячу гойдалку. Поруч з ним Ірма Іванівна перепадає з ноги на ногу.

- Ваня?! - вигукує Ірма Іванівна. - Що ти тут робиш?! Оце так встрєча!

- Встрєча, - спромагається відповісти він, розгублено озираючись. - Оце так встрєча, Ірма, дійсно.

- Я вобше-то збиралася на день рождєніє до однієї знакомої, але помницця, хтось недавно грозився мене в кафе повести… Якщо пропозиція залишається в силі, то я згодна, ладно, так і бить…

Ірма Іванівна кокетує всім своїм доволі натренованим тілом, усіма своїми біцепсами і трицепсами.

Ваня мовчить.

Жанка плаче.

- Я чекаю на одну людину, - невпевнено виправдовується Ваня.

- На женщіну?! - Ірма Іванівна театрально надуває губки.

Ваня мовчить.

Жанка плаче.

- Якщо ти чекаєш на Жанку, Ванічка, то тобі не повезло, дарагой. Я її ще півчаса назад зустрічала в парку. Зі Стьопою-кондуктором…

Ваня мовчить.

- Я не напрашуюсь, Ваня, - несподівано суворим тоном заявляє Ірма Іванівна. - Ніколи другою не була і не собираюсь. Адью!

І дуже поволі, вихиляючи стегнами, відходить убік.

Ваня останній раз озирається. Дивиться на годинник. Пів на дев’яту.

- Ірма! - кричить він. - Почекай. З тобою так трудно домовитися! Якась ти непонятна!

- Женщіна має бути загадочна.

- Ірма…

- Ваня…

Вони зникають за рогом будинку, а Жанка нарешті витирає мокре від сліз обличчя.

Їй хочеться кричати: сука! Брехлива сука!

Однак ні пари з уст.

Жанка стягує назад сукню. Знову вмощується на підвіконні і глибоко дихає. Тільки дихає.

Сутінки густішають. Сусідні будинки тонуть у мороці.

Вона не погана, думає Жанка, вона просто любить його, бо інакше чого б їй бути такою підлою.

Гнів, що був зібрався всередині, розчиняється в тихій печалі.

Вона любить його, думає Жанка. Нехай їй буде ліпше.

Над верхів’ям тополь здіймається бородата голова Бога.

- Жанна, - урочисто каже Бог, - ти заслужила Царство Небесне.

Жанка не дивується. Вона відчуває неймовірну легкість у всьому тілі.

- Ти заслужила Царство Небесне, - повторює Бог, напевно для того, щоб Жанка ще встигла йому подякувати.

- Дякую, Боже, - шепоче Жанка, - але…

Її тіло тендітнішає на очах, звужується, зменшується, крихітніє. На спині виростають сірувато-сріблясті крила - і ось гігантський нічний метелик здіймається з підвіконня в небо. Пролітає над двором, над миронівськими тополями, над миронівським вокзалом. Політ дається важко, бо крила надто великі і надто тонкі. Хтось міг би подумати, що то кажан або навіть сова, але аж ніяк не метелик.

- Дякую, Боже, - шепоче Жанка вже десь звідти, - але я просила не Царства Небесного. Ти дав мені забагато. Я просила всього лиш Його.

Примечания

1

Перепрошую! Можете зробити фото зі мною та цими прекрасними квітами? (Англ.)

Content

Таня Малярчук
Звірослов

Gallus domesticus (курка)

Сanis lupus familiaris (собака)

Aurelia aurita (медуза)

Rattus norvegicus (щур)

Corvus corax (ворон)

Limax maximus (слимак)

Sus domestica (свиня)

Lepus europaeus (заєць)

Puma concolor (пума)

Thysania agrippina (метелик)

Примечания