Недоруб Сергій

Пісочний Годинник

Сергій Недоруб

Пісочний Годинник

Вибух на Чорнобильській АЕС 2006-го року, породивший Зону, зруйнував безліч життів і зламав тисячі доль. Смертельні аномалії,
кровожерливі мутанти, жахливі викиди радіації і войовничі клани протистоять вільним авантюристам — сталкерам. Центр Зони
оточений містичним Заслоном — темним куполом, крізь який зовні не може проникнути ніхто і ніщо. П'ять років потому, у момент
розквіту сталкерства, в Зоні з'являється молодий сталкер-новачок на ім'я Марк, який швидко заслужив повагу завдяки дивному
таланту виживання та низці пов'язаних з ним загадок. З'ясовується, що загадковий сталкер якимось незбагненним чином знає
про Зону більше, аніж будь-хто із сталкерів-ветеранів. Він має намір проникнути через Заслін. Більш того — у нього на це є
особисті причини, пов'язані з відомою лише йому одному таємницею, яка привела його в Зону.
«Твір «Пісочний Годинник» максимально можливо наближений до гри S.T.A.L.K.E.R., тому читати його цікаво удвічі!
Команда головного героя пройде по всіх локаціях гри, причому автор зберіг в творі абсолютну точність розташування об'єктів,
закріплення територій, і навіть фрази окремих персонажів. У тих, хто грав в S.T.A.L.K.E.R. створиться відчуття повної присутності
у вже знайомому світі Зони. Сюжет цікавий і ненудний, всі персонажі колоритні, елементи деяких локацій розширені і оригінально
доповнені.«

Сергій Недоруб

Пісочний годинник

Розділ 1.

Марк

Є безліч способів розлучитися з життям в Зоні. Звичайно, не так багато, як у великому місті, але все одно вдосталь.
В Зоні ви не потрапите під випадкову машину на дорозі, вам не впаде на голову цеглина і ніякий каналізаційний люк не розкриє перед вами з люб'язністю зяючий отвір в асфальті. В порівнянні з мегаполісом, що містить
натовп бездумних маріонеток, Зона, за всіма правилами логіки, повинна була б бути на превеликий подив безпечним місцем. Проте логіка — наука неупереджена, а людські мотивації сильно залежать від точки зору, в якій практично завжди знаходиться
власне Я. На квадратний кілометр Зони може міститися одна-єдина аномалія, та і то Пташина Карусель яку з легкістю розпізнає будь-який детектор аномалій, але сам факт цього може впливати на чоловіка так, немов він виявився
із зав'язаними очима посередині швидкісної автостради. Проблема в тому що людина всіма силами відхиляє припустимість на її планеті будь-яких понять, неприступних її розуму, рівно як і ситуацій,
які вона не може контролювати. Опинившись в Зоні чоловік вимушений приймати їх на віру і довірити своє життя людям і речам: напарнику, проводячому сталкеру, а іноді навіть випадковому
зустрічному; приладам, зброї, транспорту, медикаментам. Тоді як на Великій Землі людина є дратівливою істотою, їй властиво принижувати і ображати своїх близьких, щоб розрядити моральну
напруженість; бухгалтер сперечається з директором, мисливець ламає ненадійну рушницю водій з матами стукає ногою по спущеному колесу машини, на яку колись з любов'ю копив гроші, а пенсіонер лає аптекаря за
даремні ліки від артриту, не в силах зізнатися собі що заняття спортом по молодості і догляд за своїм здоров'ям допомогли б йому набагато краще.
Тож в Зоні все не так, як за її межами. Людина дуже звикла до Системи, якій підкоряються всі інші, тоді як вона сама
може потихеньку порушувати встановлений порядок. Автомобіль може задавити але на шофера можна подати до суду. Грабіжник відніме гаманець, але десь за рогом є усюдисуща міліція, яка, звичайно, покарає
лиходія. Крім того, нас завжди береже Золоте Правило: «Зі мною таке не трапиться».
В Зоні ж небезпека не така різноманітна: аномалії, радіація, мутанти і Його Величність Людина. Зате немає доступної розуму
Системи, яка б контролювала поведінку всього, що можна окинути поглядом навколо себе. Незалежно від бажання потрапив в її межі, Зона у сто разів небезпечніша тому життю, до якого він звик. Ніхто не захистить тебе
від кабана, що мутував, чиє бажання встромити в твоє тіло брудні ікла змагається на рівних з твоїм прагненням цього уникнути. Тому змирися з тим,
що це норма в тутешніх краях, і приготуйся доводити кабану свою правоту за допомогою ножа зціплених зубів і міцних нервів. Ніхто не встане на твою сторону, якщо тільки не схоче від тебе щось отримати натомість, і,
навіть якщо допомога прийде до тебе, вона може прийти і до кабана у вигляді його одноплемінників. В Зоні ніхто не може бути центром Всесвіту і розраховувати на ангела-хранителя. Дуже багато людей усвідомили цю реальність
тільки після першої рани від кігтів чорнобильського собаки, першого опіку від Пекучого Пуху першої кулі в живіт від причаївшогося в кущах мародера. Але не всі вижили, щоб це оцінити. А з тих, хто вибрався живим, далеко
не всі усвідомили, що нічого трагічного, у принципі, і не трапилося, і що світ не жорстокий, в будь-якому разі не більш жорстокий, ніж ти сам, просто всі навкруги тебе мають бажання, схожі з твоїми, і з цим потрібно рахуватися, так
чи інакше.
Для людських мешканців Зони — сталкерів — її особливості є плюсом, а не мінусом.
Сталкер — явище, за великим рахунком, асоціальне. Він не може або не хоче пристосовуватися до Системи. Причини на те у
кожного свої. Одного Система образила, за іншим влаштувала полювання. Третій є її каральним інструментом але про це нікому знати не слід. Систему ніхто окремо не винаходив, вона з'явилася стихійно, за масовим бажанням створити
видимість порядку, встановити загальний договір, в якому кожний в щось вірить і платить за це свою ціну і де все суворо по пунктах регламентується. Зона — це ділянка планети, де подібного договору немає, а людина кинута на призволяще. Тут майже ні у кого немає минулого, і не тому що існує відповідне негласне правило, просто той кого повністю влаштовує життя на Великій Землі, в Зону не піде.
Саме головне в Зоні — вміти вчасно змиритися з будь-якою ситуацією. Не безвольно підкорятися, а прийняти за факт її появу,
і далі діяти за обставинами. Тільки такі сталкери живуть відносно довго оскільки тривалість їх життя залежить від безлічі додаткових якостей: вміння бути непомітним, здатність прораховувати свої
дії, відмінно володіти тілом і духом, і багато що інше. Якщо ж сталкер наважувався стати лідером групи не говорячи вже про клан, то мінімальні вимоги і зовсім переходили в розряд надможливостей. Лідер сталкерів повинен щодня ухвалювати
рішення, кожного з яких достатньо, щоб звичайна людина спилася, повісилася або збожеволіла. Він повинен вміти в потрібний момент пожертвувати одним і врятувати іншого, щоб в новій ситуації зіткнутися з проблемою точно
такого ж вибору. Йому доводиться добивати пораненого друга і залишати життя ворогу, якщо на те є причини, які йому самому
можливо, точно незрозумілі. Лідеру часто доводиться набирати команду незалежних по своїй натурі людей, щоб нав'язати їм свої
правила, а наступного дня встановити нові. Нарешті, лідер не обговорює ні з ким значення всього що відбувається хоча його самого це питання хвилює більше, ніж інших.
Ось чому лідерами в Зоні стають абсолютно не ті люди, які вважаються ними в цивілізованому світі. В Зоні не мають значення
фізична краса, зростання, привабливість, харизма, широкі обіцянки і всі ті чинники на які легко клюють дівчатка з сусіднього під'їзду, стоячі нижче по службовим сходам працівники і народні виборці. Стати
лідером в Зоні не зміг ще жоден накачаний блондин з квадратним підборіддям, жоден прапорщик звиклий кричати на молодиків, жоден ватажок скінхедів — всі їх дуті методи дії, такі ефективні в містах і селах, грунтуються
на боязні натовпу і окремо взятої людини втратити віру в щось дуже цінне. У сталкерів подібні індивіди швидко опам'ятовувалися за допомогою важкого кулака, вчасно спущеного на потрібне місце, або
ж просто не поверталися після чергового рейду в глиб Зони.
Але певного складу розуму для очолюючої ролі було все ж таки недостатньо. Лідерами ставали досвідчені сталкери, що користуються
пошаною і довірою, які могли і погоджувалися своїми навиками компенсувати слабкі місця більшості. На плечах лідерів було більше обов'язків, ніж у будь-якого з їх підопічних. Це означає, що під час рейдів на мародерів на
чолі групи йшли талановиті стратеги, в марш-кидках до різних ділянок Зони головними були провідники. Слово ведучого було законом для всіх у групі, незалежно від їх здібностей. Не було ніякої ієрархії — тільки один, що віддає
накази, і всі інші, неухильно їх виконуючі.
Одним з таких лідерів став Бергамот.
Це був огрядний чоловік, віком за п'ятдесят, що відрізнявся обширними знаннями про Зону, зрозуміло, в тих межах, в яких
Зона піддавалася вивченню. Він не відрізнявся особливими талантами виживання у нього не було підвищеної чутливості до аномалій. Влучна стрільба теж не була його сильною стороною. Сам сталкер ніколи
на це і не претендував. Та все ж Бергамот користувався пошаною за відповідальне відношення до справи і наявність власної, досить нехитрої філософії. Бергамот вірив, що Зона не може сама
по собі впливати на людину, і всім депресіям, божевіллю і незв'язним думкам, що атакують людських мешканців Зони є чіткі пояснення, що не містять ніякої містики. Просто вони невідомі внаслідок засекреченості і складних особливостей психології
сталкерських взаємовідносин. Він не визнавав ніякого «духу Зони» — тільки дух української матінки-природи навкруги себе, яку «споганили радіацією».
Чорнобиль для Бергамота був ще одним прикладом людської дурості і самовпевненості. Яскравим показником того як люди створюють щось нове, щоб пишатись на весь світ своєю геніальністю, а пізніше, якщо їх винахід раптом ударяє по них
самих, раптово вдаються до виправдань відмовляються від всіх причин і наслідків і ладні приплести містику і вищі сили, щоб виправдати власне безсилля. Слабкість,
слабкість і ще раз слабкість. Як в зовнішньому світі слабкі духом нарікають на жорстокий світ і на життя яке їх в черговий раз обломило, так і тут, всередині Бар'єру, продовжують кивати на Зону, нібито поглинаючу волю усіх всередині
себе.
Крім того, Бергамот завжди дотримувався принципу повернення групи назад у повному складі. За декілька сотень ходок в Зону
він не втратив жодної людини. Це робило його безцінним провідником і відмінним наставником для новачків особливо біологічно молодих.
Новичкам в Зоні потрібно вчитися двом глобальним речам: мистецтву виживання в умовах аномалій і бойовому самозахисту —
відповідно, стажисти часто ділилися на «природних» і «бойових». Бергамот не примушував нікого освоювати обидва навики одночасно.
Свою групу він завжди набирав особисто. За звичаєм, до її складу, окрім нього самого, входили один «природний» сталкер і один
«бойовий». «Природний» повинен був шукати безпечний шлях нарівні з ведучим, і у якості тренування Бергамот іноді пропускав його вперед, контролюючи кожний крок стажера. Для успішного проходження тесту новоявлений
сталкер повинен був самостійно локалізувати хоча б одну аномалію, визначити її властивості межі і оточити її камінням, намальованою крейдою межею або будь-яким іншим відомим способом.
«Бойовий» стажер не повинен був піклуватися про аномалії, його метою була вогняна безпека команди. З автоматом Калашникова
в руках він оглядав видимий простір попереду себе і з боків. При появі небезпеки на зразок стада кабанів зграї собак або банди мародерів «бойовий стажер» повідомляв Бергамоту про ситуацію і не відкривав вогонь, не отримавши на
те команди. Для здачі тесту йому потрібно було після закінчення ходки надати докладний звіт про всіх помічених живих істот в ході операції
і оцінити ступінь небезпеки, а також дати обгрунтовування кожному вистріляному набою. Результати повинні були більш-менш співпасти з оцінкою Бергамота.
Стажерам наказувалось брати на ходку тільки один певний автомат Калашникова, про який Бергамот старанно піклувався, і один
класичний детектор аномалій без додаткових наворотів на зразок визначника оптимального шляху. Більше Бергамот не давав нічого, решта спорядження — з власних запасів стажиста.
Перед ходкою проводився інструктаж, в ході якого визначалися мета подорожі і можливі небезпеки. В групу по можливості
включалася ще одна людина — замикаючий. Це повинен був бути сталкер який побував в ходках Бергамота і успішно пройшов обидва тести. Його завданням був контроль території позаду команди.
Виконувати накази він повинен був нарівні із стажистами.
Після ходки Бергамот здавав знайдені артефакти перекупнику, половину виручених грошей залишав собі, частина переходила
до замикаючого, решта ділилась порівну між стажерами. Закінчувалося все загальною п'янкою.
Бергамот став першим, хто придумав дану систему навчання виживанню в Зоні, і багато провідників відразу взяли її на озброєння.
Зрозуміло, тести, і їх проходження в сталкерских колах мали чисто символічне значення, що виражалося проте, в цілком реальних змінах у відношенні до стажера — більш теплий прийом, зростання довіри і тому подібне. Пройти
тест пропонували не всім. З тих, кому пропонували, будь-хто міг відмовитися без особливих наслідків і вибрати шлях одинака.
Якщо новачок хотів вступити в клан сталкерів, то проходження тестів не давало ніяких привілеїв, проте відмова від них зменшувала
його шанси до нуля.
Та одного прекрасного дня все може змінитись, і Зона це невпинно демонструє. Одним з таких днів стало 3 березня
2011 року.
Четверо сталкерів рухалися один за одним крізь чагарники. Ведучим був Бергамот. З болтом в одній руці і ножем в іншій,
з автоматом за спиною він гострозоро вдивлявся в будь-який підозрілий кущ або камінь у пошуках будь-якої з вісімдесяти відомих йому ознак аномалій.
Слідом йшов Марк, хлопець літ двадцяти-тридцяти. Більш точно Бергамот сказати не міг, хоча звичайно він вгадував вік
людини по багатьох зовнішніх параметрах. Зрозуміти характер стажера і його внутрішню суть він також не спромігся через що відчував прикрий осад. У Марка всі показники були настільки суперечливі, що це збивало з пантелику. Трохи хлоп'яче обличчя
було затьмарено суворими складками чоловіка у віці, ясний погляд часто переходив в безжальний, добра усмішка раз у раз змінялася щільно стислими губами і зціпленими зубами, а в очах спалахував небачений раніше вогонь.
Напевно багато болю в душі у хлопця, з якою він постійно бореться. Рухи варіювалися від плавних до різких без видимих на те причин. Здавалося, Марк бачить більше, ніж Бергамот, хоча це було просто неможливо. Проте, з обов'язками
«природного стажера» він справлявся відмінно: локалізував цілих три аномалії раніше Бергамота, одну з яких — без застосування детектора, за допомогою болтів. Болти він кидав теж дивно, неначебто чітким рухом, але трохи
не в ту сторону, хоча це був не промах, а свідоме націлювання. Звичайно, результатів це не змінювало але викликало у Бергамота сумніви і навіть легку тривогу.
Третім у групі рухався Горіх. Це був молодий і непоганий сталкер, простий двадцятирічний сільський хлопчина, який вже пройшов
з Бергамотом тест на «природного». Бергамот сильно підозрював, що Горіх накинув собі пару-трійку років. Зараз молодий сталкер виконував обов'язки «бойового стажера», і відчайдушно прагнув справитися з ними якнайкраще, оскільки
хотів після ходки прилучитися до якого-небудь з кланів. Горіх прагнув уникати самотності. Бергамот це схвалював: хлопець
поважаючий клан і старших, далеко піде, якщо буде у всьому старатися. Горіх і старався, як міг, сповіщаючи Бергамота про
кожний рух на горизонті, вдивляючись туди крізь приціл «калаша», хоча це не було зовсім обов'язково. Бергамот, у свою чергу
не відсмикував його, оскільки бадьорі рапорти Горіха трохи знімали напругу, викликану присутністю Марка.
Четвертим і останнім членом команди, замикаючим, йшов Пластун. Вічно похмурий, він рідко спілкувався з іншими і лише бурчав
щось невиразне на всі питання. За винятком, звичайно, питань Бергамота. Накази він виконував оперативно але з видимим небажанням. Пластун, якому було років сорок, вже більше року ходив по Зоні одинаком, промишляючи на життя дешевими
артефактами, поки остаточно не набриднув бадьорому торговцю Сидоровичу своїм смутком після чого Сидорович поставив умову: пройди всі стадії навчання у Бергамота, тоді буду з тобою справу мати. Пластун побував
з Бергамотом на двох ходках, мало не найкоротших за всю кар'єру у провідника, в ході яких ткнув пальцем на деякі з постійних аномалій, про які знав наперед, і убив двох собак спільно з іншим сталкером,
який йшов тоді замикаючим. Бергамот поскрипів зубами, але тест прийняв. Зараз Пластун нудним поглядом оглядав околиці Зони, тримаючи руку на кобурі з пістолетом Фора-12. Бергамот не думав про
Пластуна, знаючи, що це остання з ним спільна ходка. Крім того, місцевість була безпечною і він цілком довіряв Горіху і власному «калашу» за спиною.
«Калаш» Бергамота мав унікальну особливість: його деталі розташовувалися дзеркально. Це трапилося, коли Бергамот під час
однієї з одиночних вилазок потрапив в сутечку, в ході якої автомат виявився безнадійно зіпсованим. Після того як провідник викинув його в найближчу, покриту бурим мохом болотяну калюжу, пролунав незрозумілий ляск, і автомат пружиною
викинуло назад. Він був абсолютно новий, але дзеркально відображений. Бергамот присвиснув, уважно перевірив його всією наявною електронікою і, переконавшися в безпеці зброї, узяв до рук, зарядив і зробив декілька
пострілів. «Калаш» працював просто чудово. По дорозі назад він кілька разів врятував своєму власнику життя. Звикнувши до лівобічного затвора, Бергамот прив'язався до своєї оновленої зброї, яка, як виявилося, перестала заклинювати
і ламатися взагалі. Благо, конструкція як і раніше дозволяла користуватися звичайними обоймами. Сидорович пропонував за нього величезні гроші, але Бергамот відмовився. Принести торговцю другий автомат, оброблений тим
же способом, було б дурістю — унікальні речі тим і добрі, що їх на масове виробництво не поставиш.
Територія, через яку прямували сталкери, відносилася до Кордону — відносно безпечної ділянки на околиці Зони. На
південь, знаходився військовий блокпост, наближатися до якого було небезпечно для життя, оскільки можна було запросто нарватися на кулеметний вогонь, а вислуховувати всі питання вже потім. Дуже мало було сталкерів,
які могли пробратися до блокпосту і повернутися живими, і навіть з рюкзаком, повним різного цивільного барахла виміняного на знайдені в Зоні артефакти.
Зісходу і заходу Кордон, як і сама Зона, був загороджений непрохідним бетонним Бар'єром зі встановленими зброєю,
розтяжками, колючим дротом, камерами спостереження і часто зміняними вартовими. Від блокпосту, Бар'єр відрізнявся тільки тим
що виключав будь-яку можливість переходу через нього. Такий варіант навіть не розглядався. Автоматичні турелі з режимом розпізнавання
«свій-чужий» після першого ж невдалого прориву мутантів були перебудовані на тотальне винищування всього живого без розбору походження. Потенційний, хоча і маловірогідний збій техніки повинні були компенсувати людські очі, руки і нерви.
За ліквідацію прориву надавалось безліч усіляких нагород і заохочень, але кожен військовий, що знаходиться біля Бар'єру знав, що основний приз — власне життя. Якщо прорив зупинити не вдавалося, в справу вступали вертольоти, що випалювали квадрат
намертво разом з оборонними силами.
Підвласна вогняній потужності Бар'єру територія була відокремлена від Зони по-дитячому виглядаючим парканом з дротяної
сітки. Сміхотворна і дуже довга споруда оберігала сталкерів від зони дії турелей. Перелазити через паркан і навіть підходити до нього впритул було небезпечно — простір між ним і Бар'єром було щедро усіяно
різними осколками, протипіхотними мінами і артефактами, що підсилюють радіацію. Говорили що у всій Зоні не знайти стільки артефактів, і тут замішані деякі досягнення учених з Центру.
Як би там не було, але багато новачків дивувалися, дивлячись на дротяну сітку, що оточує Кордон, але штурмувати її не наважувались, особливо дізнавшись, в чому справа. Якщо ж і траплялись проломи в паркані, спричинені, наприклад кабанами або особливо завзятими сталкерами, то вони швидко латалися абсолютно невідомим нікому способом, що породжувало нову
хвилю чуток і пліток. В будь-якому разі, після кожного радіоактивного викиду паркан був знову на місці. Ветерани-сталкери запевняли, що особисто бачили, як дротяний паркан витримує артилерійський удар, хоча в інших випадках
його можна було спокійно розкромсати кусачками.
Група Бергамота прямувала на звичайне полювання за артефактами. Пробираючись уздовж паркану, сталкери виявилися оддалік
людних місць. Бергамот розраховував обійти таким чином весь Кордон і повернутися до початкової точки до настання пізнього вечора.
Це був один з добре відомих йому маршрутів, і не було потреби шукати нові, коли половина групи викликає сумніви, нехай і безпідставні.
Був якраз один з тих днів, коли Бергамот відчував втому, якої нікому ніколи не показував. Все частіше стали долати
незнайомі раніше думки. На зміну сталкерському азарту дослідника підтримуючому відчуття необхідності колективу, прийшли головний біль і підвищений тиск. Бергамот знав, що з віком не посперечаєшся,
а вилазки в Зону вимагали все більшого виправдання, щоб їх продовжувати. Немолодий провідник з кожною ходкою розумів, що все більше втомлюється від Зони, і подумував про можливі способи змінити
напрям в житті. На крайній випадок, з Сидоровичем можна б домовитися і про екстрадицію за межі Бар'єру. Так би мовити за заслуги перед суспільством сталкерів. Поселитися в будь-якому з покинутих сіл, вже частково обжитих тими, хто були сталкерами.
Розказувати молодняку різні історії, в обмін на сто грам. А там, дивись, і задуматися про тих, кого знав до Зони. Що йому в цьому житті втрачати?
— Стоп, — тихо сказав Марк.
Бергамот зупинився і про всяк випадок прислухався. Не може бути, щоб він чогось не помітив. Провідник часто в думках розмовляв
на ходках сам із собою, але це робилося на рівні підсвідомості, тоді як сам він був гранично зосереджений на Зоні. Але не встиг він і рота розкрити, як стажувальник безцеремонно узяв його
за плече, трохи відсунув і кинув болт метрів на п'ять вперед.
Пролунав гучний тріск і болт відлетів кудись убік. Бергамот застигнув на місці.
— Трамплін, — пояснив Марк. — І це не все. Десь поряд Облівіон.
— Який ще Облівіон? — запитав Бергамот, вдивляючись вперед і відчуваючи, як до горла підкочується крижана грудка. — Облівіон
не може бути тут. Він виразно помітний здалеку!
Бути такого не могло, щоб він, напівлегендарний провідник, не помітив звичайний Трамплін. Детектор аномалій також зберігав
спокій.
— Не тільки помітний, але й відчутний всіма органами чуттів, — сказав Марк. — Відчуваєш лід усередині себе? Облівіон поряд.
Горіх і Пластун виглядали спантеличеними. Бергамот прислухався до своїх внутрішніх відчуттів і зрозумів, що стажер має рацію.
Лід всередині нього був обумовлений зовнішньою дією. Сам він тільки один раз підходив близько до аномалії Облівіон і дуже добре пам'ятав відчуття буквально холонучої в жилах крові. Але Облівіон — це сніжний триметровий вихор, який виявлявся
візуально і будь-яким детектором. Повинно було бути інше пояснення.
— Якщо Облівіон виникає в певному радіусі від будь-якої іншої аномалії, то обидва вони стають невидимими і для очей, і
для детекторів, — сказав Марк, злегка сівши і поволі обвівши кущі поглядом. — Якщо одну з аномалій розрядити то інша стає видимою.
Бергамот не знайшов, що відповісти. Подібне пояснення він чув вперше. Але не було мотиву сумніватися в словах стажера.
Він особисто бачив, як той знайшов невидимий Трамплін, хоча і не мав поняття, як Марку це вдалося. Прочесавши чагарники очима, він нічого не знайшов. Піймавши погляди Горіха і Пластуна, він побачив в них недовіру. Старий
провідник розгубився. Руйнувались всі його уявлення про Зону.
— Добре, Трамплін ми знайшли. Як ти маєш намір знайти Облівіон? — запитав Бергамот, переборовши гордість.
— Ніяк. Щоб він себе проявив, потрібно розрядити Трамплін. Єдиний спосіб — це ступити в нього одному з нас, так що сценарій
відпадає. Або ж наблизитися до Облівіону впритул.
— Еге ж, — усміхнувся Бергамот. — Думаю, охочих політати тут небагато. Кидатимемо болти.
Він сунув руку в мішечок з болтами. Марк тут же її перехопив, до чогось прислухаючись і навіть не дивлячись на Бергамота,
що остаточно розсердило провідника.
— Послухай, ти, — розлютився він, але Марк його перервав:
— У Облівіона від трьох до шести вихрових центрів. Він знищується лише при ураженні кожного з них. Якщо кинути болт неправильно,
він може під дією відцентрової сили аномалії зрикошетити на будь-якого з нас, що призведе до смерті.
— Звідки ти все це знаєш?! – голосно запитав Бергамот. Горіх з Пластуном напружилися. Марк повернув голову і поглянув
на команду через плече.
З’явився гучний виск, і Горіх вмить підійняв «калаш». Пластун, поволі витягаючи пістолет, відійшов убік. З кущів виринула
морда, схожа на котячу. Слідом виникла голова, за нею гнучке тіло. Мить — і істота розміром не більше кішки, могутнім стрибком перелетіла на гілку, видавши повторний виск.
Бергамот, не зводячи очей із створіння, обережно зняв з плеча автомат.
— Химера, — пробурмотів він.
Марк плавно піднявся.
— Дуже маленька, — вимовив він.
— Так, ці тварюки плодяться, — сказав Бергамот. Вперше в житті він зустрівся з маленькою химерою, і не був навіть точно
упевнений в їх існуванні. Зустріч з великою напевно була б для нього останньою. Хоча і маленьку не варто було недооцінювати.
Тим більше що мати могла бути поблизу.
— Стріляємо відразу після мене, — віддав наказ Бергамот і узяв химеру на приціл.
З іншого боку лісу пролунав такий же виск, від чого Горіх підскочив на місці і схвильовано видихнув. Друга химера, така
ж маленька, з'явилася з другого боку і хижо вищирилася гострими іклами.
Пластун, що відходив спиною назад, раптово зупинився — третя химера дивилася на нього з дерева, вчепившися кігтями в
стовбур на рівні його голови.
Деякий час ніхто не ворушився.
— Не стріляти, якщо не нападуть, — сказав Бергамот ледве чутно.
«Три химери. Дві невидимі аномалії. Здається, відпрацював своє. Прощавайте, сталкери. Вічна пам'ять всім нам».
Перша химера підняла хвіст, і Горіх, пригадавши з прочитаної в дитинстві книги про відповідний знак атаки у хижаків, вистрілив
їй в голову. Химера, уникнувши влучання, вмить перестрибнула на інше дерево, дві її подруги сховалися. Цього вистачило щоб Бергамот швидким рухом зірвав висівший на спині автомат, зняв із запобіжника і розстріляв першу особину, передбачивши
точку її приземлення на іншому дереві. Тварюка з вищанням повалилася на землю і зникла в кущах.
Марк за цей час встиг залізти на дерево. Бергамот нічого не мав проти — «природний стажер» єдиний в групі, кому не
надається вогнепальної зброї, так що допомогти команді він все одно не міг. Перезарядив автомат. Горіх зібрався зробити теж саме, але через напругу зробити це швидко не вдалося.
— Не поспішай! — гаркнув йому Бергамот.
Раптово решта химер вилетіла з чагарників і упилася зубами провіднику в обидві ноги.
З гучним криком Бергамот впав і почав сіпатися на землі. Хоча він був бувалим стріляним горобцем і навіть знав по
собі, що таке куля в кістці, все одно ті відчуття не йшли ні в яке порівняння з нелюдським болем який організували зуби мутувавших породжень Зони. Горіх, схлипуючи, перезаряджав автомат тремтячими руками. Пластун, підкинувши
«фору», взявся палити по химерах. Обидві отримали по декілька куль, перш ніж відчепилися від провідника і Бергамот із здивуванням відчув, що біль повністю стих.
Одна химера стрибнула йому на груди, і він машинально затулився стволом автомата, який і прийняв на себе зуби хижака.
На мить промайнули божевільні очі живучого створіння, і Бергамот з лютим криком відкинув химеру від себе.
Друга химера промайнула повз приголомшеного Горіха, якому вдалося нарешті вставити нову обойму, і в стрибку штовхнула
Пластуна. Зробивши два кроки назад, він скрикнув і за його спиною виявився таємний Облівіон.
Вихороподібна білосніжна аномалія, розкидавши на частини рюкзак, відкинула Пластуна на декілька метрів убік. Сплеснувши
руками востаннє, сталкер як мертвий повалився немов мішок кісток на зелену траву.
Наступної секунди Бергамот побачив видовище, яке запам'ятав до кінця днів.
З тихим шелестінням, зверху зістрибнув Марк. Витончено обернувшись до аномалії, він викинув руки вперед. З його долонь,
під різними кутами і з різною швидкістю, вилетіло шість болтів. Кожeн з них, подолавши відстань потрапив в одну з шести жовтих плям, безладно блукаючих по аномалії. Сніжний вітер миттю зібрався в кулю, яка стала зменшуватися
і менше ніж за три секунди стиснулася в крапку, після чого вибухнув на міріади нешкідливих крижаних осколків.
На місці Облівіона залишилася тільки легка хмаринка, яка нечутно прошелестіла уздовж землі у пошуках здобичі. Найближчою
виявилася химера що перекинула Пластуна, яка з шипінням позадкувала назад, але було пізно: хмаринка, торкнувшися її вмить обтягло і стиснуло до розмірів апельсину. Пролунав дикий хрип, і тіло химери разом з хмарою трансформувалося в
синьо-блакитну кулю.
Химера, яка спробувала на смак ствол Бергамотового автомата , притиснулася до землі, дивлячись на Марка. Бергамот відразу
зрозумів, що трапилося з її подругою. Артефакти — це частіше всього результат взаємодії аномалій з живими тілами після чого не залишається ні того, ні іншого, лише незрозумілі предмети, що володіють невідомими властивостями. Стажер розрядив
Облівіон так, як і пояснював: атакою шести вихрових центрів. Після чого залишкова хмара аномалії поглинула химеру перетворившись в артефакт. Але, хай йому біс, він зробив це не кулями, а болтами!
«Химери на Кордоні! — думки в голові задихаючогося Бергамота метушились, немов сталкери у момент викиду на відкритій місцевості. —
Три дрібні особини відразу! Сталкер, воюючий з аномаліями за допомогою болтів! Яка, до біса, оцінка ситуації?! Зона. Зона!»
Марк поволі нахилився і підняв пістолет Пластуна, який той впустив у момент загибелі. Артефакт Облівіона лежав перед ним.
Химера дивилася пильно на Марка, не рухаючись з місця. Горіх тримав її під прицілом, не наважуючись стріляти. Він був дуже приголомшений тим, що сталося. Смертю замикаючого, серйозним пораненням Бергамота, тим, що химери
виявилися на Кордоні, чого ще ніколи не траплялося. І, звичайно ж, поведінкою другого стажера. Крім того, всі знали що химеру не можна вбити за допомогою п'яти-шести куль. Потрібно мінімум декілька обойм, щоб знищити напевно. Значить, і найперша
особина, що вислизнула в кущі, десь поряд, і посилено регенерує.
Візуальне протистояння продовжувалося недовго. Химера стрибнула на Марка, з такої відстані, яку жоден з присутніх не міг припустити.
І «природний стажер» знову дав привід для легенд рано чи пізно осідаючих в пам'яті досвідчених сталкерів як бувальщини Зони, які розповідались за пляшкою горілки в сталкерських барах.
Марк штовхнув ногою артефакт у бік химери, підкинув «фору» і вистрілив один раз.
Куля пройшла крізь летячий артефакт,разірвавши його на частини, і потрапила химері в голову, примусивши її розділити
ту ж долю. Криваві бризки і шматки тіла так і не долетіли до ураженого Бергамота, випарувавшись у повітрі. Провідник відчув
як його на мить обійняло нестерпним жаром, і з прокльонами відвернувся.
Кинувшись вперед блискавичним рухом, Марк схопив автомат у Горіха і розстріляв найпершу химеру, що з'явилася з лісу й була стрибнула на лежачого провідника. Перший же постріл підняв майже котяче тіло в повітря інші змолотили істоту, не даючи йому навіть впасти на землю. З гучним завиванням химера впала в Трамплін, який вмить розрядився,
викинувши тіло за межі паркану.
Зі сторони Бар'єру з дзижчанням розвернулися автоматичні турелі. Серія крупнокаліберних залпів струснула повітря, зрешетивши
напівживу химеру в клапті до стадії яка не викликає жодних сумнівів у смерті істоти.
Настала тиша.
Горіх очманіло осів на землю, притулившись спиною до широкого стовбура дерева і витріщаючись на Марка у всі очі. Бергамот
спробував піднятися, але з лайкою залишив цю спробу — прокушені ноги надовго вивели його з ладу.
Марк глибоко зітхнув. Потім повернув Горіхові автомат і підтяг до нього поряд Бергамота. Після чого підняв пістолет
і вийняв магазин. Усміхнувся.
— Треба ж, одна куля залишилася, — вимовив він.
Потім підійшов до тіла Пластуна і покликав:
— Горіх, підійди сюди! Він живий!
— Йди, — штовхнув Горіха Бергамот, і молодий сталкер підбіг до Марка.
— Як живий? — запитав він.
— Мабуть, рюкзак прийняв на себе основну енергію аномалії, — пояснив Марк, оглядаючи Пластуна і мацаючи пульс. — Думаю,
він може вижити, якщо скоріше надати йому допомогу.
— Ти зможеш?
— Не знаю. Я не лікар.
— Підтягни мене до нього, — голосно велів Бергамот. Марк і Горіх підійшли до ведучого, але той зумів встати самостійно,
тримаючись за гілки. Якось дошкандибавши до тіла замикаючого, спираючись на руки стажерів, Бергамот впав біля нього, обливаючись
потом.
— Мій рюкзак. Принеси його, — махнув він рукою, не дивлячись ні на кого.
Скоро вся група сиділа поряд на траві. Бергамот вміло перебинтував Пластуну грудну клітку, що прийняла удар химери і потерпілого
при падінні хлопця на землю. Потім зайнявся своїми ногами. Укуси були неглибокі а концентрація отрути у маленьких химер не перевищувала рівня, який можна було зняти відповідною ін'єкцією з військової
аптечки, витягнутою Бергамотом з кишені рюкзака.
— У мене до тебе два питання. Як ти убив химеру одним пострілом? — запитав він, закінчивши з процедурами і ковтнувши
з фляги.
— Справа в тому артефакті. Облівіон Лост. Так я його називаю. Втрачена частина аномалії Облівіон, — відповів Марк.
— І що він робить? — запитав Горіх, роздивляючись їхнього рятівника.
— Єдина його властивість, відома мені — це багатократне прискорення всього, що через нього проходить. В даному випадку
це була куля з пістолета. Прискорена в сотні разів, вона отримала енергію, яка дозволила їй рознести химеру сильніше ніж із міномета. Залишок енергії випарував частини тіла разом з самою кулею.
Бергамот гмикнув, обдумуючи почуте.
— Ну гаразд. Тоді друге питання. Той самий, на який ти не встиг відповісти перед нападом. Звідки ти все це знаєш? Звідки
ти взагалі взявся?
Бергамот дивився пильно, Марк витримав його погляд.
— У мене був час досліджувати Зону і виробити тактику поведінки, — відповів він.
— Схоже на те, — вимовив Бергамот задумливо. — Раз так, то тактику відповідей на подібні питання ти теж напевно продумав,
вірно?
Марк нічого не відповів і піднявся на ноги.
— Скоро стемніє, — сказав він. — Нам потрібно повертатися.
Він запитально поглянув на Бергамота, але той лише гірко посміхнувся.
— Поглянь на мене, супермен, — вимовив він. — Тепер ти ведучий. Ти і накази віддаєш. Але знай, мені ти нічого не винен.
Відповідальність за все, що сьогодні сталось, тільки на мені.
— Я розумію, — сказав Марк, кивнувши провіднику і дивлячись йому в очі. — Горіх, я підтримуватиму Бергамота. Ти понесеш
Пластуна. Впораєшся?
— Так, так, я впораюсь, — відповів Горіх, квапливо і дбайливо звалив Пластуна, який все ще був без свідомості, на плечі.
При цьому вмудрився підхопити автомат і рюкзак. Йому було важко, але він тримався.
— Добре, — сказав Марк, надівши обидва рюкзаки, що залишилися, Бергамота і свій власний. Потім засунув Фору-12 до кишені,
накинув ремінь лівобічного «калаша» на плече.
— Ну давай, сталкер, — підбадьорив він Бергамота, і той розреготався у всю потужність своїх могутніх легенів. Старий провідник
сміявся, не соромлячись сліз. Він точно знав, що це була його остання ходка. І, що б там не трапилося його репутація залишилася на висоті. Він не втратив за все життя жодної людини зі своєї групи. А останньою вилазкою, мабуть,
дав Зоні нового провідника — розумного і безстрашного.
— Йдемо в бар, — сказав ветеран Зони і заспокоївся, відчуваючи щастя на душі.
Напруженість повністю спала. Сталкери обережно рухалися до найближчого притулку. До бару «Кордон».
По мірі просування Марк неодноразово відчував на собі чийсь погляд, але нічого не помітив. Лише одного разу, обернувшись в бік місця битви, він роздивився маленьку крапку. Узявши однією рукою бінокль і підтримуючи іншою Бергамота він підніс оптику до очей і здригнувся.
На місці, де розігралася трагедія, сиділа величезна химера. Її ненавидячий погляд був спрямований точно на Марка.

Розділ 2.

Бар «Кордон»

Ранок наступного дня ознаменувався надзвичайно ясною і приємною погодою. Хоча погодні умови в Зоні аніскільки не залежали
від решти світу, і все оточуюче в ній сприймалася інакше, 4 березня немов пробило пролом в її невидимому коконі подарувавши надзвичайно красиве небо і яскраве, не заражене радіацією Сонце. Листя дерев, відчайдушно протистояче мутації,
раз у раз поверталося паралельно сонячним променям, пропускаючи їх до грунту щоб потім знову приховати її від поглядів небесного світила. Кабан, що ховався у кущах, сидів і дивився на хмари, всупереч
поширеній думці, що дивитися вгору йому не належить. Сліпий чорнобильський пес, відчувши кабана, глухо заричав але нападати не ризикнув — поодинці це було небезпечно, а всю його зграю знищили сталкери. Потрібно було зачаїтися і чекати,
поки повз не пройде нова зграя, після чого спробувати прибитися до неї.
Зі сторони блокпосту подув вітер, приносячи з собою листя і обривки солдатських розмов про будинок і матір. Але для сліпого
пса це ніщо не значило, хоча він і володів псі-здібностями, що перевищують людські і міг би при бажанні у загальних рисах зрозуміти, про що йшлося. Але важливіше всього був запах соєвої ковбаси, який на такій
відстані не уловив би і самий навчений нормальний собака. Змахнувши викривленим хвостом сліпий пес зважився і поплентався у бік блокпоста в твердому намірі роздобути їжу або загинути в боротьбі. Іншого способу
життя він не знав, і не мав бажання вигадати собі новий.
З зеленої гілки, що була сусідою з почорнілими на одному і тому ж дереві, зірвався незвичайно красивий метелик і полетів
на північ. Радіація, яка викидає безглузді жарти з природою створила в її обличчі неперевершений шедевр краси і чистоти генів. Шанси знайти собі подібного у метелика були нікчемно малі,
проте пошук коштував того, щоб витратити на те все своє коротке життя і спробувати створити новий біологічний вид.
Два самотніх дерева стояли на відстані двохсот метрів один від одного. Ніхто з проходячих між ними істот не знав, що ця
пара була сполучена системою міцних коренів, що протягнулися на глибині в десятки метрів. І що кожний з даних представників рослинності Зони уважно вбирав всю звукову інформацію в радіусі сорока метрів і передавав
побратиму, попереджаючи про всі події, за якими йшла небезпека. І сиділи навкруги кожного з них стада кабанів, уважно слухаючи, що їм говорить дерево, запам'ятовуючи, де і в якій ділянці
Зони рухається небезпечний звір на зразок людини. І всім було невтямки, що дерева вирощують нове покоління підземних побратимів
скромно виглядаючих назовні у формі маленьких кущиків, які в моменти небезпеки просто ховалися в землі.
Зона жила своїм життям, борючись за існування за допомогою всіх своїх вихованців. Тисячоліттями сформовані закони, за
якими розвивалася природа, раптово припустилися пролому в системі, коли один з її гвинтиків — людина — забув свою роль в загальному русі. Так народився Чорнобиль. Обидві аварії, 1986 і 2006
років, зробили свою справу. Зона успадковувала від природи прагнення до виживання за будь-яку ціну. Тепер з цим відгалуженням в світовій еволюції боролися ті, хто його і породив. Люди. А може, винні зовсім і не люди.
Нікому невідомо.
Переважна їх частина цього дня знаходилася в барі «Кордон», що розташовувався в підвалі під руїнами колишнього АТП «Локомотив».
Бар знаходився під охороною клану «Чисте небо». Зовні територію патрулювали розставлені вартові. Вхід в підвал контролювали двоє бойовиків клану, чиїм обов'язком було не допускати в бар сталкерів із зброєю. Вся амуніція
за допомогою громили в сірій футболці в обов'язковому порядку здавалася непоказному зброярю на прізвисько Локшина, хлопцеві, який постійно рухався і ніколи нікому не дивився в очі. Він був людиною Сидоровича, місцевого торговця.
Сидорович був головною персоною в барі, та й у південній частині Зони взагалі. Добродушний і круглоголовий товстун з пишними
вусами, він постійно сидів в кімнаті підвалу, за якою знаходився склад, що охоронявся. Торговець був зв'язуючою ланкою між мешканцями Кордону і зовнішнім світом. Він підтримував хиткі відносини з військовими
з Бар'єру. Особи ж його основних клієнтів приховувались за сьома печатками. Сидорович скуповував всі знайдені в Зоні артефакти і бойові трофеї, користуючись дуже гнучкою системою розцінок. У нього
завжди можна було розжитися аптечками, набоями, зброєю, батареями а також усно підписатися на надання специфічних послуг за окрему винагороду, використовуючи власні сталкерські таланти. Розповсюдження
подібних чуток широкого розвитку не знайшло, хоча місцева горілка «Козаки» трохи цьому й сприяла. Але всі, розуміли, що на практично найвійськовішій території світу порядки були встановлені відповідні. Факт - було те,
що конкуренти Сидоровича на Кордоні довго живими по Зоні не ходили. Та все ж це не заважало вічному оптимізму торговця, який незмінно зустрічав кожного, хто заходив до нього «у справі»,
широкою усмішкою Діда Мороза.
Загальне підвальне приміщення було великим замкнутим простором з десятком круглих обшарпаних столиків, серед яких не було двох однакових . На дерев'яних стінах висіли плакати, один з яких демонстрував пошарпаний, невідомо яким чином збережений календар, на 1986 рік. За поспішно збитою стійкою
сидів бармен Шпіль, бритоголовий, довгов'язий і худий кришнаїт що вмудрився приплести власні переконання до світу Зони. Обслуговував він з вічно здивованим виразом обличчя, яке, здавалося,
повинне було додати йому якусь натхненність. Втім, дійсно додавало.
Меню великою різноманітністю не відрізнялося, так само як і постійністю: консерви, баночне тушковане м'ясо, хліб, не старіший за два дні, який казна-звідки
взявся, різні сорти енергетичних і алкогольних напоїв продовольчі пайки за персональними замовленнями, які Шпиль вміло упаковував в обгортувальний папір. В інший день в барі можна
було навіть поїсти гарячої, щойно приготованої смаженої картоплі з дурманячим запахом курятини витікаючої від розігрітого окорочка. Сидорович знав, як підтримати репутацію закладу, заразом зрубавши чималу кількість капусти.
Власне, валютою в барі і в інших місцях були особливим чином помічені радяньські карбованці. Їх введення в обіг на території української Зони було куди більш простою операцією, ніж розробка будь-якого іншого способу
встановлення товарно-грошових відносин, які є підвалинами будь-якої більш-менш прийнятної стабільності.
Народу, як завжди, було повно. За столиком в кутку розташувалося четверо сталкерів з клану «Долг» — суворої і серйозної
напіввійськової організації, що ставила собі за мету захист світу від Зони і зрештою її повне знищення. Якщо Зону умовно вважати державою, а карбованці валютою, то «долговці» були її армією, міліцією і службою безпеки одночасно.
Інший столик, ближче до входу, був зайнятий двома ветеранами Зони, навкруги яких групувалося шестеро молодих, хто сидячи,
хто стоячи. Звали ветеранів Труба і Тесляр. Попиваючи придбане новачками пиво, Труба вдоволено крякав і гордим поглядом поблажливо поглядав на обличчя своїх спонсорів, дозволивши Теслярю удосталь просторікувати
про Зону. Теми були звичайні: Бар'єр, Заслін, Моноліт.
— Невже нікому не вдалося проникнути за Заслін? — схвильовано запитав молодий хлопець, тримаючи новенький рюкзак обома
руками.
— Нікому із звичайних людей, малюк, — відповів Тесляр, змовницьки усміхаючись кутом рота. — Осмілюйся, і можливо, ти
станеш першим.
— Значить, хтось все ж таки проходив? — запитав «малюк».
— Ніхто не знає, що є Заслоном і звідки він взявся, — пояснив Тесляр, гасячи цигарку однією рукою і тримаючи в іншій
нову, одночасно підкурюючи із спішно піднесеної запальнички. — Це темна гігантська стіна в Рудому Лісі закриваюча прохід в глиб Зони. Вертольоти через Заслін не літають. Пройти через нього на ту сторону неможливо — він хоча
і схожий на стіну з диму, але щільний, як скриня на горищі твоєї бабусі. Зате звідти пройти можна спокійно. Звідки, по-твоєму
всі ці тварюки беруться? Через Заслін.
— І Ви там були? — запитав інший новачок.
— А як же, — відповів Тесляр, випускаючи кільця диму. — Був, стояв поряд і навіть торкався стволом «Гвинтаря». Шкода,
вирізати цеглинку не вийшло. Подарував би тобі, як нагадування про шкідливість паління.
Всі розсміялися. Сталкер середніх літ в сірому плащі, що сидів біля стійки і акуратно сьорбав каву з невеликої чашки,
поглянув на Тесляра через голову і схвально покивав головою. Потім втупився кудись перед собою і важко зітхнув.
— Додому хочу, — байдуже сказав він.
Ці слова дійшли до сидячого через декілька місць Горіха, який теж розташувався біля стійки. З боків від нього знаходились
двоє сталкерів: провідник Міфуна і Дубар, клановець з «Чистого Неба».
— А чим Зона не дім? — запитав Горіх із завзяттям.
Сталкер стиснув плечем, але нічого не відповів.
— Ти не відволікайся, — низьким голосом сказав Міфуна. — Ти мені краще про новачка ще раз розкажи.
— Блін, я тобі вже три рази на пальцях розтлумачив! — вигукнув Горіх. — Якщо щось незрозуміло, або не віриш, запитай
сам у Бергамота, коли він ходити зможе.
— Довго чекати доведеться. А до нього, сам знаєш, Сидорович не пустить.
— Отож бо й воно, — піддакував Горіх, якому в голову вже став ударяти хміль. — Ти, це. Купи мені фісташок, може, я і повторю.
— Які кбісу фісташки, дурень! — в серцях випалив провідник, забираючи у Горіха стакан. — Ти в Зоні, не забув?! Чи не дійшло, що тоді трапилося?
— А що трапилося? — перепитав почервонілий Горіх. — Марк врятував нас всіх. Давай краще за нього вип'ємо. Шпиль! — він клацнув
пальцями. — Налий мені ще. Дубар сплатить.
Дубар штовхнув його ногою і Горіх запротестував. Міфуна про себе прошепотів лайку і нахилився ближче до Горіха.
— Тепер послухай мене, хлопчак, — сказав він жорстко. — Твій Марк витягнув твою дупу, я розумію, для тебе він герой.
Ось тільки я про нього можу тобі зовсім інше розказати.
— А шо таке? — запитав Горіх з відкритим ротом.
— Те, що твій новий друг насправді повний ідіот, якому, ясна річ, сильно щастить, як і всім йому подібним. А твоя розповідь
про нього як про героя з моєю думкою не дуже в'яжеться. Або я перестав розбиратися в людях, хай мене Зона з'їсть.
— Це чому ж? — запитав Горіх незадоволеним тоном.
Міфуна трохи відсунувся від нього.
— Краще скажи мені, що ти знав про Марка до ходки, — зажадав він.
— Нічого, — похитав головою Горіх.
— А я знав. І був упевнений, що він провалить перший же тест. Сталкер Марк нічим не відрізнявся від всіх самовпевнених
дурнів, які приходять в Зону, щоб померти в перший же день. Повір мені, хлопчак, я знаю цей погляд у молодих бакланів.
— Але Марк не загинув, — вставив Горіх. Пошана до провідника, ветерана Зони, трохи протверезила його.
— Ні, не загинув, — погодився Міфуна. — Ось це мене і насторожує. Хоча поводиться так, що повинен був віддати кінці одразу
ж. Сталкер Марк прийшов всього тижднь тому, наскільки я пам'ятаю. І одразу ж відмовив Сидоровичу в проханні знайти хвіст псевдособаки.
— Ну і правильно зробив, — здивувався Горіх. — Я б теж не пішов поодинці на псевдособаку. Але...
До Горіха нарешті дійшло. Репутація в Зоні значила багато, і потрібно було її заробляти з перших хвилин. А відмовити
торговцю в першому проханні не можна було. Будь-хто, хто йшов в Зону, знав про це від посередників які переводили охочих за Бар'єр особливими методами і за великі гроші. Інструктаж був коротким, але вагомим. Навряд чи Сидорович
дійсно хотів відправити новачка на вірну смерть, давши завдання з хвостом псевдособаки. Марку було слід просто погодитися і тут же вислухати, що нікуди йти не потрібно і що він відмінний хлопець, раз не злякався
в першу ж годину допомогти торговцю, ризикуючи життям в битві з могутнім мутантом.
Міфуна правильно зрозумів зміну виразу обличчя Горіха і хлопнув того по плечу.
— І це тільки початок, — продовжував він. — Через добу він притягнув Сидоровичу “Місячне Світло” з поясненням, що це його
вибачення за відмову від завдання, отриманого напередодні.
— Де можна на Кордоні дістати Місячне Світло? — запитав Горіх, внутрішньо стискаючись. Можливість знайти один з найдорожчих
артефактів в місці, де вони зустрічатись просто не можуть, була в його розумінні за межами фантастики.
— Ось це вже інше питання, на яке ні я, ні Сидорович не зуміли знайти відповіді, — відповів Міфуна. — На Кордоні немає
аномалій Електра, отже, отримати “Місячне Світло” неможливо. Крім того, достовірно відомо що сталкер Марк не покидав меж Кордону весь цей час. Купити теж не міг — карбованців у нього стільки бути просто не могло.
— Сидорович нічого у нього не запитував?
— Сидорович звичайно не задає питань. Але тут не стерпів і задав.
— А що Марк?
Міфуна цокнув язиком.
— Неув'язочка тут вийшла, — сказав він. — Піймати сталкера Марка на якихось секретах не вдалося. Він сказав, що наткнувся
на Електру в будинку на південному хуторі.
— Якийсь з покинутих будинків?
— Точно. Сидорович не повірив і послав Шахіста сходити з новачком і подивитися. Шахіст хоча і тупий, як пробка, але
ніколи не бреше. Так от, він сходив і подивився.
— І що? — запитав Горіх з нетерпінням.
— Електра насправді була на хуторі.
Горіх свиснув.
— Як новачок знайшов Електру, і як вона з'явилася в тутешніх місцях, не знаю, — сказав Міфуна. — Я вже мовчу про те,
що тільки одна Електра із ста може теоретично дати Місячне Світло.
— Мені б його везіння, — пробурмотів Горіх. Мати артефакт, що підвищує витривалість до безкінечності, було його мрією.
— Везіння, — повторив за ним Міфуна і продовжив. — Після цього сталкер Марк став поводитися так само, як і всі інші.
Бергамот до попереджень інтересу не проявив, хоча я йому говорив — не бери ти новачка в групу, погано кінчиться.
— Тоді б ми всі вилягли, — сказав Горіх і тут же вхопився за думку, яка щойно народилася. — А ті химери що, по-твоєму,
скількох наших убили б? Та якби Марк не розправився з химерами, всі оті салабони, що стоять з Трубою і Теслярем вже лежали б в могилах! Або те, що від них залишилося б!
— Ти і сам вчора салабоном був, — усміхнувся Міфуна. — Скажи спасибі Бергамоту, що, як тільки Марк утягнув його до Сидоровича,
він насамперед розпорядився затвердити тобі і твоєму новому другові пройдений тест.
— Я ж запоров збройовий тест, — збентежено сказав Горіх.
— Ну, я вже не знаю, що ти там запоров, але таке слово Бергамота. Ти ж на «природного» здав вже, вірно?
— Вірно.
— Значить, вважай, що повністю пройшов хрещення Зоною.
Горіх посидів нерухомо, потім полегшено вхопився за голову. Сидячий зліва Дубар покосився на нього з повагою.
— Ну-ну, не розслабляйся, хлопче, — прошелестів вкрадливо Міфуна. — Я ще не закінчив розказувати. Ну, припустимо, що
химери з'явилися на Кордоні випадково, і що сталкер Марк не має до цього відношення.
— Щоо?! – злетів Горіх.
— Тихіше ти, тихіше! — зупинив його Міфуна. — Пригадай Електру, яка з'явилася, як тільки прийшов сталкер Марк. Теж збіг?
— Збіг! — гаряче відповів Горіх. — Якщо Зона змінюється, то нєфіг перекладати це на героїв!
— Та я б і не сказав, що він прямо вже герой, — Міфуна зробив незрозумілу гримасу. — Борланд поодинці прибив би трьох
маленьких химер, я думаю. Або Ікло. Хоча я ніколи не бачив маленьких химер, але Бергамоту я вірю. Шпиль, намалюй мені чаю.
Високий бармен з променистою усмішкою приступив до виконання.
— Отже мене трохи кольнула вся ця історія, — знову почав Міфуна. — І я навів деякі довідки. Вгадай з трьох разів, що
сталкер Марк протягнув з собою в Зону, коли прийшов?
— Поняття не маю, — відповів Горіх похмуро, граючи порожнім стаканом.
— Рюкзак, повний різного таємного барахла. Ти знаєш по собі, що новачків не додивляються при перекиданні в Зону, але на
всякий пожежний випадок їх непомітно перевіряють прихованими приладами. Так от, рюкзак сталкера Марка дико фонив радіацією, різними випромінюваннями, магнітним полем і всім іншим, назв чому я навіть не знаю. Електроніка у хлопців одразу ж накрилася мідним тазом,
але новачку вони нічого не сказали — як-не-як, є розпорядок, а атомну бомбу він на горбу все одно не протягне. І хто його знає, що він припер в цьому рюкзаку. Виглядало так, ніби він
під зав'язку напханий неекранованими артефактами.
— Чуумаа, — протягнув Дубар, вперше за весь час подавши голос.
— Ясна річ, артефактів у нього не було і бути не могло, — продовжив Міфуна, немов не помічаючи виразу обличчя Горіха. —
Але те, що він проніс якусь наукову херню — сто відсотків. Причому безпечну для нього самого. І одразу ж після його появи на Кордоні вміст рюкзака кудись зник. Далі вже він ходив без нічого, як звичайний салага. І це
ще не все. Здогадайся, що ще було у нього, окрім рюкзака?
Горіх нічого не відповів.
— Сталкер Марк притяг із собою гітару.
Дубар порснув і відвернувся. Горіх почав постукувати по стакану нігтем. Його настрій злегка погіршився.
— Ось і роби висновки, — прорік Міфуна і ковтнув чаю, який вчасно підніс йому Шпиль.
Історія починала пахнути смаженим. Горіх знав, що гітари в Зоні водилися. Наскільки він пам'ятав, цілих дев'ять штук. Дві
з них були в барі «100 рентген» ближче на північ Зони, ще три у кланів, і чотири у різних одинаків про що йому повідав п'яний Труба. З інструментом сталкери розслаблялися, і на душі було спокійніше, якщо десь чулося невиразне
бринькання, що супроводилося млосними і хрипкими ліричними руладами про нелегке життя.
Але цією справою сталкери займалися виключно в перевірених і безпечних місцях і компаніях. Тому що Зона — це вам не пікнік
на узбіччі. Той, хто не розумів різниці, просто не виживав більше доби. Одна справа — любити гітару і зовсім інша — перти її в Зону. Зі всіх, хто прибув сюди з гітарою, не вижив жоден. Добровольці проводили розслідування.
Жоден. Через те, що спочатку настроїлися на невірне сприйняття навколишньої дійсності.
А гітари залишилися, і перейшли у власність більш мудрих сталкерів, які берегли інструменти як символ затишку і єдності.
Тепер Горіх чує, що Марк теж з'явився в Зону з гітарою на плечі, немов вибрався з міста в похід. І тут же — майже містика з таємним рюкзаком.
— Я... Я не знаю. Має бути якесь пояснення, — пробурмотів він, і Міфуна, на його здивування, різко кивнув і змахнув
рукою.
— Звичайно, має бути! — з жвавістю сказав він. — Тому що не бачили сталкера Марка з гітарою жодного разу з тих пір, як
він припер її на Кордон! Але я точно знаю, що він з нею прийшов! Зникла, як і його шмотки в рюкзаку!
— Може, розбив десь, буває ж...
— Все може бути. Може, і в рюкзаку у нього була яка-небудь нешкідлива сучасна електронна чортівня. Я тобі про інше тлумачу
— про самий факт, що він прийшов в Зону, як до себе на город. І що поки йому просто у всьому щастить. Ти не такий як він, ти серйозний сталкер, я це відразу бачу. Але моя тобі порада, Горіх — кидай ти цього приятеля, поки не розділив
його долю. Повір старому провіднику, я розуміюсь на людях.
Міфуна замовк і почав пити чай глибокими ковтками. Самотній сталкер в сірому плащі, який хотів додому, давно відставив
чашку убік і прислухався до їх розмови.
— Можливо, сталкер Марк в даний час якраз удома, — видав він фразу дня.
— Не лізь, Сенатор, — відмахнувся Міфуна. — Тільки не зараз.
— Будинок там, де твоє серце.
Горіх обдумував почуту від Міфуни інформацію. Сміх і жартики з боку столу Тесляря він вже не помічав. Нічого особливого
ніби йому провідник і не розказав — так, дрібниці одні. Тільки дрібниць було багато. Насправді, що він знає про Марка? Та нічого. Але Міфуна не стояв з ним поряд на тому місці. Не він визначав межі аномалій раніше Бергамота, і не він ризикував
собою ради порятунку всіх. А цінувати надану допомогу Горіх умів.
— Ось що, Міфуна, — твердо сказав він. — Я тебе поважаю, але, як ти сказав, я пройшов хрещення Зоною. Я теж так вважаю.
Але не тому що здав тести Бергамоту. А тому що своїми очима бачив, як інша людина дала мені приклад того яким я сам хотів би бути. І зрозумів я це тільки в Зоні. І якщо Марк захоче, щоб я йому в чомусь допомагав, я буду тільки
радий. А зараз я йду шукати артефакти, і не зупиняй мене. Бувай здоровий, Дубар.
Горіх зліз із стільця і пішов до виходу.
Міфуна кілька разів кивнув, прислухаючись до своїх думок, потім лукаво посміхнувся.
— Молодець, сталкер, — сказав він вголос.
В бар увійшли Ханта і Варяг, одинаки, що мешкають переважно на Звалищі — скупченні радіоактивного сміття. Вони потиснули
руки Трубі і Теслярю, кивнули сидячим в кутку «долговцям» і прийняли з рук Шпиля кухоль з пивом.
— Як воно, Міфуна? — запитав Ханта, стягуючи сталкерскую куртку.
— Живий, як бачиш, — відповів провідник. — Зона мене береже, щоб було кому про вас, молодят, поклопотатися.
Життєва філософія Міфуни дуже відрізнялася від переконань Бергамота.
— Не дуже вже ти й піклуєшся, — підчепив його Ханта. — Он Варяг годину тому трохи в Каруселі не загнувся.
— Що ж, мені за вами, як за дітьми малими ходити?
— Думав, все, каюк, — приглушено сказав Варяг, залпом спустошивши кухоль. — Устряв по-тупому. Розслабився завчасно.
— Зате зараз якраз самий час, — утішив його Ханта, підсовуючи Варягу під ніс новий кухоль. — Тут всі свої, не турбуйся.
— А ти чого напарника не прикрив? — суворо запитав Міфуна.
— Та я був зайнятий, сліпих собак відстрілював! А Варяг тільки гранату дістав, як побачив на горбі мародера і закричав
мені. Я дивлюся — точняк, стоїть, зараза, в чорній куртці і либиться.
— Зомбі? — запитав Труба із-за столу.
— Та ні, просто дурень. А Варяг вже чеку висмикнув, гранату в руці тримає, зброю взяти не може. А докинути до горба теж не вийде. Ну, він її в собак метнув, і ми обидва на землю кинулися. А як бабахнуло, чуємо постріл. Я за ствол, дивлюся а мародер підстрілений, по горбу тихо так сповзає. Варяг встав, рот роззявив і забув зовсім, що поряд з Каруселлю стоїть.
— Трохи не вступив, — зізнався Варяг.
— Ось. А виявилося, це Борланд мародера зі снайперки зняв. Я відразу його помітив, варто було йому з кущів вилізти. А Карусель
поряд з Варягом як жахне — ми обидва убік відкотилися. Добре, не перший місяць Зону топчемо рефлекси деякі виробилися.
— А що Борланд робив на Звалищі із снайперкою? — запитав Міфуна.
— А біс його знає. Я не питав — відплатив за допомогу хабаром і успіху побажав. Ну, розійшлися ми, собак з пістолета
добили. Мародера шманать не взялися, ми люди ніжні, гидливі. Тільки до кордону доходимо — чуємо ззаду постріли лунають.
— Назад побігли? — запитав Тесляр.
— Навіщо? Борланду допомагати? Та він і наодинці пів-смітника на сніданок без антирада з'їсть, і навіть без зубочистки.
Ми далі пішли, вже і до Кордону дісталися. І чалапає нам на зустріч якийсь чушпан. З пістолетом лишень, а нормального ствола у нього, мабуть, не було. Підходить до нас і починає щось питати. Ну, я йому кажу: «Зброю прибрав,
а то розмови не вийде!». Він пістолет заховав і починає молоти якусь нісенітницю про те якими новинами ми з ним поділитися можемо. Я йому і пояснив в трьох словах, куди йому потрібно йти.
— Що ж так грубо? — глянув на Ханту Міфуна.
— Та ні, я в буквальному розумінні. Ну там, розказав йому коротко, куди зараз на Звалищі краще не сунутися. А він кивнув
і попер якраз туди, куди я йому не радив. Ну, думаю, не моя проблема. А до бару як дійшов, то мене немов вдарило: на хлопця ж детектор аномалій лаявся.
— Та ти що?! – вигукнув Міфуна.
— Я тобі кажу! Він у мене перенастроюючий, дуже чутливий, в Зоні він завжди на аномалії за сто кроків наперед пищить, та я уваги не звертаю, доки справді на щось серйозне не натрапимо. А перед тим, як чушпана того зустріти, ми на перекур зупинилися — Варяга Каруселлю злегка контузило, він попросив посидіти трохи. Ну, і по сигаретці перекурили.
І як чушпан пішов, ми ще сиділи хвилинку, поки далі не пішли. Блукаючих аномалій поряд стопудово не було. Значить детектор на чушпана і лаявся.
— Монстр, точно кажу, — ухвалив Тесляр.
— Я теж так вважаю. Тільки Варяг тоді мало що думав, а я якось уваги не звернув, чи що. А потім заспокоївся — чушпан
двинув у бік Борланда, так що про його подальші мандри можна не хвилюватися. Ми здали хабар Сидоровичу і сюди, здоров'я поправляти, — закінчив розповідь Ханта, витираючи губи після пива долонею.
— За добру історію не гріх і випити, — підморгнув Тесляр. — Гей, дітвора! Швидко скинулися Ханті на пиво!
Молоді сталкери біля його столу миттю кинулися виконувати наказ. Вони вже знали, що подібні історії дають інформацію,
яка сприяє найголовнішому в Зоні — виживанню.
День обіцяв стати дуже добрим.

Розділ 3.

Борланд

В той час, як далеко на південь, Ханта і Варяг підсіли за стіл до Труби і Тесляря, плануючи сумісну ходку в Зону, на радіоактивному
Звалищі не було і натяку на веселощі. Сонце, підіймаюче настрій на Кордоні, тут - сховалося за похмурими не віщуючими нічого доброго хмарами. Вся живність Зони забилася по затишних місцях, немов би очікувався викид. Але Борланд, зайнавший позицію
на купі залізного непотребу знав точно: викиду не буде. Так як і радіоактивного дощу, не дивлячись на хмари. Хоча відчути на обличчі краплі найсправжнісінької, животворящої зливи він би не відмовився. Проте природа не балувала Зону
звичайним весняним дощем, посилаючи з вітром і градом одні тільки випробування для людських нервів.
Груда техногенного промислового сміття, на якій лежав Борланд, вважалася абсолютно непридатною для того, щоб навіть просто
пройти повз, не ризикуючи підхопити променеву хворобу. Якщо, звичайно, не одягатися заздалегідь в захисний костюм екологів, що влаштувалися на території навкруги озера Янтар. Борланд знав це і
саме тому вибрав місце для снайперської позиції. Тут його ніхто шукати не буде. Щоб розташуватися в цій точці Звалища йому довелося тиждень готувати організм до підвищеного опору опромінюванню шляхом відомих йому одному психологічних і фізичних
тренувань і прийому особливих препаратів. Та і зараз на його поясі висіло п'ять артефактів Вогненна Куля, які приймали на себе велику частину шкідливої активності навколишнього середовища. Борланд знав, що навіть при таких захисних
заходах йому потрібно терміново залишити це місце через двадцять хвилин, дванадцять з яких вже пройшли. А заразом назавжди залишити дорогий «Гвинтар» і все спорядження, яке випромінюватиме радіоактивний фон не гірше, ніж всі
залізяки у цій купі.
Всі ці випробування зводилися до простої, але важливої мети — зробити один постріл. Мішень вже повинна була з'явитися
в межах видимості. Лідер відразу трьох мародерських угрупувань, Лаваш, тероризував зі своїми людьми все Звалище набігами з Темної Долини. Дві групи «долговців» не повернулися після рейду в Долину,
коли намагалися вбити Лаваша. Це був один з небагатьох босів, який тримав власних пішаків на повідку, шляхом сліпої віри в свою могутність, яку постійно укріплював грошима, зброєю і системою
витончених покарань. Борланд не належав ні до «Долгу», ні до якого-небудь іншого клану. Але варто було йому зголоситись добровільно на цю місію, як «Долг» тут же спорядив його купою захисного і бойового устаткування,
з якого Борланд відібрав тільки найнеобхідніше. Втім, і від іншого не відмовився.
Причини, через які Борланд вирішив прибрати Лаваша, були очевидні. Особиста і суспільна безпека. Звалище було південним
центром Зони, який не можна було віддавати ніякому угрупуванню, якщо будь-які переговори з ним були не можливими.
Це також було однією з ключових позицій клану «Долг», але Борланд відмовлявся жити за яким-небудь статутом. Хоча в «Долгу»
він став би одним з перших людей.
Та все ж таки «долговці» надали йому додаткове сприяння, організувавши аварію одного з своїх джипів біля входу в Темну
Долину. Транспорт в Зоні був на вагу артефактів, хай і не дуже дорогих. Але мета того коштувала. Перекинувши джип з переодягненими тілами бандитів й підірвавши його, «долговці» пішли геть. Будь-яка вогняна підстраховка Борланда
виключалась. Лаваш особисто прибуде на місце краху цінного транспорту, це очевидно. Але перед цим його шестірки проведуть прочісування всіх місць в пошуках можливої засідки.
За виключенням точки Борланда.
Тринадцать хвилин. Лаваш не з'являвся.
Для підтримки зосередженості снайпера була потрібна концентрація на завданні, але для допомоги артефактам в їх цілющих хвилях
було потрібне максимальне розслаблення. На деякий час Борланд вибрав інше, знаючи, що Лаваша він все одно не пропустить. Сталкер прикрив очі і викликав з глибин пам'яті перший же спомин.
В барах і угрупуваннях про нього ходили легенди, як про сталкера, не поступливого в професіоналізмі, таємній Примарі. Борланд
не просто виплутувався живим і практично неушкодженим з будь-якої колотнечі. Він неодноразово врятовував життя іншим сталкерам і справлявся з місіями, що вважалися нездійсненними, іноді орудуючи при
цьому абсолютно немислимими методами. Везіння, яке йому часто приписували, було лише результатом добре прорахованих дій в яких вірогідність успіху була вищою, ніж поразки.
Проте, часто йому дійсно щастило. Одного разу Борланд спробував прорватися крізь Заслін. Його думки часто займала ця
невідома димчаста стіна. В результаті він вирішив, не мало не багато, обстріляти її з важких знарядь встановлених на модифікованому БТР, і подивитися, що трапиться. Була і проблема: у Борланда не було БТР, ні модифікованого,
здатного перечекати викид, ні якого-небудь іншого. Тому Борланд просто викрав його у військових під час зачистки однієї з секцій Бар'єру. Відбулося це під час прориву сліпих
собак на Агропромі. Тоді Борланд дуже допоміг трохи зляканим військовим, які до цього сліпих собак бачили тільки на фотографіях, під час теоретичних занять в учбовому центрі. Він влучним пострілом з ІЛ-86
убив ватажка зграї. На щастя, їх вів не контролер. Потім, розполохавши зграю серією вибіркових пострілів він як би ненавмисно виявився поряд з пораненими бійцями і кинув кожному по аптечці, абсолютно їм непотрібної, але у момент
небезпеки сприйнятої на ура. І лише після цього командир операції відчув, що щось не так. Не звертаючи уваги на триповерхові мати, Борланд, ризикуючи нарватися на кулю, підкрався до диркаючого БТР і, викинувши
переляканого солдата, проїхав на броньовику по собаках. Він керувався простим психологічним правилом: якщо врятувати людині
життя то на деякий час вженеш її в ступор, і стріляти в тебе він точно не буде. Поки військові намагалися сумістити в голові
несподівану допомогу із зухвалим угоном військової машини, від Борланда і сліду нелишилось. Все виявилося дуже неймовірним а отже, цілком можливим для Борланда.
Можна було і не запитувати, як Борланду вдалося сховатися з БТРом, не залишивши слідів, і опинитися з ним біля Заслону, що знаходиться
за пів-зони від місця прориву. Якби хтось дізнався що в процесі найскладнішого перекидання транспортера на територію Рудого Лісу Борланду вдалося проїхати частину шляху
взагалі за межами Бар'єру, то послідувала б череда гучних арештів і зсувів у військовому середовищі. Але, на щастя для самих
військових ніхто не зв'язав воєдино два зупинені прориви, між якими спокійно прокотилася військова машина, що прилучилася до каравану
собі подібних.
Якою ж була реакція оператора, що засік через декілька днів постріли з вкраденого броньовика біля Заслону в Рудому
Лісі, залишилося таємницею. Ймовірно, він зробив те, що і будь-хто інший на його місці: похолов, зіщулився і випав в осад.
Після чого отримав від керівництва по вухах власними ж навушниками. Оскільки Борланду вистачило трьох хвилин, щоб переконатися
в даремності артилерійської атаки Заслону, і виїхати назад на Мілітарі, що автоматично робило свідчення оператора помилковими.
Про всяк випадок Борланд вийшов з ним на зв'язок по знайденій на листку блокнота частоті, рівно на півтори секунди, і передав
в ефір щось типу «Ги-ги-гии!», після чого оператор напевно зліг з нападом мігрені.
Атаку на Заслін Борланд зробив, знову-таки, в самий божевільний для Зони час: відразу перед викидом. Коли вся фауна Зони
завмирає, а люди поспіхом ховаються в підвалах і барах. Ніхто не знає, що відбувається в момент викиду, і що власне, взагалі таке - викид, але ніщо не виживає в цей час на відкритій місцевості. БТР був цілком стерпним притулком, так
що Борланд без тіні хвилювання проїхав через Рудий Ліс, не зустрівши жодної живої душі.
На зворотному шляху його чекало дивне видовище. Біля одного з пагорбів, повз які Борланд проходив разів десять, метався
молодий хлопець і істерично молотив руками в замкнуті металеві двері, які Борланд ніяк не пригадував у цьому місці. Викид на той час ще не почався. Борланд відразу зрозумів, у чому справа. Йому
пощастило знайти старанно замаскований бункер, яких в Зоні було безліч. Одного з його мешканців очевидно, залишили вмирати під викидом, за які-небудь порушення. А може, просто так. Борланду це було неважливо, проте дивитися
спокійно він не міг. До того ж жертва могла розказати про цей притулок докладніше. Не виходячи з БТРу, Борланд засигналив.
Гудок у БТРі був гучніше, ніж у паровоза. Якщо бункер служив притулком від викиду, то він повинен був бути герметичним
і звуконепроникним, так що там сигнал почути не могли. Хлопець від жаху підскочив і втупився на БТР. Борланд зрозумів що ніякої небезпеки він не представляє, і відкрив люк. Гість миттю встрибнув всередину і втиснувся в спинку сидіння. Але,
варто було Борланду задраїти люк знову, як хлопець, явно рухомий помстою, бабахнув із знаряддя, встановленого на даху транспортера
прямо по курсу - в двері бункера. Борланд миттю заспокоїв його добрим ударом справа по щелепі, потім поглянув на екран прямого
огляду. Металеві двері бункера витримали. Тільки но Борланд дещо від'їхав від цього місця, як двері почали відчинятись
і звідти висунулася чиясь задоволена морда.
Борланд різко зупинив броньовик. Людина в дверях втупилася на нього із здивованим виглядом, і тут нарешті відбувся викид.
Людина впала, ніби підкошена. Двері бункера, ясна річ, ніхто задраїти не встиг, так що можна було не сумніватися що всі всередині загинули.
Борланд якнайшвидше забрався геть, подалі на Мілітарі. Він зумів відновити простий ланцюжок подій. Сам він, звичайно, перечекав
викид під землею, як і всі інші, і знав, що передбачити його з точністю до секунди неможливо отже мешканці бункера, швидше за все, сплутали постріл з БТР з викидом. Симптоми повинні були бути дуже схожими: глухий удар
вгорі і легкий струс землі. Вирішивши, що небезпека позаду, бункер відкрився після чого всіх накрило справжнім викидом.
Доїхавши до бази «Долгу», Борланд подарував їм полоненого і не потрібний більше броньовик. Полонений був зовсім не проти
здати своїх колишніх товаришів, які залишили його вмирати зовні, і охоче поділився з «долговцями інформацією». Бункер був однією з дислокацій угрупування «Гріх», найогиднішої зі всіх. «Грішники» без розбору вбивали вільних сталкерів,
як через хабар, так і заради задоволення. Вони не йшли ні в яке порівняння з мародерами Лаваша у яких була хоч якась позиція в житті. Полонений присягався, що він всього лише одинокий сталкер, який був захоплений «грішниками».
Брехав, це зрозуміло. Як би там не було «долговці» відпустили його на всі чотири сторони: якщо навіть він і був одним з «грішників», то шлях до своїх все одно
йому закрито, а Зона розбереться сама, скільки він проживе. Диви, може і перевиховається.
Зате Борланду висловила вдячність Рада Кланів у повному складі за неоціненну допомогу в знищенні однієї з баз угрупування
«Гріх». «Долговці відтарабанили БТР» до Бар'єру, де його і знайшли нічого не розуміючі військові. А Борланд назавжди став живою легендою Зони. Цілий ряд подальших вчинків Борланда лише укріпив його репутацію. Якби він
сам брав участь в розповсюдженні всіх правдивих чуток про себе, то їх виявилося б стільки, що вистачило б на новий культ.
Він так і не визначився, чи рахувати той випадок везінням чи успіхом. Врешті-решт, що таке успіх? Якщо один сидить на
березі і чекає, коли море викине йому рибу, а інший озброюється острогою і годинами стоїть по коліно у воді виглядаючи здобич — то чи можна сказати, що обидва вони можуть розраховувати тільки на везіння? Ні. Другий піймає рибу виключно
завдяки тому, що він не сидить склавши руки. Ось це і є справжній успіх. Везіння в даному випадку стало підсумком відмінної підготовки і руху вперед. Важливо не те, що Борланд набрів на базу «Гріха»,
не розраховувавши її знайти. Важливо те, що ніхто інший не був у той час в Рудому Лісі на відкритій місцевості рухомий духом дослідника, не зарившися під землю через страх перед викидом.
Чотирнадцять хвилин. Лежачий на Звалищі Борланд розплющив очі. Він умів настроювати себе на певну тривалість відпочинку.
Хвилини спогадів вистачило, для того щоб артефакти попрацювали дещо якісніше. Лаваш все не з'являвся. Був якраз той момент, в який інші звичайно закурюють, от тільки Борланд не палив.
Всупереч ходячим по Зоні чуткам, Борланд не був одним з колишніх військових, хоча і пройшов службу в армії нарівні з усіма.
Не був він і вченим. Борланд був 32-річним професійним автогонщиком. Позбавлений можливості займатися улюбленою справою через бардак в країні, що торкнувся і спорту теж, Борланд почав шукати
собі нове місце в житті. І дуже швидко зрозумів, що знайде його тільки в Зоні. Всі його таланти знайшли тут найширше застосування: точність ока і руки, ідеальна фізична форма, холодна голова і гаряче
серце. Борланд умів прораховувати ситуацію на льоту. У нього було бездоганне відчуття часу і відстані. В Зоні він не зустрів для себе нічого принципово нового — все те ж саме, що і за Бар'єром, тільки швидше, вище і сильніше.
А якщо карти ляжуть так, що знадобиться вибратися звідси — він знайде спосіб зробити і це.
П’ятнадцять хвилин. Борланд почав відчувати себе, як перед гонкою. Усередині нього немов закрутився невидимий маховик і
він глибоко зітхнув, морально настроюючись на провал операції. Зовсім необов'язково стирчати тут повні двадцять хвилин.
Кожна людина, яка приходила спробувати щастя в Зоні, так чи інакше розкривала свою внутрішню суть. Часто вона була невідома
їй самій. Міські обивателі, далекобійники, колишні або біглі ув'язнені колоній, екстремальні військові дезертири, авантюристи, шукачі пригод, ідеалісти — в Зоні зустрічалися всі категорії населення. Тільки тут більшість
з них розуміла, який шлях їм до душі. В книжковому ботаніку прокидалося жадання вбивства і помсти за відсутність уваги з боку дівчаток. Кишеньковий злодій раптово
розкривав в собі досвідченого дослідника і допомагав ученим на озері Янтар здобувати зразки птахів і тварин. Що б неговорили,
Зона не змінює людей, а навпаки, розкриває їх так, як тільки можливо. Можливо, це і було основною причиною, по якій Зона так
принаджує все більше і більше охочих. І не всі ставали сталкерами, не витримавши постійної напруги безперервної небезпеки, страху і огиди перед мутантами. Борланд особисто бачив здалеку, як троє молодих хлопців загинули
від сліпого собаки, хоча і були озброєні чудово. Але ніяка зброя не врятує, якщо голова нездатна думати. Їх розум просто не сприйняв відсутності у собакоподібної тварюки, органів зору. Один втратив свідомість, другий закричав і
кинувся бігти, а третій, безладно розстрілявши обойму, повалився в припадку. Собака перегриз горло всім трьом по черзі.
Сталкери, які не були проти такої реальності, але не визнавали суворі порядки Зони і прав інших сталкерів на життя, приєднувалися
до клану «Гріх». Кожний з них до цього встигав натворити стільки що його чекала куля в голову від будь-якого із сталкерів або смертна кара на батьківщині. «Грішники» борознили всю Зону,
іноді навіть насмілюючись штурмувати табір учених. Боротися з ними було дуже складно: члени клану не носили ніяких пізнавальних знаків, старанно ховалися від всіх і часто
видавали себе за одинаків, коли потрібно було збути або обміняти хабар.
Старші чоловіки і ті хто був попростіше, ті хто не збирав артефактів, але був не проти поживитися бойовими і їстівними запасами, швидко
збилися в угрупування мародерів. Від «грішників» вони все ж таки дуже сильно відрізнялися: ходили в одних і тих же чорних захисних куртках, ні від кого не
ховалися в межах контрольованої території, особливо не кочували, не заходили далі Звалища не прагнули розбагатіти за рахунок артефактів, і взагалі нічого від цього життя не хотіли. За великим рахунком, це було
суспільство шукаючих притулку кримінальних злочинців.
Найбільш впливовим кланом був, поза сумнівом, «Долг». Туди йшли міцні, дисципліновані хлопці, які ставили собі за мету очищення
Зони від всілякої зарази на зразок мутантів і беззаконня. Були і інші, нечисленні клани кожний з яких був групою людей із схожими переконаннями. Наприклад, охоронці Кордону, клан «Чисте Небо» — переважно молодняк,
що працював на Сидоровича в обмін на низькі ціни і відсутність уваги з боку військових. За межами Кордону клан не мав анінайменшого авторитету. Або анархісти із «Волі», клан колишніх одинаків, які не представляли
ніякої загрози, якщо їх не чіпати — ті вірили, що весь світ зобов'язаний знати і пам'ятати про Зону.
Про угрупування «Моноліт» і думати не хотілося. Це були справжні звірі, релігійні фанатики Рудого Лісу, що культивували
таємний Моноліт — шматок неземної породи, на їх думку, породовший Зону і розміщений біля ЧАЕС. Повна нісенітниця звичайно.
Шістнадцать хвилин. Вдалині почався якийсь рух, Борланд приклався до гвинтівки і побачив крізь перехрестя прицілу
піший караван мародерів. Нарешті.
Группа одягнених в чорні куртки бандитів з накинутими капюшонами рухалася до джипа, який ще горів. Кожен був з автоматом,
хтось ніс зброю в руках, у когось вона висіла за спиною. Справжні стерв'ятники Зони які, стали у багато разів небезпечнішими через чітку організацію, насаджену умілими лідерами.
Питання було в тому, як виділити Лаваша. Борланд мав в своєму розпорядженні тільки його фотографію, зроблену звіддалі. Набагато
більше йому говорили розповіді сталкерів, які склали повний психологічний портрет, який, поза сумнівом, проявить себе і з фізичної
сторони.
Борланд не помилився. Мародери розташувалися навколо джипа, і до центру увійшов широкоплечий чоловік, на ходу прибираючи
капюшон. До нього підбіг мародер і, сівши на одне коліно, поцілував подану руку, після чого почав щось пояснювати.
Не було жодного сенсу зволікати. Борланд м'яко натиснув на спуск, і голова Лаваша сіпнулася убік, після чого лідер мародерів
впав навзнак. Його помічники почали сіпатись, як таргани, навіть не поклопотавшись ані про власну безпеку ані про те, щоб перевірити, чи живий Лаваш.
Переконавшись, що його ніхто не засік, Борланд залишив гвинтівку, швидко відповз назад і кинувся з горба вниз, подалі від
радіоактивного непотребу, розстібаючи на ходу куртку. Всього в тридцяти метрах від його розташування знаходився наперед влаштований схрон, де лежав змінний одяг, включаючи взуття
і білизну. Там також знаходився непоганий набір сталкерського оснащення: посилений за рахунок кевларових пластин прогумований
комбінезон, ніж, пістолет «Волкер» з двома обоймами, «Абакан» з подствольником і рюкзак, що містить масу корисних речей: детектор аномалій,
бінокль, небагато їжі і пару аптечок. Борланду вистачило хвилини щоб одягатися у все нове і заховати просочений радіацією одяг. Артефакти він відстебнув від пояса і кинув в рюкзак, оскільки
Вогненні Кулі в боротьбі з радіацією прискорювали обмін речовин, що призводило до швидкої виснаженості. Тягати їх на собі більше не було необхідності.
Спорядившись і кинувши в рот пару таблеток від опромінення, Борланд не поспішаючи пішов на Кордон. Він знав, що розвідники
«Долгу» донесуть начальству про смерть Лаваша. Вже наступного дня почнеться зачистка Темної Долини від мародерів. Винищити
всіх звичайно, не вийде. Але навести лад все ж таки слід було б. А зараз потрібно було вибиратися звідси.
З боку мародерів почувся невиразний гуркіт, перейшовший в цілком відчутний звук двигуна. Борланд завмер, прислухаючись,
і швидко оцінив ступінь небезпеки. Результати йому настільки не сподобалися що він одним стрибком скотився в яр і зачаївся в обрізаній гігантській трубі.
Клан «Воїни Зони». Еліта мародерів, організована Лавашем. Особливість їх полягала в тому, що кожен «воїн» був оснащений
власним легким мотоциклом, а також духом байкера і зниженим відчуттям небезпеки. «Долг» так і не зумів розслідувати звідки в Зоні мотоцикли, але це було прямою ознакою контакту мародерів з військовими. Ходили чутки, що Лаваш підсадив всіх
«воїнів» на наркоту, що дозволяло їм носитися по Зоні на мотоциклах, не боячись влетіти в аномалію. Озброєні автоматами «узі»
вони могли взяти верх над невеликою групою сталкерів. Клан мотоциклістів став справжнім прокляттям Зони, докучаючи одинакам
Смітника і Темної Долини. Хоча «Воїни Зони» виходили на полювання вкрай рідко, цього було достатньо щоб фактично закріпити Темну Долину за мародерами.
Борланд розумів, що «воїни» шукають вбивцю Лаваша. Мабуть, навіть весь клан. Ніхто не знав точно, скільки мотоциклів є
у мародерів. Але якщо його припущення правильні, і за його головою попрямувала вся еліта то можна буде визначити і загальну чисельність «воїнів». Ця думка на секунду промайнула у Борланда, але він відігнав її
від себе, як малозначну. Той, хто на власні очі зустрінеться з повним складом «Воїнів Зони», вже навряд чи комусь щось розповість.
Борланд утискувався всім тілом в бетон, відчуваючи головою його холод. Ліворуч від нього труба була забита грудками спресованої
землі, а під ногами застигнула плівка мулистої болотяної рідини. Трохи подалі виднілася каламутна зелена калюжа булькаюча смердючими випаровуваннями, хоча глибина була від сили сантиметрів двадцять. Це була аномалія — шипляча субстанція,
яку хтось з гумором охрестив Холодцем. Якщо до нього потрапляла жива істота, то вона поступово перетворювалася на димлячий шматок обвареного м'яса. І відбувалося це не відразу,
а протягом декількох годин. Жертва Холодцю не відчувала ніякого болю, навіть коли плоть починала відвалюватися від кісток.
Особливо здогадливі продавали Холодець вченим, переносячи його в скляних банках. Рівно до того моменту, коли одного разу в
рюкзаку одного із сталкерів, через випадковий постріл, розбилася банка, повна цієї погані.
Один з мотоциклістів проїхав зовсім поряд з трубою, де причаївся Борланд, і сталкер, концентруючись, в думках велів тому
виїжджати. Він не вважав себе телепатом, але вірив, що будь-який уявний заклик так чи інакше уловлюється людиною до якої він направлений, і є шанс, що він вплине на ситуацію. Мотоцикліст, газонувши, поїхав далі уздовж яру. Заздалегідь
кинувши навмання гранату.
Борланд помітив її і в душі похвалив «воїна». Що тут сказати, сталкер? Вчора ти знайшов базу «грішників», тому що ти шукав.
Хай не її, але шукав. А сьогодні «воїн Зони» знайшов тебе. Теж тому що шукав. Правила життя однакові для всіх.
Рванувшись вперед, Борланд одним махом вискочив з труби і розпластався у протилежній від неї стороні. Вибух стряс грунт і
обсипав його грудками бруду. Зверху пролунали постріли. Нехай вас Зона береже , «Воїни Зони».
Борланд схопив «Абакан» і відкрив у відповідь вогонь приблизно по тому місцю, де на секунду зупинився той хто кинув гранату. Він знав, що це найвірніший спосіб попасти в ціль. Проте, «воїн» дав газу і помчав геть.
Борланд чортихнувся. Справи гірше нікуди. План полягав в тому, що він встигне дістатися до Кордону раніше, ніж мародери
знайдуть його, і там заляже на дно. Але тепер його засікли «воїни» на засобах швидкого пересування а сховатися ніде, ні тут, ні на рівнині. Найважливішим зараз було вибратися з яру, де його можуть запросто закидати гранатами.
Але куди? Вгорі він буде доступний для обстрілу практично з будь-якого місця. Розраховувати можна тільки на одне — що «воїни» не змінять своїх звичок і від'їдуть за пагорб для перегруповування. «Воїни»
ніколи не імпровізували, на відміну від Борланда. Кожний їх заїзд був чітко вирахуваний. Якщо їм не вдавалося знешкоджувати своїх жертв за перший же заїзд, вони ніколи не озиралися, а їхали до найближчого безпечного
кута і скоювали розворот для другого заходу.
Це давало декілька дорогоцінних секунд. Відштовхуючись ногами і чіпляючись руками за корені, він вибрався нагору.
Хоча вдалині за пагорбом чулися постріли — напевно шестірки Лаваша зараз біжать сюди — навколо не було ні душі. Але сталкер розумів, що це ненадовго. В спринтерському ривку він кинувся бігти по прямій у бік Кордону. До найближчого укриття було
дуже далеко, і він це знав. Шанс був в тому, що «Воїни Зони» схочуть узяти його живим якщо він не чинитиме опору.
От тільки якраз його Борланд чинити і збирався.
Позаду нього заревіли мотори, і Борланд додав ходу. Артефакти на зразок Місячного Світла зараз непогано б йому допомогли. Коли
мотоцикли наблизилися, Борланд зупинився, симулюючи сильну утомленість, обернувся і підняв «Абакан» над головою потім демонстративно відкинув убік.
«Воїнів» було двоє. На могутніх мотоциклах, марку яких не розпізнав навіть Борланд через сильно змінений зовнішній вигляд
і купу тюнінгованого заліза, «воїни» були одягнені в мародерські куртки, а голови повністю закривали мотоциклетні шоломи.
Було б дуже до речі прочитати в очах їх наміри, але Борланд не мав такої нагоди. «Воїни» зупинилися в десяти метрах від
нього і націлили стволи «узі».
— Бензин!!! – заволав Борланд і зробив страшні очі, після чого кинувся на землю.
Шоломи «воїнів» трохи гойднулися — очевидно, мотоциклісти машинально поглянули на бензобаки. Ні фіга вони не сидять
на наркоті, подумав Борланд. Нормальні, розсудливі хлопці. Добрі наїздники. Може, навіть із сім'ями.
Вихоплювати пістолет Борланд відмів не гірше Клінта Іствуда. Одна куля дісталася першому «воїну», ще дві другому, ще
дві — знову першому. Пістолет заклинило. Ні, ну ти тільки поглянь.
Одна з куль потрапила першому «воїну» в шию, він щось захрипів і впав як мертвий. Другому дісталися обидві в груди.
Він захитався, впустив «узі», але навіть не повалився з мотоцикла.
«Бронежилет», — зрозумів Борланд. Підкинувши своє тіло на ноги, немов пружина, він вихором промайнув до «воїна» і
збив його в стрибку ногою, як в якійсь старій комп'ютерній грі.
Секунда — і в руці Борланда опинився ніж, який миттєво обірвав життя мародера. Очистити ніж, увіткнувши його в землю,
відправити його до піхов, схопити «узі», зірвати з трупа запасні обойми — ще три секунди. Борланд осідлав мотоцикл зі все ще працюючим мотором і помчав далі до Кордону. Він знав, що до безпечної точки їхати не
більше хвилини. Мародери на Кордон не сунуться. Дуже вже багато там вільних сталкерів і бойовиків з клану «Чисте небо». Та і не люблять мародери ризикувати без причини.
Стрільба за пагорбом продовжувалася, але ближче не ставала — схоже, шестірки Лаваша навіть не думають переслідувати його.
Пояснення прийшло відразу в той момент, коли звуки мародерських «калашів» були розбавлені пострілами штурмових «громів».
Борланд навіть дозволив собі широку усмішку. Схоже, що «долговці» все ж таки вирішили прикрити його хоча б від піших мародерів,
помітивши атаку «Воїнів Зони» і здогадавшися, що їх добродійнику Борланду поодинці доведеться зовсім туго. В «Долгу» борги
віддають.
«Сталкер! Вступи у долг»! Допоможи мирним людям!» — усміхнено подумав Борланд. Його настрій стрімко підіймався. Непогана
приказка, потрібно буде запропонувати її «долговцям» для пропаганди.
Борланд проїздив вузьку ділянку між двома пагорбами, коли ліворуч і праворуч пролунав тріск двигунів. З обох боків злетіло по
два мотоциклісти. Четверо «воїнів Зони», вершників Апокаліпсису, пролетіли над Борландом, обсипавши його градом куль які майже досягли мети. Майже, але все таки не досягли. Стріляли на попередження, кулі розривали землю, позначаючи смертельну
лінію фонтанами грунту, які малювали в голові Борланда оптимальну траєкторію. Гідне випробування для гідного гонщика. Сіпнутися з мотоциклом убік, одразу ж перемістити вагу тіла на інший, кілька разів скинути і додати швидкість, і все за півтори
секунди — звичайна людина встигла б припуститися декілька десятків помилок, кожна з яких виявилася б фатальною. Але звичайна людина не проходить серію жорстких тренувань з участю мотоциклів і спорт-карів, не бере участь в стріт-рейсінгу
на вулицях нічного Києва по стрічній смузі, не ганяє на мотоциклі опівночі по преріях з вимкненими фарами. І не потрапляє під обстріл чотирьох стволів одночасно.
Свист куль припинився. Борланд виграв другий заїзд. Часу на третій у «воїнів» не залишилося, подумав він майже злорадно.
Злорадство було передчасним. М'яко приземлившися на землю, «Воїни Зони» зразу ж розвернулися і помчали навздогін. Про
це красномовно свідчили звуки коліс на грунті і наростаючих обертів двигуна. Проклинаючи залізного коня за відсутність дзеркала заднього огляду, Борланд ризикнув злегка пригальмувати і на мить обернутися
через плече. Гонитва була метрах в тридцяти позаду. Дуже багато для стрільби з однієї руки в русі, але біс його знає...
В чотири стволи запросто можуть покласти.
Одинокий шлагбаум, що служить межею між Смітником і Кордоном, вже виднівся вдалині, як на дорозі виник невеликий вихор
із зеленого листя. Нова аномалія з властивою Зоні підступністю з'явилася на цьому місці всього годину тому оскільки Борланд ранком її не бачив. Був би він пішки і без хвоста за спиною, запросто обійшов би по десятиметровій дузі, і
все тут. Міг би помітити її і зараз, якби аномалія була дорослою і великих розмірів. Тепер же він помітив її надто пізно.
Коли Борланд приготувався різко повернути ліворуч, хоч і ризикував впасти з мотоцикла, то відчув сильний удар в спину.
В звичайних умовах куля з «узі» прошиває людину навиліт, але, пущена в русі і навздогін цілі, що рухається вона втратила початкову енергію. До того ж між смертю і тілом їдучого сталкера, були рюкзак і укріплений комбінезон.
І все ж таки поштовх трохи приголомшив сталкера. Пропустивши момент для відносно безпечного об'їзду аномалії, Борланду
ніщо не залишалося, окрім як вивернути кермо праворуч, прямо на пологий пагорб, за яким знаходилося кладовище автомобілів.
Взлітаючи по пагорбу, Борланд побачив прямо перед собою стару, проржавілу оглядову вежу, що стояла при в'їзді. Була б траєкторія
руху трохи іншою, можна було б приземлитися на утрамбовану стежину між тліючими остовами вантажівок, доїхати до протилежного кінця обгородженого кладовища, і там, кинувши мотоцикл, перелізти через паркан і сховатися. Але вежа
руйнувала всі плани сталкера, яких залишалося в запасі не так вже і багато. З прикрим криком випустивши кермо Борланд врізався в поручні вежі, вхопившись за них і вдарившись щокою так, що трохи не вилетіли всі зуби. Мотоцикл пролетів
під ним і впав на бік, наїжачивши дрібне каміння і перекинувшись кілька разів.
Висячи на одній руці, Борланд з утробним скреготом розвернувся обличчям до переслідувачів. «Узі» все ще бовтався на його шиї,
тож для бойової позиції було достатньо схопити рукоятку. З переслідувачів лише один пішов за Борландом вибравши куди більш безпечну траекторію. Хоча «Воїну Зони» це допомогло не сильно. Натискуючи на курок, Борланд випустив
з десяток куль в шолом мародера, після чого швидко підтягнувся і перевалив своє тіло за поручні вежі.
Впершись обличчям в метал, він дозволив собі на п'ять секунд повністю розслабитися. Це йому було необхідно. Він чув,
як убитий ним «воїн» вдарився об землю, як заревіли мотори мотоциклів трьох елітних мародерів, що залишилися. Зараз вони напевно кружляють під вежею, виробляючи план дій. Часу і можливостей у них на це було набагато більше, ніж в
нього самого. Мотори затихли і настала тиша.
Кладовище автомобілів у порівнянні з рештою Звалища знаходилося в неглибокій низині. Стрибок з горба на мотоциклі теж дав
Борланду декілька зайвих метрів. Це й дозволило йому долетіти до оглядового пункту який розташовувався на висоті в десять метрів над землею. В протилежному випадку він врізався б в широкий залізний стовп, переламав собі
всі кістки й мішком зповз до ніг переслідувачів. Хоча зараз його положення було не набагато кращим. Сходи на вежу давно відламалися, залишивши стирчати гострі іржаві шматки металу і плями облупленої фарби. Спуститися
з вежі вниз навіть за нормальних обставин було неможливо. Може, Борланд і знайшов би спосіб якби знизу на нього не дивилися три автоматних дула.
Пять секунд спливли. Борланд по черзі поворушив всіма м'язами, переконуючись, що у нього нічого не зламано. Потім почав
акуратно змінювати позу, і саме вчасно. Знизу вжикнула куля, примусивши Борланда машинально відсмикнути руку. Були б у «Воїнів Зони» автомати «АКМ 74/2», місцевий різновид «калашів», то пригоди можна було б вважати закінченими. Але кулі
з «узі» не змогли пробити металеву підлогу вежі. Борланд швидко ліг на спину, прямо на рюкзак і спробував торкатися підлоги якомога меншою площею тіла.
Положення на перший погляд здавалося безвихідним. На другий теж, що для Борланда означало безвихідним взагалі. Ні
з ким зв'язатися і попросити допомоги він не міг. Та й ніхто з вільних сталкерів не сунутиметься на Звалище під час рейдів «Воїнів Зони». Граната, зараз була б дуже навіть
доречною, але гранат теж не було. Тільки «узі», який Борланд швидко перезарядив обоймою, знятою з тіла вбитого раніше мародера.
Вистріляну обойму він спочатку надумав кинути вниз — нехай вирішать, що це граната — але передумав. Нічого б він цим не
виграв, лише переконав би бандитів у власній вразливості.
Можна кинутися вниз з гучним ревом: «Я Чорний Плащ!», зробивши ставку на психічну атаку, і молитися, щоб падіння коштувало
йому лише однієї зламаної ноги, а не двох і що комбінезон витримає три випущені обойми в груди і залишить достатньо наснаги, щоб вбити трьох суперників за секунду.
Борланд навіть дозволив собі посміхнутися, уявивши, як він летить з вежі на націлені на нього стволи, осідаючи в пам'яті переслідувачів на довгі роки, з’являючись перед ними в нічних кошмарах вже після того, як вони його уб'ють.
Але могло бути і так, що мародери сплять як немовлята і ніякі кошмари їх не мучать. Та й помирати теж не хотілося. Отже
був потрібен новий план. Єдине, що залишалося Борланду, це сподіватися на який-небудь із загонів «Долгу» поспішаючий на виручку, якщо такі були. Мабуть, вдасться знайти на горизонті хоча б одного «долгівця», привернути його увагу
короткими чергами з «узі», стріляючи в його бік, і сподіватися, що він, всупереч статуту, не заляже в засідці а прибіжить розібратися з мародерами і поодинці розправиться з трьома мобільними елітними бійцями. Дві години тому, в своєму
притулку на Агропромі, Борланд би тільки врізав від душі будь-кому, хто запропонував би йому такий план. Але тут, на вежі
під вогнем трьох стерв'ятників з Темної Долини, всі засоби здавалися гарними.
Бінокль знаходився в рюкзаку, на якому лежав Борланд, і для того, щоб витягнути його звідти, слід було виконати достатньо
багато рухів, і будь-який з них міг коштувати сталкерові життя або відстреленої кінцівки. Тому він обмежився візуальним оглядом навколишньої місцевості. І дуже швидко знайшов те, що шукав.
На одному з пагорбів виднілась чиясь фігура, яка наближалася спокійним кроком. Борланд не бачив обличчя, закрите капюшоном,
але розпізнав найпростішу куртку сталкера, одну з тих, що не давали взагалі ніякого бойового або радіоактивного захисту і виконували суто декоративну функцію. Не стикуючись
з мрією Борланда, прибулець не мав при собі ракетно-зенітного комплексу отже при всьому бажанні допомогти сталкеру на вежі він не міг. Якщо до того ж припустити, що він ще й дурень, то цілком можливо,
що йому вдасться відвернути на себе увагу мародерів і дати Борланду шанс зробити що-небудь. Судячи з відсутності пострілів знизу, незнайомця ще не помітили. Але Борланд вже був впевнений, що незнайомець помітив
їх.
Сталкер зупинився. Поволі сунув руку до кишені і витягнув гранату. Борландові він вже починав подобатися. Але те, що він
зробив далі, Борланд зрозуміти не міг. Людина дістала з іншої кишені щось нагадуюче величезний шматок фольги перемішаної з блискучим дротом, і проштовхнула туди гранату, немов у тісто. Висмикнувши зрештою чеку, він розмахнувся і
кинув предмет до підніжжя вежі.
Мародери видали приглушені шоломами звуки, і хтось спробував завести мотор мотоцикла. Борланд приготувався до вибуху, і
через три секунди він відбувся. Хоча абсолютно не так, як сталкер міг передбачити. Якщо Борланд і уявляв собі детонацію тонни тротилу, то, судячи з відчуттів, це була саме вона. Від неймовірного гуркоту сталкер
оглохнув на декілька секунд. В одну мить його обпалило розжареним повітрям, волосся на голові встало дибки вежу струсонуло, як при доброму землетрусі, і Борланда підкинуло на метр. Потім по черзі прогриміло п'ять вибухів трохи менше
— це вибухнули бензобаки всіх мотоциклів, що знаходилися внизу. Коли все стихло, Борланд, протираючи очі поглянув вниз.
Пожухла трава на кладовищі автомобілів вицвіла повністю. Остови машин, які витримали до цього безліч викидів, спокійно
перенесли вибух. Чого не можна було сказати про «Воїнів Зони», чиї тіла в безглуздих позах розпласталися внизу.
Незнайомець поволі підійшов до вежі. Схоже, його власна граната на ньому ніяк не відобразилася. Він зняв капюшон і подивився
прямо на Борланда.
Добре пошарпаний, подряпаний, забруднений сажею Борланд зустрівся з незвичайно ясним і не замутненим згубними пристрастиями,
поглядом, упевненого в собі чоловіка. Хоча він був явно молодше Борланда.
— Все нормально? — запитав незнайомець.
— Цілком, — відповів Борланд. — Ти хто?
— Мене звуть Марк, — просто відповів сталкер.
— Дуже приємно. Борланд.
— Сам спустишся? — запитала людина.
— А є альтернатива? — зареготав Борланд, і знову почув звук нових мотоциклів.
Прокляття! Невже ці гади ніколи не закінчаться?! Незнайомець, що назвався Марком, теж почув звук і швидко попрямував
в центр кладовища. Борланд помітив, що зовні ніякої зброї на ньому не було.
— Марк! — покликав він, стягуючи з себе «узі».
Марк подивився вгору і піймав кинутий йому автомат.
— Сам як будеш? — запитав він.
Борланд показав йому знак “о’кей”. Марк кивнув і сховався серед вантажівок.
Сталкер знову ліг на гарячі металеві пластини і завмер. Через хвилину до кладовища під'їхали нові «воїни». Судячи із звуку,
їх було двоє. Борланд обережно висунув голову і побачив, як вони про щось переговорюються. Потім один, давши газу поволі поїхав поміж вантажівок, а інший залишився під вежею.
Це Борланду не сподобалося. Якщо Марк і завалить першого «воїна», то другий просто закидає його гранатами, або, що ще
гірше, викличе допомогу по рації, але тоді вже сюди нагряне вся Темна Долина. Хоча по тому що стрільба в районі смерті Лаваша припинилася, можна припустити, що «долговці» відтіснили мародерів назад.
Поволі вставши у повний зріст і поглянувши ще нижче, Борланд знайшов те, що додало йому впевненості. Вибухом, який
влаштував Марк, трохи деформувало бічну поверхню металевого стовпа, на якому знаходилася вежа. Видерті шматки заліза і вм'ятини були якраз тим, що привертало увагу Борланда в його парктурну молодість. Йому доводилося штурмувати
і складніші стіни. І, хоча сталкер вже років п'ять як зав'язав з парктуром, знову з’явилась можливість перевірити свої навики.
Оглянути траекторію поглядом досвідченого трейсера, розробити план — все зайняло лічені миті. Відштовхнувшись, Борланд
схопився за поручні і стрибнув через них колесом описавши військовими черевиками майже правильне півколо в повітрі по вертикалі. Відпустивши поручні, він пролетів приблизно
півтора метри і порівнявся з нижньою поверхнею оглядового майданчика. Міцні пальці вхопилися за гострий край і сталкера за інерцією кинуло вперед. Борланд миттєво вчепився в іржавий виступ, на якому колись кріпилися сходи, і стабілізував
ногами поштовх об стовп. Оглядовий майданчик залишився в метрі над його головою. Повиснувши на руках Борланд примітив отвір на стовпі ще в парі метрів внизу і дозволив гравітації перенести його туди. Натреноване око і гнучка
рука не промахнулися повз отвір. Скидаючи прискорення вільного падіння сталкер транзитом через дві вм'ятини і один спотворений виступ дістався до самого низу. Відштовхнувшись від стовпа, Борланд
приземлився прямо на спину мотоциклісту.
Обидва впали. Борланд вмить вихопив ніж, але отримав ребром долоні по шиї і повалився на землю. «Воїн» схопився на ноги
і направив «узі» на Борланда. Сталкер ногою відпихнув автомат убік, потім вивернувся і різнув “Воїна” ножем по гомілці. Фігура в шоломі видала невиразний звук, і другий удар Борланд отримав вже ногою по вуху. В голові задзвеніло, Борланд впав
обличчям вниз і всліпу викинув ногу, ударивши мародера в коліно. Коли той впав сталкер блискавично всадив ніж йому в біцепс і провернув. Шолом не міг заглушити крику, Борланд схопився на спину поверженому
ворогу і через п'ять секунд все було скінчено.
Пострілів з «узі» не було чутно. Борланд узяв автомат вбитого мародера і короткими перебіжками став пробиратися в глиб
кладовища. Гуркіт мотоцикла другого «воїна» був тихим. Обережно виглянувши через обшарпаний червоний автобус, Борланд помітив мотоцикл, що стояв посередині стежки. Мародера ніде не було видно. Борланд не знав, чи міг напарник вбитого
«воїна» почути шум сутички.
Пройшовши ще трохи вперед, Борланд заглянув за кут і на нього зверху одразу ж навалився хтось дуже спритний. «Біс забирай,
та що ж ми, як мавпи воюємо!» — подумав сталкер, впустивши автомат і намагаючись скинути з себе нападаючого, який обхопив його ногами за пояс і душив. Борланд знав, що у жодному випадку не можна падати. Дотик мотоциклетного шолома
до його потилиці не залишав сумнівів щодо походження агресора. Нога мародера не давала витягнути ніж. Насилу пройшовши по стежці, Борланд добрів до розвалин вертольота з лопатями, що безвільно обвиснули, в пошуках хоч чогось
гострого. Дихати ставало не те щоб важко, а просто неможливо.
На вершині вертольота показалася фігура Марка з мародерським автоматом в руках. Борланд готовий присягнутися, що над його
головою витав ангельський ореол, оскільки допомога ангела-хранителя зараз би дуже стала в нагоді. Марк на секунду прицілився і Борланд вирішив, що божественна автоматна черга зараз зрешетить і мародера, і його.
Марк вирішив інакше. Дославши патрон, він витягнув обойму, дозволивши їй впасти на дах вертольота і, декілька разів підстрибнувши,
заритися в попіл. Правильно, друже, подумав Борланд. Рятувати заручника автоматною чергою нічим не краще чим відразу пристрелити його, щоб не мучився. Питання лише в тому, як саме вистрілити. Єдиний можливий варіант, який так
часто показують в бойовиках класу B — це влучний хедшот. Але куля запросто могла лише ковзнути по шолому мародера і відрекошетити в Борланда.
Марк зробив стрибок і приземлився на лопасть, яка затріщала і прогнулася під ним на півметра. Отримавши від неї додаткову
енергію, він стрибнув знову, пролетів над, майже знесиленим Борландом і всадив єдину в стволі «узі» кулю прямо в голову мародера - зверху вниз.
Сталкер спружинив ногами об землю, поли його куртки витончено злетіли і опустилися знову. Але ні Борланд, ні мародер
цього вже не бачили. Останній «Воїн Зони», немов мішок з картоплею, повалився на вигорілу траву.
Марк і Борланд обернулися обличчям один до одного. Тіло загального ворога розділяло двох сталкерів, але їх погляди встановили
міцний взаємний контакт.
— Дякую, — сказав Борланд, розтираючи шию.
Марк злегка кивнув у відповідь.
Без зайвих слів сталкери покинули кладовище автомобілів, залишивши Зоні турботу про полеглих цього дня. Вони знали, що
кабани-мутанти, чорнобильські собаки і ненажерливий грунт приймуть нові жертвопринесення і до завтрашнього дня Звалище буде готове для нових.
А далеко в космічних глибинах на своїх пустотливих дітей дивилося сумне Сонце, з незмінною любов'ю освітлююче всіх без
розбору безкоштовним і цілющим світлом.

Розділ 4.

План

Марш продовжувався недовго. Борланд за останні п'ять хвилин перебрав в думках десятки найнеймовірніших варіантів
того, ким міг бути його супутник і чим він займався на Звалищі. Жоден його не задовольнив.
— Шановний друже, а куди ти йдеш? — перервав він мовчання.
Марк вперше з моменту закінчення бою поглянув йому в очі.
— Хочу подалі забратися звідти, — відповів він.
— Це похвально. Але ти бачиш, яка неув'язочка. — продовжив досвідчений сталкер, придавивши ногою листок на землі. — Я,
як ти розумієш, знаходжуся в процесі відходу після важкої справи. Я радий, що ти не запитав, якої саме. І що допоміг струсити з себе бравих байкерів. За це я тобі вдячний. Ось тільки сновигати за мною по п'ятах не слід.
Марк пильно дивився на нього.
— Не хотів, щоб з тобою щось трапилося, — відповів він.
— Зі мною? Ну, спасибі, звичайно, — Борланд нахилив голову і усміхнувся. — Бачите, я забув відплатити за допомогу хабаром.
Винен, ти вже пробач. Так вже вийшло, чомусь мені здалося, що такому козаку, як ти, не потрібні артефакти. Раз помилявся - не гнівайся.
Він стягнув з себе рюкзак і витягнув дві Вогненні Кулі.
— Мені не потрібно, — сказав Марк, і Борланд швиденько сховав артефакти назад в рюкзак.
— Я іншої відповіді і не чекав, — сказав він, закидаючи рюкзак за плече. — Ну, говори прямо. Я щось тобі винен?
— Ні.
— От і добре. А зараз. — Борланд нахилив своє обличчя впритул до обличчя Марка і виразно вимовив:
— Не ходи за мною.
Развернувшись, він швидким кроком попрямував до Агропрома.
— Почекай, — почув він, і знову обернувся до Марка, додавши собі владного і суворого виразу обличчя.
— Що тобі треба?! – гаркнув він.
Марк уважно подивився на нього.
Він знав, що за останню добу став однією з головних тем для обговорення на Кордоні. Але його це мало цікавило. Куди було
важливішим те, що він зумів більш-менш оцінити можливості сталкерів, що не заходять ніколи далі за Звалище. Жоден з них йому не підходив. Ні провідники, ні новачки, ні одинаки, ні клановці.
А Борланд був якраз відповідною людиною для того, що задумав Марк.
— Мені потрібно до центру Зони, — зізнався він. — Один я не доберуся. Хочеш, підемо разом.
Настало напружене мовчання. Борланд обережно наблизився.
— До центру, кажеш? — сказав він задумливо. — Це цікаво. Тільки скажи мені, навіщо.
Перервавши фразу на середині, він різким випадом вдарив Марка в сонячне сплетіння. Той різко видихнув і зігнувся, Борланд
повалив його на землю і притиснув до трави.
— Ось воно що, — вимовив він жорстко. — До центру Зони ми хочемо, егеж? Помічників собі наймаємо, значить.
Марк нічого не відповідав, тільки хапав ротом повітря, намагаючись вирватися з чіпких рук.
— І як я одразу не зрозумів, — продовжував Борланд. — Ти, зараза, стежив за мною. Дозволь, вгадаю. Ти в Зоні максимум
тиждень, так? Жоден сталкер, окрім найповніших ідіотів, не запропонує незнайомій людині йти разом в глибінь Зони. Не бродитиме без зброї. І не стане нав'язуватися в супроводжуючі.
Він ще сильніше притиснув Марка до землі і додав:
— Вбивати ти навчився. Гранату запихнув в артефакт і радієш. Тільки в мізках у тебе як і раніше рожеві слоники літають.
Запам'ятай, щеня: ніколи не вважай себе розумнішим за інших. Погано скінчиться.
В цей момент Марк різко сіпнувся. Хватка Борланда послабшала, і Марк, вивільнивши руку, ударив його в ніс, на мить приголомшивши
сталкера. Потім послідував удар в підборіддя такої сили, що у Борланда затанцювали кола перед очима. Через секунду він прийшов до тями, і зрозумів що сидить на землі і дивиться в дуло пістолета.
— Я не ходжу в Зону без зброї, — сказав Марк.
Борланд скосив очі на ствол.
— Фора-12. Де ти такий роздобув? Новачкам подібні іграшки не дають. Прибив кого-небудь?
— Це зброя пораненого сталкера, якому вона більше не потрібна, — відповів Марк.
— Вважай, що я повірив. Але ти маєш рацію, це не моя справа.
— Ти теж де-вчому маєш рацію. Я дійсно лише тиждень в Зоні, — сказав Марк, опускаючи пістолет. — Але мені дуже потрібно
до центру. Я не знаю, кому можна це пропонувати, а кому ні, місцеві правила засвоїв погано. І вирішив бути з тобою
чесним.
— Чесним, — повторив Борланд, підіймаючись із землі. — Тоді і я тобі чесно відповім. Повертайся на Кордон, проведи пару
вечорів в компанії тямущих людей. Тих, які розкажуть тобі в подробицях що таке Зона і чому нікому не вдавалося дістатися далі за Рудий Ліс. А потім продавай все, що у тебе куплять, і забирайся
до біса додому, до гарячої кави і теплого ліжка. Ця порада безкоштовна, та варта багато чого.
Марк на мить почервонів.
— Марно ти говориш це, — сказав він. — Я розумію, що маю наївний вигляд. Але я знаю, про що кажу. Якщо підеш зі мною,
сам переконаєшся, що ми з тобою хочемо одного і того ж, і в цьому дуже близькі.
— Ти навіть не уявляєш, наскільки, — процідив Борланд і різко сів. Швидко збивши Марка підсічкою, він вихопив у нього
Фору-12 і відстрибнув на два кроки назад.
— Ось тепер ми з тобою дуже навіть далекі, — сказав він, поки Марк підводився після падіння. — Оскільки ти моєї поради
не послухав, жити тобі залишилося трохи. Зона про це попіклується. А пістолет тобі ні до чого. Потрібно знати коли можна користуватися зброєю, а коли ні. Нехай щастить.
— Я знаю, як пройти через Заслін, — сказав Марк. Борланд примружився.
— Заслін? — перепитав він. — Ми вже нове слово вивчили? Тоді чому ти не повелитель Світу? А то, ти знаєш, не особливо
схожий.
— Твій детектор аномалій включений? — запитав Марк.
— Ні, — Борланд пригадав, що вимкнув всю техніку перед тим, як складувати її у схроні, тим паче, що в межах Звалища
визначав всі аномалії на око. — А що?
— Включи його.
— Навіщо?
— Побачиш, хто з нас наївний, — відповів Марк серйозно.
Борланд гмикнув, витягнув детектор і натискував на кнопку. Гучний тріск і миготлива лампочка трохи не примусили його
впустити прилад в траву.
— Якого біса?! – запитав він, почав водити детектором по сторонах, потім зупинивши його напроти Марка. — Ти?!
Марк якийсь час дивився на Борланда, потім стягнув з себе рюкзак. Розстібнув лямки, розкрив блискавку і показав співбесіднику
вміст.
Борланд заглянув в рюкзак і втратив дар мови. Він був повністю набитий найрізноманітнішими артефактами. Починаючи з найпростіших
Колючок та Медуз продовжуючи божевільно дорогими Нічними Зірками і закінчуючи абсолютно невідомими Борланду утвореннями. Інтуїція підказувала
йому, що він знайшов причину тривоги детектора.
— Де ти це узяв? — запитав Борланд і одразу здогадався. — Це через Заслін?
Марк кивнув.
— Ти там був? — запитав сталкер.
— Ні, — відповів Марк. — Але це звідти. Ти можеш отримати у багато разів більше. Все, що від тебе вимагається — це допомогти
мені дійти до Заслону.
Борланд кілька разів покивав головою і, закривши рюкзак, відкинув його убік.
— Встати, руки за голову і обернутися, — наказав він, цілячись з «фори» в голову Марка.
Молодий сталкер змінився на обличчі.
— Що це значить? — запитав він.
— Не зли мене, малюк, — відповів Борланд з утомленістю в голосі. — Зараз ми з тобою пробіжимо в темпі вальсу до бару,
і там Сидорович з тобою “поговорить по душах”. Хто ти, звідки, навіщо і чому. Вибач, але ти занадто вже дивний для цього місця.
На Великій Землі таких, як ти, було повно, ось я від них і втік сюди. А в Зоні дивностей і так вистачає, щоб я терпів нові.
Встати!
Марк поволі підняв руки і перевів погляд правіше. Не встиг Борланд відчути найменшого руху позаду, як почулося клацання
затвора.
— Кинь зброю, — сказав невідомий.
Борланд слухняно розтиснув пальці і впустив пістолет в траву. Знай він напевно, що має справу з двома зеленими молодиками,
то швидко знайшов би спосіб переламати ситуацію. Але несподіванок для одного дня було дуже вже багато щоб і далі нав'язувати правила гри.
Повернувшись, Борланд побачив перед собою зовсім юного хлопця без пізнавальних знаків якого-небудь клану і з хижим лицем,
що прийняв позу, яку він, очевидно, вважав страхітливою. Ну точно любитель страйкбола в першому раунді. Ось тільки автомат був найсправжнісіньким.
— Я сподіваюся, хоч ти в своєму рюкзаку ніяких сюрпризів не притягнув? — запитав Борланд.
— Убік, — коротко процідив Горіх, поводивши стволом.
Борланд спокійно зробив декілька кроків і ліг на траву, досить видихнувши і втупившись байдужим поглядом в небо, прийнявши
безтурботний вигляд щасливого туриста.
Горіх на мить зніяковів і перевів погляд на Марка.
— Ти цілий? — запитав він з легкою ноткою хвилювання.
Марк встав на ноги, підняв рюкзак і зброю. Потім посміхнувся.
— Дякую, Горіх, — сказав він і, кинувши на Борланда погляд, додав: — Пішли звідси.
— А з цим що? — запитав Горіх, смикнувши головою у бік лежачого сталкера.
Борланд зусиллям волі задавив напад реготу, але не подав вигляду.
— А з цим нічого, — зітхнув Марк, накидаючи лямки рюкзака на плечі. — У кожного свій шлях.
— Далеко зібралися, молодняк? — повів бровою Борланд, не встаючи з трави.
— Заткнися! — проревів Горіх, знову націлюючись на нього автоматом.
— Ви хоч розумієте, що вам тепер на Кордон сунутися не можна? — продовжував Борланд, повністю ігноруючи зброю. — Вас
там в асфальт загорнуть.
— В Зоні немає асфальту, — сказав багатозначно Марк.
— А ми для такого випадку завеземо.
— Успіхів тобі, сталкер.
— Ви що, насправді в центр Зони зібралися? — в голосі Борланда почулися нові нотки, які не вислизнули від Марка.
Горіх засовався і благально подивився на товариша.
— В центр? Марк, друже, візьми мене з собою, прошу тебе!
— Правильно! — ткнув пальцем Борланд. — Удвох йдіть!
Але його сумніви стали вже дуже очевидними. Горіх відкрив рот, і Марк зупинив новоявленого помічника помахом руки. Потім
підійшов до Борланда, який дивився на нього із знущальним виглядом.
— Що? — запитав Борланд. — Стукнеш мене? Гаразд, біс з тобою, забирайся своєю дорогою. Вважай, ми з тобою один одного
ніколи не бачили.
— Що повертає нас до початку бесіди, — сказав Марк, дивлячись в очі.
Борланд завмер на мить і розреготався.
— Ні, хлопче, ну ти мені безумовно подобаєшся! — вимовив він. — Я майже вірю, що ти всього-навсього звичайний сталкер
з незвичайними знаннями.
— Так і є, — відповів Марк.
— Ну, тепер точно вірю.
Борланд сплюнув під ноги і протягнув руку.
— Мир, брат?
— Мир, — відповів Марк, відповідаючи на рукостискання.
Горіх опустив ствол, все ще чекаючи каверзи, якої не послідувало.
— Та розслабся ти, хлопчина, — підморгнув йому Борланд, відпускаючи руку Марка. — Спрацював ти добре. Як підкрався?
— Це я умію, — зашарівся Горіх. — В селі вільного часу багато, ось і навчився.
— Горіх, так? Я правильно зрозумів?
— Правильно, — розійшовся в усмішці хлопець.
— Молодець. А ти, сталкер. — Борланд знову обернувся до Марка і вивчаюче оглянув його з голови до ніг. — Сам розумієш,
не в Горісі справа, і не в зброї.
— Я розумію, — відповів Марк.
— Все було інакше, доки до мене не дійшло, що ти нікому шкоди не бажаєш.
— Нікому, — підтвердив Марк.
— Ну, давай коротко про справу. Отже до центру Зони? Чим біс не жартує, чом би й ні? Який план?
Марк зрозумів, що справу зроблено. Сталкер сів, узяв гілку і почав малювати на вільному від трави ділянці грунту.
— Дивіться сюди, — сказав він.
Борланд і Горіх підішли і розташувалися поряд по сторонах.
— Ми знаходимося тут, — почав він, накресливши гілкою правильне коло. — Це Звалище. На південь від нас Кордон. Ліворуч
Агропром, праворуч Темна Долина. Північніше знаходиться Бар, вліво від нього Дика Територія і озеро Янтар.
Горіх мовчки кивав, спостерігаючи за описом. Марк повів декілька прямих ліній, позначаючи потрібні напрями, і продовжив:
— До цього моменту проблем немає. На північ від Бару розташовується військова зона.
— Мілітарі вже не військова зона, — вставив Борланд. — А набагато гірше.
— Твоя допомога знадобиться, щоб пройти далі через Мілітарі до Рудого Лісу, — пояснив Марк. — Далі ми вийдемо до
Заслону, що закриває вхід на Прип’ять.
— Припустимо, — сказав Борланд.
— І після цього я повністю знешкоджу Заслін, — додав Марк.
— Яким чином?
— Ось це друга складна частина плану. Я достовірно знаю, як можна пройти через Заслін, але мені знадобляться деякі наукові
праці.
— Які праці? — запитав Борланд.
— Я не знаю точно, як вони виглядають, але точно визначу це, коли побачу. Ймовірно, це частини одного глобального наукового
звіту.
— І де вони знаходяться?
— Тут, в Зоні. Якщо точніше — в кожній з наукових лабораторій.
Борланд напружився, хотів щось сказати, але передумав.
— Далі, — сказав він.
— Нас цікавлять лабораторії X-17 на Агропромі, — Марк позначив крапку на грунті, — X-18 в Темній Долині, — гілка встромилася
в землю ще раз, — і X-16 на озері Янтар, — гілка поставила останню крапку.
Горіх з шумом втягнув повітря.
— Нічого справи, — сказав він, розглядаючи імпровізовану схему.
— Про X-17 знаю, — вимовив Борланд. — Легендарні підземелля Агропрома. Навіть один раз туди спускався. Інші для мене
новина.
— Повір мені, вони існують, — завірив його Марк.
— Отже, нам доведеться обійти всі без виключення місця в Зоні, — підвів підсумок Борланд.
— Цілком вірно, — підтвердив Марк.
— І потім ти зможеш зняти Заслін.
— Так.
— І що далі?
Марк поглянув на нього і усміхнувся.
— Якщо все вийде, то відкриється вихід далі на північ, в Прип’ять, — відповів він. — Якщо ні, то ми, принаймні, про це
дізнаємося.
— І ти підеш в Прип’ять? — запитав Горіх.
— Після Заслону будь-які наші домовленості втрачають вагу, — сказав Марк. — Я можу піти в Прип’ять, якщо вийде. Ви теж
можете піти. Але вирішувати це питання зараз я не буту. Йдеться тільки про зняття Заслону.
— Звідки тобі все це відомо? — запитав Борланд. — Ти що, один з вчених?
— Так, раніше був.
— Колишній вчений, — гмикнув Борланд. — Я ще розумію, колишній військовий. Але колишній вчений — це п'ять балів. Таких
у нас ще не водилося.
— Вважай, що я буду першим.
Борланд прикинув правдоподібність легенди, і зрозумів, що, як не дивно, але прискіпатися дійсно не має до чого. Все, що знаходиться
в Зоні, так чи інакше створено людьми, або є наслідком їх діяльності. Логічно що в світі вистачає як хранителів секретів, так і прагнучих їх довідатися.
— Ти сильно не заперечуватимеш, якщо я час від часу буду тебе питати, на кого ти працюєш? — задав Борланд питання, що
крутилося в його голові.
— Не буду, — відповів Марк, встаючи і стираючи схему ногою. — Тому що кожного разу я відповідатиму тобі «ні на кого».
— Тоді хоча б скажи, навіщо тобі все це потрібно.
— Я просто хочу знати, що відбувається, — сказав Марк.
— І для цього прийшов в Зону?
— Так.
— Мабуть, для тебе це значить багато, якщо ти так добре підготувався і настільки упираєшся.
— Дуже багато, — сказав Марк.
Борланд поглянув на заходяче Сонце.
— Вечір, — констатував він і запитав: — Коли виходимо?
— Завтра, — сказав Марк. — Почнемо з X-17. Вона найближча за всіх.
— Мене влаштовує, — квапливо вставив Горіх і з боязню поглянув на Марка. — Я ж йду з тобою, чи не так?
Марк доброзичливо кивнув.
— Якщо ти хочеш, — відповів він.
Горіх засяяв.
— Друже, я за тебе життя віддам! — урочисто проголосив він і для більшої переконливості стукнув себе кулаком в груди.
— Стривай життя віддавати, воно тобі ще стане в нагоді, — сказав Борланд. — Марк, якщо ти приймаєш в команду Горіха, то
це твоє право. А зараз я повинен заявити, що це останній твій вчинок, не погоджений зі мною. Якщо ти береш мене фактично на роль провідника, то відтепер головним в команді стаю я.
— Зрозуміло, — схилив голову Марк.
— Якщо раптом хтось розуміє слово «головний» по-своєму, я дозволю собі роз'яснити. Я даю вказівки, а ви їх виконуєте.
Не питаючи, навіщо. Якщо хто не послухається — я в кращому разі битиму, і, можливо, навіть ногами. Я людина нервова. В гіршому — наша угода частково розривається. Це означає, що той, хто провинився, буде мені як і раніше винен, тоді як
я не буду йому винен нічого. Ясно?
— Так, так, зрозуміло, — відповів Горіх, трохи зніяковівши.
— Згоден, — сказав Марк.
— Відмінно, — Борланд секунду подумав і продовжив:
— Тепер давайте визначимося, хто чого хоче. Куди йдеш ти, — він звернувся до Марка, — мені неважливо. Я схильний вважати,
що Заслін не просто так заважає тобі спати ночами, так що якщо його і можливо зняти взагалі, і якщо ти це зробиш то це означає одне — у тебе є свої інтереси в північних від Заслону районах, куди поки жодна людина з моменту вибуху не
діставалася. Тепер ти, Горіх. Чого ти хочеш?
— Я сталкер, — відповів Горіх. — І хочу вивчити Зону.
— Все з тобою зрозуміло. Ну, а ось чого хочу я. По-перше, якщо Заслін буде знятий, я хочу це бачити. По-друге, я хочу
пройти далі. Але цього, як я розумію, мені гарантувати ніхто не може, так що це не умова, а так інформація для роздумів. Часу на розпивання пляшки, щоб взнати один одного краще, у нас немає, та я і сам зрозумію, хто чого
коштує, в першому ж сумісному бою. Отже будьте готові до того, що нам доведеться повоювати. І третє. Я хочу добрий хабар.
— Він буде, — сказав Марк.
— Не сумніваюся, оскільки після Заслону хабаром стане будь-яка фіговина, якої не знайти в південних районах. Але я не
про це, — уточнив Борланд. — Я хочу артефакти. Справжні, з унікальними властивостями, коштовні. Щоб душа танцювала. Щоб можна було їх продати, або спожити в особистих потребах.
— Ти отримаєш у багато разів більше того, що бачив в моєму рюкзаку, — сказав Марк.
— Малюк, ти з вражаючою точністю уловлюєш мої думки, — сказав Борланд. — Вам з Горіхом потрібно буде добути собі нормальне
спорядження. Зброю я надам — добре, перевірену, пристреляну. Якщо знадобиться виміняй непотріб в своєму рюкзаку, тільки не перестарайся з рідкісними зразками. Але щоб завтра ви обидва стояли на межі
з Кордоном в повній бойовій готовності.
— Буде виконано, — кивнув Марк.
— І ще одна деталь. Я включу в групу двох чоловік.
— Навіщо? — запитав Марк. Горіх почав переминатися з ноги на ногу.
— Тому що я так вирішив, — спокійно відповів Борланд. — Без образ, хлопці, я не маю наміру бродити по всій Зоні вздовж
і поперек, маючи вас обох на хвості. Були б ви професіоналами, інша справа. Але, замість того, щоб стати моєю тінню очима і додатковими руками, ви виявитесь тягарем. Подробиці пояснювати?
— Ні, — сказав Марк, а Горіх мотнув головою.
— Ось і чудово. Тому що якби ви не зрозуміли значення моєї найпростішої вимоги, експедицію можна було б закінчувати. Завтра
до сходу Сонця я прийду на межу з Кордоном, з двома хлопцями. Добрими, надійними. А ви двоє пам'ятаєте що я вам сказав. Марк за старшого. Є питання?
— Ні, — відповів Марк, злегка усміхаючись.
Борланд немов не помітив усмішки:
— Відмінно. Тоді розходимося.
— Розходимося, — повторив Марк і поправив рюкзак на спині. Горіх приготувався послідувати за ним.
— Успіхів тобі, сталкер, — сказав він Борланду і вдалині пролунав звіриний рев.
Сталкери швидко поглянули у бік джерела звуку.
— Що це? — запитав Горіх тремтячим голосом.
— Не знаю, — відповів Борланд, спантеличено оглядаючи горби. — Але мені це не подобається. Ну що, дослідники? Хотіли
вивчити Зону? Ось вам і шанс.
За пагорбом почулося бурчання. Горіх поклав руку на автомат, Борланд торкнувся пальцями рукояті ножа. Марк зробив крок
вперед і в наступну секунду побачив видовище, від якого усе всередині нього немов стало скручуватися в тугий вузол.
М’яко ступаючи, на найближчий пагорб зійшла величезна химера. Величною ходою вона рухалася до сталкерів, не оминаючи
ні травини на своєму шляху, і зупинилася метрах в п'ятнадцяти від Марка, дивлячись на нього великими зеленими очима.
Горіх ледве чутно охнув.
— Всі стоїмо на місці, — прошепотів Борланд, міцно стискаючи даремний ніж.
Марк відчув, що земля немов йде у нього з-під ніг. Зусиллям волі він примусив себе стояти прямо і дивитися химері в очі.
Це була та сама особина, чиїх трьох дітей він убив на Кордоні. Він знав, що інших химер бути тут не могло. Інші не дивилися б на нього так, як ця.
Химера відкрила пащеку, продемонструвавши хижі гострі ікла. Потім знову видала рев, який був справді страхітливим. Горіх
закрив очі і впав на коліна, важко дихаючи. Борланд зціпив зуби. Марк не витримав, відвів погляд і закрив обличчя руками в очікуванні нападу.
Взмахнувши хвостом в повітрі, химера розвернулася і незабаром зникла в гущавині чорнобильських зкорчених дерев.

Розділ 5.

Сенатор

Над Кордоном зійшов повний місяць. Було чутно, як на півночі почалося протяжне завивання сліпих собак, спочатку в одне
горло, потім в декілька, доки звук не злився в суцільний меланхолійний реквієм. Із якоїсь причини горезвісна реакція вовків на місяць, укорінена в народних переказах, знайшла практичне втілення в генах
чорнобильських псів, злагодженість завивання яких могла посперечатися з чіткістю поворотів риб у водному середовищі. Проте в Зоні не було поета, який побачив би красу в сумісних діях її безоких породжень.
Вогонь, догораючи, поїдав останні уламки старого дерева, і Горіх підкинув в багаття пару нових полін. Кордон був
єдиним місцем в Зоні, де можна було наважитися ночувати на відкритій місцевості, та ще і розводити багаття. Тому сталкери перед великою подорожжю вирішили взяти максимум від можливості перечекати ніч, не в задушливому бункері і не
на гілці дерева, а розтягнувшись на зеленій траві і вдивляючись в нескінченне небо. Здебільшого це відносилося до Горіха, тоді як Марк мав власні причини вийти вночі на простори Кордону. Він не хотів знаходитися біля сторонніх сталкерів довше,
ніж це було потрібно. Отже вони розташувалися в тихому місці недалеко від проржавілого електровоза Горіх почав розводити багаття власними методами, а Марк взявся за ревізію спорядження, щойно придбаного в барі «Кордон».
Сівши на землю і розстібнувши рюкзак, Марк витягнув чотири сталкерські аптечки, запаковані в синій вологонепроникний поліетилен,
декілька армійських продовольчих пайків моментального приготування, ніж, потужний компактний ліхтар і новенький бінокль.
Все це він виміняв у клана «Чисте Небо» за артефакти і сталкерськую куртку, отриману їм після прибуття в Зону. Основна
частина коштів пішла на посилений захисний комбінезон, в який Марк одягнувся зразу ж. Досить зручний і щільно прилягаючий до тіла, комбінезон користувався популярністю у клана «Воля». Найголовніше, що він був
новий, оскільки вживана захисна амуніція, знята з мертвих сталкерів, популярністю не користувалась. Не стільки з етичних міркувань, скільки з філософських — навіщо потрібен комбінезон, який не врятував свого господаря? Виключенням
були тільки «грішники», які вважали за честь носити броню, зняту з убитих, і бажано з бурими плямами крові.
Сталкер, що продав Марку комбінезон, завірив його, що він оснащений додатковими цирконієвими елементами, які забезпечать
відмінний захист від автоматних черг і осколків. Навряд чи клановець уявляв собі, що таке цирконій, але принаймні, вірив в те, що говорив. На правому рукаві були кишеньки для зберігання пістолетних обойм, що дуже прискорювало
процес перезарядки. На лівому — поглиблення для різних електронних засобів і запасні піхви. Костюм був додатково оснащений приладом нічного бачення, який із зростанням технічного прогресу більше не був коробкою на
голові, а був більш схожий на елегантні окуляри які зв'язувалися з костюмом збоку закамуфльованим кабелем, що від’єднувався, і при необхідності поміщалися в бічну кишеню на грудях.
Кишень було взагалі досить багато і Марк швидко заповнив їх шоколадками і болтами — двома шанованими у сталкерів поняттями. Ніхто вже не пам'ятав, звідки пішла
традиція визначати межі аномалій киданням болтів зате кожний цінував переваги смачних і поживних шоколадних батончиків.
Марк перевірив пояс, на якому кріпилися піхви, детектор аномалій і дюжина окремих гумових контейнерів для зберігання
питної води. Старий, але дуже вдалий винахід, що дозволяв пити через тонку еластичну трубку яка пристібалася до будь-якого з контейнерів.
Відстібнувши від пояса металеву флягу, Марк якийсь час дивився на неї, потім побовтав, перевіряючи цілісність. Субстанція, яка містилась в середині не могла просочитися назовні, оскільки внутрішні стінки фляги були викладені кришталем. Разом з тим, що містилося в середині, а конкретно - це була напіврідка маса, дана дивна конструкція, спаяна з матеріалів що використовуються
в авіапромисловості , викликала б азарт у фізиків, хіміків і естетів одночасно. Марк сунув флягу в кишеню рюкзака — спати з нею на поясі було небажано, хоча роздавити її можна було хіба що гусеницями
танка.
В рюкзаку залишалися лише артефакти, потрібні Марку і ті, які збути було не можливо, та і не потрібно було.
Одна Нічна Зірка, химерне утворення у формі оранжевого корала що підвищує кулестійкість, натомість знижуючи опір радіації. Три Облівіон Лоста разові дії. Одна шипаста Колючка, що очищає організм
від будь-якого шкідливого випромінювання але розкриваюча на ньому всі свіжі рани і навіть в деяких випадках старі шрами. Дві коричневі напівпрозорі Слюда, вмить поновлюючі
цілісність організму, але роблячі його на якийсь час невиправдано сприйнятливим до різних опіків. В асортименті був навіть один Дементор, що підвищує концентрацію уваги і здатність мислити, але нагнітаючий при цьому найжорстокішу
депресію і небажання жити. Не дивлячись на високу цінність і те що вони були основною причиною перебування людей в Зоні, артефакти були сталкерським прокляттям, і їх було слід використовувати
тільки у міру гострої необхідності. Деколи вони могли врятувати життя, вчасно вилікувавши людське тіло проте за цим завжди слідувала платня у вигляді відхилень в іншій області здоров'я. Це була дуже небезпечна гра, з приводу
якої християнська церква провела б дуже мудру аналогію з диявольським контрактом. Але за рівнем азарту і божевілля з артефактами не могли порівнятися навіть казино, екстазі і відеоігри, разом узяті.
Витагнувши Кам'яну Квітку, Марк дозволив собі помилуватися відблисками полум'я від багаття, що виявилися на поверхні артефакту.
Даний артефакт був порівняно недорогий, і був у великих кількостях розкиданий на Кордоні але споглядання його біля багаття чудово заспокоювало, що зараз було дуже доречно. Образ химери не виходив у Марка з голови. Це була
найзагадковіша істота Зони, що не підлягала дослідженню. Марк не сумнівався що вони ще зустрінуться.
— Про що думаєш, брате? — запитав Горіх, сідаючи біля багаття і розкриваючи банку м'ясних консервів.
Йому дістався стандартний комбінезон сталкерів, точно такий, який був у Борланда. Костюм був широко поширений в «Чистого
Неба» і одинаків південних районів Зони, як краще рішення для більшості складнощів. Але належного захисту в таких місцях
як кислотні болота і вогнища підвищеної радіоактивності, не забезпечував, так само як і не міг уберегти власника від попадання
заряду дробу впритул. Бували випадки. Власне, враховуючи схильність сталкерів уникати стрільби і ходити лише в місцях де захист як такий не обов'язковий, це не було великою проблемою.
— Думаю про минуле, — відповів Марк.
Горіх розуміюче закивав.
— Я теж, — відповів він. — Коли йшов в Зону, думав, тільки про майбутнє і думатиму. А тут, за рідними сумую.
В той час, як Марк займався спорядженням, Горіх збігав до Сидоровича, в якого без зайвих слів і не привертаючи уваги закупився
продуктами харчування. В цілому за все було сплачено артефактами Марка плюс дві Медузи в загальну касу додав від себе Горіх, гордий тим, що веде торгові відносини артефактами, знайденими особисто ним самим. І, хоча вартість Медузи за місцевими мірками дорівнювала вартості продовольства на добу без урахування
цигарок, радість молодого сталкера можна було порівняти з відчуттями американських колонізаторів Дикого Заходу на золотих копальнях.
Причина, по якій Марк погодився узяти його з собою, була проста. Ніколи не потрібно відмовлятися, якщо тобі пропонують
не просто партнерство, а справжню дружбу, тим більше коли друг дійсно може сильно допомогти.
Вклавши спорядження назад в рюкзак, Марк оглянув Форт-12. Він все ще користувався пістолетом Пластуна, оскільки він
несподівано прийшовся йому до душі і зручно лягав у долоню. Перспектива стріляти в людину і тим більше вбивати не викликала у Марка ніякого відчуття. Будь-яке насильство було йому не властиве
з дитинства. Але за останні п'ять років він начисто витравив з себе всі риси вдачі, які могли йому перешкодити в Зоні. Він покладався на власний здоровий глузд. Лише коли його власний інструктор сказав йому, що він став справжньою бойовою машиною,
Марк зрозумів, як сильно змінили його, п'ять років жорстоких тренувань, морально і фізично. Мало б хто здогадався що троє вбитих Марком мародерів були першими його жертвами. Борланд мав рацію: він дійсно скористався гранатою, засунутою
в артефакт Тісто, унаслідок чого енергія вибуху була посилена і перенаправлена не у всі сторони як свідчить відомий закон фізики, а горизонтально. Не знаходився б Борланд на вежі, загинув би з іншими. Хоча безпечна зона
Тіста знаходиться не над площиною ударної хвилі, а під нею. Буквально в півметрі, який би хаос не бушував вгорі.
Заховавши зброю в кобуру на поясі, Марк дістав з рюкзака останню і найважливішу річ, загорнену у шматок білосніжної матерії.
Кинувши погляд на Горіха і переконавшись, що той дивиться в іншу сторону Марк обережно витягнув невеликий чорний кристал.
Відчуття того, що саме він тримає в руці, пробрало сталкера спочатку жаром, потім холодом, відчуттям небезпеки, відповідальності,
і в результаті залишилося лише відчуття гострої і тиснучої самотності. Жодна людина не була здатна винести самого факту володіння Чорним Кристалом. Марк уважно дивився на блискучий уламок, в черговий
раз сподіваючись, що той хоч якось проявить себе. Але чужорідний камінь не подавав ніяких ознак активності, так само чекаючи інструкцій, яких, зрозуміло, не послідувало. Марк знову обернув Кристал тканиною і заховав його в
самому низу рюкзака.
— Пити як хочеться, — сказав мрійно Горіх. — Квасу б зараз холодного. Так щоб в ніс шибонуло.
— Звикай до важкого життя, — відповів Марк і злегка посміхнувся.
Горіх «злегка» усміхатися не міг, і продемонстрував щиру і добродушну усмішку до вух.
— Як ти думаєш, Марк, що там, за Заслоном? — запитав він.
Марк тільки похитав головою.
— Не знаю, друже, — чесно признався він. — Але дуже хотів би дізнатись.
Горіх тільки кивнув і продовжив займатися багаттям. Дивлячись на товариша, необтяженого жодними внутрішніми проблемами,
Марк прагнув знайти хоч якісь асоціації з тим, ким був він сам до виникнення Зони. Спогадів про ті часи ставало з кожним днем все менше, залишаючи тільки до наївності простий теперішній час і чітку мету,
що затулила собою всі питання і сумніви. Якщо в світі і існувала доля то Чорний Кристал давав повне право міняти її на свій розсуд, а причина, по якій Марк опинився в Зоні, просто не залишала
іншого вибору, окрім як кувати власну долю самостійно.
Якщо ж долі немає, то саме час було її створити.
Думки Марка були перервані звуками кроків, які наближались. Озирнувшись, він побачив людський силует. Втім, в Зоні було
як мінімум п'ять-шість видів створінь, чиї контури нагадували людські тому Марк внутрішньо напружився і розстібнув пальцем кобуру.
Горіх теж підвівся, підчепивши рукою ремінь автомата, і крикнув:
— Стій, стріляти буду!
— Не стріляйте, сталкери! — почувся тонкий голос.
Хоча за мірками Зони таке коротке і зовсім нічого не прояснююче прохання про мир було недостатнім, Горіх все ж таки не
став стріляти. Фігура наблизилася і світло осяяло простодушне обличчя людини середніх літ маленького зросту і з майже дитячим поглядом.
— Сенатор! — здивувався Горіх. — Ти що тут робиш?
— Пустіть погрітися у багаття? — попрохав Сенатор, дивлячись на Марка.
Марк зачекав.
— Я не відніму у вас багато часу, — сказав Сенатор і сів поряд з вогнем, витягнувши до нього руки. — Пробачте,
друзі мої, але мої пальці вже не ті. Погано мені даються холодні ночі.
На Сенаторі був надітий щільний плащ з довгими полами і капюшоном, який не мав нічого спільного із сталкерським обмундируванням.
Звичайнісінький плащ який можна помітити дощовими вечорами в густонаселених містах на поспішаючих з роботи до домашнього чаю обивателях. З собою
у нього не було видно ні рюкзака, ні зброї, хоча під плащем можна було заховати зовсім небагато корисного в Зоні добра. Але
як говорив сталкер Клик, у кожного свій стиль.
— А що ти тут робиш? — запитав Горіх, теж сідаючи і кладучи автомат на землю.
— Вирішив спробувати щастя в пошуку артефактів, — відповів Сенатор, дивлячись на Марка. — В таку ніч гріх залишатися в дома.
Потрібно цінувати все, що бачиш навкруги себе і насолоджуватися цим, поки не закінчився відпущений тобі час. А ти, мій
друже очевидно, Марк?
— Так, — відповів Марк, всідаючись з протилежної сторони від багаття. — Ми знайомі?
— Твоя слава тебе випереджає, — відповів Сенатор, поволі наблизивши пальці майже до самого полум'я. — І твій друг дуже
добре озивався про тебе сьогодні в барі.
Марк кинув косий погляд у бік партнера, і Горіх із збентеженою усмішкою знизав плечима.
— Вечерятимеш? — запитав Горіх, протягуючи Сенатору відкриту банку квасолі з грибами.
— Дякую, це дуже доречно, — сказав Сенатор привітно, беручи банку і кладучи її на вугілля. — Ось, до речі, мій
внесок до загального столу.
С цими словами Сенатор запустив руку в одну з бездонних кишень плаща і витягнув пластикову літрову пляшку, яку передав
Горіху.
— Тримай подарунок, сталкер, — сказав він. Горіх здивовано прийняв пляшку, відкрив, приклався і зробив ковток, після
чого його обличчя забарвилося подивом.
— Квас, справжній квас! — сказав він. — Звідки це у тебе?!
— З бару, звичайно! — відповів Сенатор з лукавим сміхом. — Подібні речі тут зберігаються лише в броньованих холодильниках.
— Чудово! Марк, спробуй! — вигукнув Горіх, передаючи пляшку. Марк узяв її і спробував. Квас був дійсно непоганий — наполягаючий,
холодний і несподіваний.
— Дякую, — коротко сказав він і передав пляшку Сенатору. Той теж відпив трохи і повернув Горіху.
— Ваше здоров'я, друзі мої, — сказав Сенатор.
Витягнувши складаний ніж, він двома рухами перетворив його у вилку, підняв розігріту банку і взявся за їжу. Марк поглянув
на Горіха, який заспокійливо прикрив очі і кивнув.
— Прошу вибачити мене за вторгнення, мені потрібно десь передихнути, — продовжував Сенатор, спустошивши банку. — А оскільки
Горіх одного разу скористався моєю гостинністю на іншому районі Кордону при аналогічних обставинах я визнав достатньо прийнятним випробувати ваше терпіння, коли це стало необхідним.
— Ти тоді здорово мене виручив, Сенатор, — сказав Горіх з легким рум'янцем на щоках, помітним навіть при такому освітленні. —
Я приповз без єдиного патрона і дико стомлений.
— Більш того, мій юний друг, без єдиної зубочистки, — додав Сенатор, вперше за зустріч подивившися на молодого сталкера. —
І ти з'їв всю мою вечерю і відключився, хоча за правилами, якщо вночі в Зоні разом виявилося двоє і більш персон то потрібно по черзі стояти на варті, не звертаючи увагу на стомленість. Але я не виню тебе, оскільки впевнений, що цього разу ти вчиниш мудріше.
— Ми планували чергувати по черзі, — вимовив Марк, не помічаючи зовсім зніяковілого Горіха.
— І хто повинен був стояти першим? — запитав Сенатор.
— Я, — відповів Марк. — До двох годин.
— Боюся, друже, тобі довелося б чергувати до ранку, — сказав Сенатор, знову дивлячись на Марка. — не Можна недооцінювати
схильність цього хлопчини до сну.
— У кожного свої недоліки, — заперечив Марк.
— У кожного своє розуміння сну, — відповів Сенатор.
Настало мовчання, на фоні якого тріск полум'я чувся особливо чітко, і Марк раптово зрозумів, що завивання чорнобильських
псів припинилося. 1
— Ти навіть не помітив, як стало тихо навколо, — вимовив Сенатор, немов прочитавши думки Марка. — І в потрібний момент
ти можеш не помітити грому. Ти зовсім нова людина в Зоні, а вона зовсім нова для тебе. У взаємостосунках Зони і кожного сталкера є свій, індивідуальний термін, протягом якого вони звикають один до одного. Але
ти не таки простий, сталкер Марк. Це відчувається. Ти ніколи не звикнеш до Зони.
— Не знав, що я настільки виділяюся, — сказав Марк, знову розглядаючи лежачу поряд Кам'яну Квітку.
— Виділяєшся. Це помітили майже всі мешканці Кордону.
— Майже, але не всі. І я не планую звикати до Зони.
— Зона у кожного своя, — зітхнув Сенатор. — Для більшості сталкерів вона стала останнім притулком. Як у живих, так і у
тих, що пішли в кращий світ. Або в гірший, кому яка участь випала. Проте притулок не завжди стає таким який людина вибирає добровільно. Щасливий той, кому є куди йти із Зони. А як бути з тими, для кого Зона — останній шанс?
— До чого ти хилиш? — запитав Марк.
— Я хилю до того, що ти один з тих, для кого Зона стала останнім шансом знайти спокій.
Горіх, для якого ці розмови були занадто мудрованими, був зайнятий чищенням автомата зовні, тому він не бачив враженого
обличчя Марка.
— Чому це Зона стала для мене останнім шансом? — запитав Марк, відчуваючи легке тремтіння.
— Ти людина рішуча, але твоя рішучість залишкова. Основна її частина пішла на те, щоб набратися сил зробити вибір і
прийти в Зону, щоб остаточно все взнати.
— Хто ти? — запитав Марк, зціплюючи і розтискавши кулаки. — Ти ж мене не знаєш.
— Я той, кого ти перед собою бачиш, — відповів Сенатор. — І, хоча я не знаю подробиць про той камінь, що ти носиш на серці,
я, проте, бачу тебе у загальних рисах. Бачити і розуміти чию-небудь роль в загальній картині набагато краще ніж помічати окремі і нічого не значущі подробиці, Марк.
— У кожного свій камінь на душі, — тихо сказав сталкер.
— Але твій камінь не породжений тобою. Це переживання за іншу, близьку тобі людину. Це відразу видно по тобі, і це
помітили б всі інші, не будь у них власного каміння, ними ж самими і породженого. Егоїст не бачить чужого болю. Але твій біль дійсно сильний, раз закинуло тебе в Зону.
Тремтіння Марка посилилося, і він присунувся ближче до полум'я.
— Ось чому ти тут, — продовжував Сенатор. — В своєму світі перед тобою встали нерозв'язні питання, відповіді на які ти
міг знайти лише в Зоні. Але Зона — місце підступне. Вона може дати будь-яку відповідь, після чого може так само легко убити
того хто цю відповідь шукав. Проте твій біль виявився настільки сильним, що ти готовий навіть на смерть, лише б це принесло
тобі пояснення. От чому ти тут. Щоб знайти спокій. І ти на все підеш, щоб докопатися до істини.
— На все, — глухо підтвердив Марк.
— Бачу, тобі вже довелося вбивати людей.
— Довелося, — прошепотів Марк.
— Ти не знайдеш собі миру, якщо зараз все кинеш і повернешся додому.
— Я не збираюся повертатися, — вимовив Марк, намагаючись оволодіти собою і відновити дихання. Напруга останніх років,
яку він ретельно стримував у собі, відчайдушно проривалася назовні в самий непідходящий момент. Він закрив обличчя руками і побажав, щоб Горіх кудись відлучився з будь-якого приводу, і його бажання раптово збулося.
— Я скоро буду, — оголосив Горіх, повісив автомат на плече і встав. — Матінка-природа кличе по особистій потребі.
— Будь обережний, — сказав Сенатор і Горіх пішов, щось насвистуючи.
— Я не повернуся, — повторив Марк трохи голосніше, відводячи руки від обличчя. По його щоках котилися сльози. — Вийде
у мене або не вийде, повернутися назад у мене немає шансів.
— Вийде, звичайно, — завірив його Сенатор. — А повернешся ти чи ні, вже не так важливо. Було б це важливіше, ти б просто
не прийшов сюди. В будь-якій справі потрібно бачити успіх не в тому, щоб обов'язково добитися результату, а в тому щоб кістками лягти, але зробити все, на що ти був здатний. Це закінчиться або отриманням бажаного, або загибеллю на шляху
до нього. І те, і інше можна вважати успіхом. Жити по-іншому просто не має сенсу.
— Тоді я безумовно маю намір добитися успіху, — похмуро сказав Марк.
— І що ж тебе гризе? — запитав Сенатор.
Марк глибоко зітхнув і заспокоївся.
— Те, що я можу не витримати і стати кимось іншим, — відповів він.
— Так, це дійсно небезпечно, — погодився Сенатор. — Дозволь, я спробую вгадати, що конкретно ти збираєшся зробити. Ти
йдеш в глибінь Зони. Саме там і зберігаються відповіді на питання, які тебе цікавлять.
— Наскільки я тебе взнав за ці п'ять хвилин, тобі не склало труднощів здогадатися про мої наміри, — відповів Марк, беручи
із землі гілочку і крутячи її в долоні.
— Тоді дозволь мені вгадати і причини. Другий вибух в районі ЧАЕС зруйнував безліч життів, і це якимсь чином торкнулося
близької тобі людини. І ти маєш намір дістатися до північних районів Зони, щоб про все дізнатись. Я маю рацію?
Різким рухом Марк зламав гілочку і нерухомо втупився на обидві її половинки. Сенатор акуратно витягнув їх з його пальців.
— Зламати завжди простіше, ніж відновити, — сказав він і кинув половинки у вогонь. — Але все таки можна. Набагато гірше,
якщо осколки згоряють. Тоді відновити їх неможливо, і залишається лише гірка пам'ять.
Марк нічого не відповів.
— А ось і я, — почувся голос Горіха. — не чекали?
— Побудь тут, я теж пройдуся, — сказав Марк, встав і, засунувши руки в кишені і кинувши багатозначний погляд на Сенатора,
попрямував в темноту дерев.
— До речі, потрібно викинути сміття, — сказав Сенатор, узяв порожню банку і піднявся. — Ти
тут не сильно скучатимеш?
Горіх, не відриваючись від пляшки з квасом, скосив на нього очі і щось гмикнув.
Відійшовши метрів на тридцять, Марк закрив очі, обхватив стовбур дерева рукою і безсило притиснувся до нього лобом. Звисаючі
з гілок сіруваті волокна Пекучого Пуха потягнулися до нього але хмару обпалюючих частинок так і не викинули — дерево набиралося сил для завтрашнього полювання. Ліс застигнув, нагадуючи
кадр на фотоплівці. Не ворушився жоден листок, жодна травинка. Лише мерехтіння зірок при повному Місяці створювало видимість
руху.
Відпустивши дерево, Марк притулився до нього спиною і з силою провів рукою по обличчю. Одна частина його плану вже була провалена.
Він як і раніше залишався людиною, даючи людську оцінку власним вчинкам. В його місії не можна було розраховувати ні на розум, ні на інтуїцію, оскільки обидва даних психологічних направляючих відчайдушно
сигналізували йому, що він просто збожеволів.
Сенатор безшумно виник перед ним, дивлячись з самим заспокійливим виразом, на який тільки був здатний.
— Я не буду випитувати у тебе подробиці, — сказав він. — Але якщо ти хоча б фізично не знаходитимешся поряд з тими, хто
тебе підтримує, ти зламаєшся. Сталкери, що знаходяться в Зоні, мають власні, але дуже схожі проблеми. Найсильніші духом слабіють в умовах самотності. Ти більш самотній в цьому місці, ніж будь-хто інший.
Марк опустив руку і крізь зуби втягнув в себе повітря.
— Я за п'ять років не відкрився жодній людині, — сказав він, гойдаючи головою. — Ні кому. Думав, зможу тримати все
в собі. Навіть пишався цим. Але тоді було простіше. Довкола завжди були люди. Спокійні, цивілізовані люди. І усвідомлення власної таємниці не так сильно обтяжувало. А тут я сам по собі.
— Можу я тебе попросити про дещо? — вимовив Сенатор.
— Про що? — запитав Марк тихо.
— Я прошу довести мене до Заслону.
Марк випрямився і відсунувся від дерева.
— Навіщо? — запитав він.
Сенатор моргнув.
— Я хочу додому.
— Заслін твій будинок?
— Ні, звичайно, — Сенатор сунув руки в кишеню і зробив пару кроків до Марка. — Але там я стану ближче до дому.
Марк спробував оволодіти з круговертю думок в голові. Вийшло не дуже вдало.
— Група вже укомплектована, — сказав він. — Окрім цього, я тебе не знаю, що б ти мені не говорив.
— Наскільки я розумію, головним у вашій групі повинен бути хто-небудь з провідників. Значить, це не ти.
— Не я.
— Отже, він вирішує подібні питання. Запропонуй йому мою кандидатуру як члена команди. Якщо він відмовиться, я піду.
Марк нічого не відповів, і Сенатор продовжував:
— Що до того, що ми з тобою не знаємо один одного, то скажи мені, Марк, чи багато ти розмовляв з іншими сталкерами,
щоб з упевненістю заявляти, що знаєш їх краще, ніж мене?
Ці слова прояснили свідомість Марка. Напружено намагаючись поставити кожну думку на місце, він був вимушений визнати,
що Сенатор насправді став йому більш близьким співбесідником, ніж Борланд або Горіх які його привернули своєю простотою і передбаченістю.
— Що до того, чим я можу стати в нагоді, — як ні в чому не бувало, продовжував Сенатор, оглядаючи нічні околиці. — То
я, що називається, можу відчувати Зону. Дуже добре переношу психологічно будь-які її прояви і адаптуюся до ситуації за допомогою духовного злиття з її суттю. Сталкери
називають це шаманством.
Власну характеристику Сенатор виклав чітко і без тіні роздумів. Марк як і раніше мовчав, і Сенатор закінчив свою
промову:
— Скажу тобі ще одну річ. Як би ти не прагнув забути своє людське єство, я протягом всього часу, що ми проведемо разом,
буду тобі про неї нагадувати. Якщо ти станеш поводитися як машина, то, досягнувши мети, забудеш навіщо до неї йшов. Я зроблю все, щоб не допустити цього.
Невідомо, наскільки Сенатор знав, про що говорить, але, як завжди, безпомилково потрапив в десятку. Марк криво
посміхнувся і вимовив:
— Ти прийнятий. Я поговорю з головним.
— Дуже добре, — сказав Сенатор з незворушним виглядом, немов він іншої відповіді і не чекав. — Тепер раджу повернутися
до багаття, поки наш юний друг не надумався нас шукати.
Зворотний шлях вони виконали мовчки і застали Горіха в безтурботному стані, переглядаючого третій сон. Сенатор розсміявся:
— Ха! Що я говорив? Схоже, один з команди вже трохи нас випереджає. Рекомендую послідувати його прикладу. Виспатися
зараз не зашкодить.
Марк не знайшов в собі сил заперечувати, до того ж в запереченнях не було необхідності. Він просто ліг на землю, поклавши
під голову рюкзак, і схаменувся:
— Зараз моя черга чергувати.
— Спи, — сказав йому Сенатор, сідаючи і протягуючи руки до багаття, як і на початку своєї появи. — Якщо знадобитися мене
змінити, я скажу.
Марк відкинувся на рюкзак, востаннє за цей насичений день подивився на небо і закрив очі. Зізнавшись собі, що він може
не витримати операцію, він відчув себе набагато краще і чесніше з самим собою. З приводу Сенатора, Марк не відчував ніякого хвилювання. Помічник, який здатний у разі чого витягнути всю справу на власних
нервах, просто необхідний. І вперше з тих пір, як Марк з'явився в Зоні, він засинав в компанії сторонньої людини, але з обнадійливою і твердою упевненістю, що він вчинив правильно.

Розділ 6.

Поза законом

До сходу Сонця троє сталкерів підішли до шлагбауму, що служив імпровізованою межею між двома районами Зони. В плані географічних
особливостей, рівня радіації, флори і фауни не було ніяких особливо істотних мотивів ділити Зону на окремі ділянки. Епіцентру, це, зрозуміло, не стосувалося. Причини
лежали в насущній необхідності людини хоч якось позначати межі територій в межах яких вона може відносно вільно мислити.
Ніч пройшла спокійно, як і пробудження. Сенатор не став будити нікого із сталкерів, відсидівши на варті всю ніч,
граючи гілкою і стежачи за багаттям. В будь-якому разі, Марк застав його в тій самій позі, що і напередодні перед сном. За безмовним питанням в очах Марка послідувала безмовна відповідь Сенатора, яка свідчила, що нічого не змінилося.
Горіх, продерши очі, лише почув пару слів пояснень і лише заусміхався. Марк переклав спорядження по-іншому і коротко велів висуватися. Горіх швидко розкидав згорілі головешки, підхопив автомат
і встав прямо, при цьому ані краплі не намагаючись когось копіювати, відчого Марк знову позаздрив його простоті.
Сенатор без зайвих слів прослідував з ним до Звалища, обмежившися в приготуваннях застібанням плаща на додаткові гудзики
і тугіше зав'язавши пояс. Накинувши капюшон, майже повністю приховуючий обличчя, він зайняв позицію в строю праворуч від
Марка все так само перебираючи пальцями гілочку. Горіх, повісивши автомат за плече, йшов так, немов виступав на демонстрації
сталкерских костюмів або на передовій напіввійськового маршу. Усвідомлення важливості майбутньої справи і значимості його, достатньо простого за мірками Зони, але вражаючого в його очах
спорядження натуральним чином звеличило молодого хлопця. Думаючи про знайомих дівчаток і друзяк, залишених ним в рідній
місцевості він, проте, гострозоро стежив за всіма підозрілими явищами. Це було нескладно, враховуючи, що Горіх всі три тижні зонального
стажу провів на Кордоні, лише зрідка заходивши на Звалище, і зміг вивчити місцевість вздовж і поперек.
На шляху Марк локалізував відразу чотири нові Трампліни. Писк детектора аномалій попереджувально сповістив про пастки.
Обкидавши їх болтами, роблячи аномалії видимими для інших, менш вдалих сталкерів, Марк достатньо точно визначив їх межі.
Сенатор мовчки стежив за ним, лише один раз мовчки вказавши гілочкою убік, і Марк скоректував свої розрахунки, вмить здогадавшися,
чого від нього хочуть. Схоже, Сенатор і справді був частково шаманом. Хоча, чому частково? Немає чіткого визначення всьому, на що здатна людина, так само як і меж цим можливостям.
Горіх, який відрізнявся орлиним зором, мовчки оглядав околиці у пошуках матеріальних супротивників, будь то стадо кабанів,
сліпі собаки або озброєна людина. Помітивши в кущах рух, Горіх швидко приготував автомат до бою а в наступну секунду, почувши характерне гарчання, зробив чотири одиночні постріли по мішені. Марк, поглинений знешкодженням
одного з Трамплінів, навіть не помітив кабана в кущах туша якого наполовину показалася з чагарників і залишилася лежати без руху. Сенатор не зреагував взагалі ніяк, тільки обдарувавши
Горіха теплим поглядом, повторно за добу змусивши того почервоніти.
Таким чином, до шлагбауму підійшов не маленький натовп одинаків, а майже команда згрупованих сталкерів, кожен з яких
прикривав інших по своїй лінії.
На місці збору їх чекала вражаюча картина. Між колишнім контрольно-пропускним пунктом і осівшим на одне колесо обшарпаним пасажирським
автобусом, на фоні металевих воріт з намальованими червоними зірками стояло троє чоловік одного зросту, з ніг до голови одягнених в закриті комбінезони найманців з протигазами. В однакових
позах, вони втупилися темними очними ямками масок на сталкерів. Перший тримав в руках снайперський різновид гвинтівки СВУ мк2, яка коштувала достатньо багато, і вважалася рідкістю. Палець
в товстій рукавичці майже лежав на курці. У другого був С14 «Грім», автоматно-гранатометний комплекс дуже серйозне штурмове знаряддя з підствольником. Третій озброївся гладкоствольною помповою рушницею системи «Чейзер-13».
Всі ці деталі Марк помітив автоматично, прикидаючи свої шанси, які виявилися невтішними. Точніше виявилися б при необхідності прийняти бій.
— Вражає, — сказав Марк. — Ще б Танець Маленьких Каченят, і було просто чудово.
Стоячий в центрі найманець прийнявся щось говорити прямо крізь протигаз, енергійно жестикулюючи. Назовні виривалося
лише глухе «Бу-бу-бу». Спокій Сенатора, який з цікавістю дивився на прибульців разюче контрастував з повною розгубленістю Горіха.
— Я повинен щось з цього зрозуміти? — запитав Марк, тримаючись за лямки рюкзака.
Найманець продовжив з великою старанністю, махаючи головою, трясучи зброєю, стукаючи себе кулаками в груди і навіть
один раз перехрестившись. Потім він підстрибнув, розкинув руки в сторони і поклонився.
У Горіха відвиснула щелепа.
Найманець випрямився, стягнув з себе протигаз і з'явившийся перед сталкерами Борланд розреготався.
— Я говорю, Танець з Шаблями нам підійшов би більше, — сказав він, утираючись рукавичкою.
Горіх чортихнувся. Марк кивнув Борланду і оглянув його супутників. «Найманці» теж зняли протигази, і перед сталкерами
з'явилося двоє несхожих один на одного чоловіків. Перший, зі снайперською гвинтівкою, виглядав як голлівудський актор що спеціалізується на ролях суперагентів під прикриттям плейбоя. Вік його приблизно був таким, в якому з футболу перемикаються
на теніс. Аристократичний і трохи пронизливий погляд тонкі губи і окреслене гладке підборіддя довершували образ інтелектуального любителя тонкої роботи.
Інший був його повною протилежністю. Коротко стрижений здоров'як з пухкими щоками і важким диханням, він символізував
собою грубу пробивну силу. Доцього ж він був єдиним, хто чогось прикрасив собі обличчя вугіллям додавши ряд паралельних темних бойових смуг, і залишалося тільки дивуватися, що в його могутніх лапах немає шестиствольного
кулемета. Проте, в його очах світилася майже дитяча простодушність. За спиною у нього висіла якась додаткова зброя. Судячи з перетягуючих грудну клітку ременів, ще щонайменше два стволи.
— Будемо знайомі — сказав Борланд. — Хлопець з гвинтівкою — Технар. Жартувати з ним не треба взагалі.
Технар прикрив очі і поволі кивнув.
— Горилу з шотганом звуть Патрон, — вказав Борланд на другого. — З ним жартувати можна. Але, після того, як ви це зробите,
він швидко знайде спосіб переконати вас, що краще б ви жартували з Технарем.
— Гаразд, Борланд, — сказав Патрон, посміхаючись, відчого його щоки стали ще товще. — не лякай своїх друзів.
— Тепер ми всі станемо друзями, — сказав Борланд і подивився на Сенатора. — А це що за фрукт?
— Це Сенатор, він виявив бажання йти з нами, — сказав Марк, кусаючи губи в неприємному очікуванні.
— З нами? — перепитав Борланд. Він моргнув, смикнув головою, немов відгонячи муху, і потер долонею лоб. — Та без питань!
Хай йде.
Марк в подиві подивився на нього.
— Дійсно? — запитав він. — Ти його приймаєш?
— Звичайно, — сказав Борланд. — Які проблеми, чи не так?
Марк перевів погляд на Сенатора, і той ствердно підняв брови.
— Ну добре, — сказав Марк. — Значить, ми підемо вшістьох.
— Поясни хлопцям план, так би мовити, з перших вуст, — вимовив Борланд.
— Так. Значить, справа ось в чому, — Марк провів язиком по зубах і зітхнув, збираючись з думками. — Нам потрібно відвідати
всі місця Зони на південь від Заслону і зібрати потрібну інформацію в наукових лабораторіях, точне місцезнаходження яких я вказуватиму після прибуття. Потім ми йдемо до Заслону і знімаємо його способом, який стане
відомий після відвідин всіх потрібних місць. На цьому мета закінчується.
— Ви зрозуміли, хлопці? — Борланд перевів погляд на товаришів.
— Я все зрозумів, — сказав Патрон. Технар лише в черговий раз кивнув.
— Відмінно, — сказав Борланд і знову звернувся до Марка. — Тепер скажи, що ти можеш їм запропонувати.
— Що саме? — запитав Марк. — Я ж не знаю, що ти їм сказав.
— Ні, важливо інше. Що можеш запропонувати їм ти? — запитав Борланд.
Марк подивився на Технаря і Патрона у пошуках хоч якихось натяків, але зустрів тільки уважні обличчя. Він знизав плечима
і відповів:
— Дорогі артефакти. Шанс дізнатися, що там, за Заслоном. Більше нічого запропонувати не можу.
— Відмінно, — задоволено сказав Патрон. — Артефакти. Це добре.
І він сплюнув собі під ноги.
— Значить, йдемо? — запитав Марк.
Технар підняв вгору два пальці.
— У мене питання, — вперше подав він голос. — Куди конкретно ми підемо? Перерахуй місця, будь ласка.
— Агропром, Темна Долина, Янтар і Червоний Ліс. — відповів Марк.
Технар відвернувся, і Марк так і не зрозумів, чи задовольнила його відповідь.
— Так, з цим покінчили, — сказав Борланд. — Бачу, екіпіровка у вас непогана. Зброю я зараз дам, як і обіцяв. Патрон!
Патрон витягнув із-за спини один із стволів і передав Борланду.
— Марк, це твоє, — Борланд протягнув Марку зброю. — Німецька штурмовушка ГП-37, для тебе саме те. Не важко?
— Ні, — сказав Марк, оглядаючи зброю. Таке він бачив вперше, але витончена гвинтівка йому відразу сподобалася. — Чим
стріляти буду?
— Хто у нас в групі Патрон? Ось у нього патрони і візьмеш. Горіх, у тебе що? Все та ж чортівня, якою ти мені вчора в
спину тикав? Малюк, вона ні на що більше і не годиться. Вона збивається і гріється як паровоз. Дай сюди.
Стоявший весь час мовчки Горіх, віддав Борланду автомат, який той безцеремонно викинув в кущі.
— Я не розбираюся в зброї, як всі ви, — сказав він, потупившись. — Мені тільки «калаш» і знайомий.
— Ну так буде тобі «калаш». Патрон, порадуй хлоп'я пиріжком.
Патрон оцінююче поглянув на Горіха, задоволено крякнув і витягнув із-за спини другий ствол що виявився останньою моделлю
Акм 74/2.
— Тримай, — подав він автомат обрадуваному Горіху. — Цей набагато краще, ти вже мені повір.
Горіх притиснув автомат до себе, як кращого друга.
— І хто у нас залишається? — запитав Борланд, дивлячись на Сенатора. — Для тебе зброї немає. Не припасли, ти вже пробач.
— Все гаразд, — заспокоїв його Сенатор. — Я не користуюся вогнепальними видами.
— Пацифіст, чи що? — недовірливо подивився Борланд. — Ну, справа твоя. Підеш в середині. У кого які питання?
Сталкери мовчки дивилися на Борланда, і він махнув рукою.
— Висуваємося, — сказав він.
Шестеро несхожих один на одного людей ланцюжком почали рух у бік Агропрома. Борланд йшов ведучим, за ним топав Патрон,
стискаючи широкими долонями «чейзер». За його спиною майже не було видно Горіха уважно оглядаючого пагорби в приціл нового автомата.
Марк йшов за Горіхом, оцінюючи зібрану групу. Нічна напруга пройшла. Вчорашній емоційний спалах розрядив її, і сталкер
знову був поглинений власним завданням, не відчуваючи анінайменших ознак знітення. Із задоволенням Марк прийшов до висновку, що поки все йде просто чудово. Група зібрано і процес нарешті пішов. Все йде
відмінно. Скоро він отримає відповіді на всі питання.
Ішовший вслід за Марком Сенатор ступав нечутно, іноді проводячи пальцями по кінчиках стеблинок високої трави. В застебнутому
плащі, в накинутому капюшоні, без зброї і спорядження, він виглядав новим різновидом місцевих жителів Зони або черговою інкарнацією зламу — людиноподібної істоти, у якої одна з передніх кінцівок була жахливо деформована і служила
як ударний молот для того, щоб крушити ходячу здобич. Відчувати Сенатора за спиною було одночасно і добре, і погано, але Марк знав, що він є останнім штрихом до того, на що звичайно
уваги не звертають. Сенатор таємничим чином створював атмосферу, енергетичну оболонку в якій можна було мислити в потрібному напрямі. Тим більше що останнім йшов Технар, байдуже дивлячись на решту членів команди,
і відчувати спиною його погляд було не з кращих, хоча Марк і не міг сказати безумовно, чим Технар йому не подобається.
До входу на територію НДІ «Агропром» дісталися без пригод. Борланда це насторожило. В західному районі Звалища непрошених
гостей вистачало, оскільки місцевість була усіяна не технікою і не купами металевого лому а залишками будматеріалів — довкруги були уламки бетонних блоків, похабцем скинутих з ватажівок ще при першому вибусі, прогнилі
дошки, шматки цегли і каменя, щебінь, вугілля і пісок. Пісок давно рознесло вітром по всьому Звалищу а вугілля розтягнули за перший же рік, встигнувши навіть пару тижнів за нього повоювати. Радіоактивний фон не перевищував
допустимої за мірками Зони норми, так що будівельний непотріб біля дороги на Агропром був відмінним місцем для укриття і
раптової засідки. Навколишня місцевість прострілювалася аж до пагорба, за яким починалася територія що належить Бару, тобто практично до центру
стоптаного квадрата Зони. Отже мало хто міг пройти до Агропрома з боку Кордону не ризикуючи напоротися на засідку мародерів, хоча часто там можна було побачити і мирних сталкерів, перекурюючих під час
переходів. Борланд завжди дивувався, чому ця місцевість ще не була окупована жодним кланом. Якби він створював власний, обов'язково б розташувався в цьому місці.
Біля бетонних блоків не було ніякого руху. Вся група за наказом Борланда виконала перед цим сто метрів повзучи і залягла
в укритті. Перед ними розкидалися західні околиці Звалища. Правіше красувався величезний залізничний ангар в якому можна було зустріти повний набір неприємностей, від маленьких до великих. З ангара у бік Агропрома були прокладені
рейки, що зникали в глибинах напханого аномаліями тунеля, через який Борланд не пішов би ні за які пряники. Тут і там на рейках стояли пофарбовані червоно-коричневою фарбою вантажні вагони, їх мародери прошерстили в перші ж місяці свого
прибуття в Зону. Борланд, який не застав ті часи, почув про це від одного з провідників коли язик тих ще можна було розв'язати пляшкою горілки.
Прямо перед ними булькало радіоактивне озеро, в єстві, дрібна і широка калюжа, в середині якої підносився почорнілий,
грубо сколочений дерев'яний хрест. В його центрі був прибитий протигаз. Подібні могильники можна було зустріти по всій Зоні, це був найшанобливіший спосіб поховання віддавшого за тебе життя, друга або
лідера клану. В даному випадку означало, що тіло просто розчинилося в озері оскільки ховати за всіма правилами в Зоні дуже незручно. Але знаходилися сталкери, для яких подібний ритуал був останньою
можливістю не здичавіти і зберегти в собі щось людське. Іноді біля хреста був закопаний ящик зі всім спорядженням що залишилося у загиблого. У разі потреби сталкер, знаючий про схрон, міг скористатися ним для поповнення власних запасів
— так покійний товариш допомагав тим, що залишилися в живих і після своєї загибелі. Шерстити схрони без нагальної необхідності вважалося крайньою гранню мародерства — за подібне святотатство клани могли оголосити
війну зухвалому беззаконню.
У Борланда у зв'язку з озером Звалища були власні спогади про те, як він в спробі втекти від клану «Воля», у яких за
замовленням торговця вкрав відмінний захисний костюм СЄВА, повністю розстріляв всі патрони і єдиним місцем де можна було збити гонитву із сліду, стало саме озеро. Оскільки СЄВА була повністю герметичною і включала систему дихання
із закритим циклом, Борланд занурився в озеро з головою і завмер на дні. Не маючи нагоди хоч якось дізнатися про наміри і положення «Волі», Борланд просто вичікував, вичікував довго, поки
прилегла до костюма тканина не почала розм'якшуватися і тріщати. Він вже знав що зовнішні шари костюма википіли і окислились дочиста. Випірнувши і вийшовши з озера, Борланд якийсь час не міг зрозуміти,
чи дійсно він на поверхні — зовнішнє скло шолома розплавилося і обліпило внутрішнє непрозорим шаром кварцу понизивши видимість до нуля. Лише помахавши руками, він не знайшов опору навколишнього середовища і зрозумів, що вже знаходиться
на повітрі. Зробивши навмання кроків сорок, щоб достовірно виявитися на землі, навіть ризикуючи вступити в аномалію Борланд намацав бетонний блок і з силою розбив шолом об гострий кут. З четвертого разу вдалося зняти частину переднього уламка,
після чого можна було хоч трохи бачити. «Волівці» пішли, вони так і не знайшли його. На горизонті не було ні душі. Борланд трохи покачався в бруді, щоб частково розбавити ним пріючі краплі болотяної шиплячої рідини, і протягом години
йому вдалося здерти з себе костюм по шматках. Завдання було провалено, але він залишився живий.
Ліворуч від озера тягнулася асфальтова дорога на Агропром. Над її серединою висіла легендарна Пташина Карусель. Легендарна тому
що була постійною і не мінялася після викидів. Іноді в неї забрідали кабани чиї висчачі туші, піднімало в повітря, закручувавши в спіраль із страшною силою і розривало на найдрібніші клаптики.
Часом туди засмоктувало каркаючих ворон, що кружляються над аномалією у пошуках готової здобичі у вигляді нашаткованої
чорнобильської свинини.
Борланд чекав довго, припавши до прицілу штурмової зброї. Отримана два місяці тому у «долгівців», вона було неефективна
на такій дистанції, зате можна було у разі чого зробити залп з підствольника. Основним бойовим вектором зараз був Технар, проводячий оцінку місцевості через оптику снайперської гвинтівки. Марк теж оглядав
видимі точки через перехрестя прицілу власної ГП-37, відкривши нове для себе явище, що стріляти на відстані набагато легше, коли не дивишся ворогу в очі і він тебе не бачить. Виявися зараз перед ним голова
супротивника, про якого знаєш достовірно, що він уб'є тебе без причини, Марк вистрілив би не замислюючись. Усвідомлення цього породило в ньому дивне відчуття, яке у іншої людини могло дуже скоро перерости в азарт. Марк навіть піймав
себе на думці, що всі проблеми в експедиції можна буде вирішити от так — з безпечного місця, з могутньої зброї будучи одягненим в захисний костюм, в оточенні напарників. Без зближення з ворогом. Покидати зручну позицію не хотілося.
Лежавший поряд Горіх поволі описував дулом автомата дугу градусів в двадцять, хоча пуття від «калаша» в такій ситуації
було мало. Марк подумав: що, якщо Горіх саме зараз випробовує той самий стан в якому людина в прицілі здається не більше ніж мішенню в тирі, за яку випаде подарунковий пакетик чіпсів, і де вартість
пострілу не перевищує ціни трьох сигарет?
Сенатор же дивився взагалі в іншу сторону, на ангар, і Марк знову задумався, чому Борланд прийняв його в групу — невідомого
сталкера, беззбройного і, що саме головне, без жодного захисту. Як би Сенатор не відчував Зону в цілому і аномалії зокрема, це не врятує його від радіації. Марк розумів, що відповіді
прийдуть зразу ж, коли питання встане найбільш гостро, і гадав, чи не принесуть нові факти нові проблеми.
Чего можна чекати від сталкерів, що уявили себе шаманами? І наскільки це різниться з вчинками, на які здатні ті, хто дійсно
цими шаманами є? Не брати до уваги наявність у Сенатора власних інтересів Марк не міг.
Патрон ні про що не замислювався, оскільки лежав на спині, дивлячись в ту сторону, з якої вони прийшли. Заряджений «чейзер»
був напоготові пригостити дробом випадкового кабана, що вискочив з кущів.
Нарешті Технар підняв вгору великий палець і Борланд коротко скомандував вголос рухатися далі.
Сталкери минули бетонне укриття, пройшовши по білому вапну і щебеню. Обережно обійшовши Карусель, вони вийшли до металевих
розкритих воріт, які блищали, немов були встановлені вчора. Марк лише на секунду затримав на них погляд і рушив далі. Група пройшла мимо іржавого «Запорожця», від якого залишився лише
каркас з рваними сидіннями усередині салону, і лічильник Гейгера у Борланда сповістив коротким звуком про те що розглядати залишки того що колись вважалося модним транспортним засобом не варто. На щастя, Борланд не належав до оригіналів,
що ставлять на свої детектори реалтони, відчого техніка біля аномалій починала весело переливатися мобільними мелодіями.
Асфальтова дорога незабаром розгалужувалася. Права частина йшла майже паралельно виринаючим з тунеля залізничним коліям,
які закінчувались на території господарської частини НДІ. Борланд повів групу по лівій дорозі що йшла до адміністративної будівлі. Пройшовши мимо старого автобуса, сталкери вишли до білого плиткового паркану. Це була
кутова частина наукової території, упоперек дороги підносився відкритий шлагбаум, за яким виднілися радіаторні грати бензовозу
що втупився на сталкерів вимерлими фарами. На невисокому стовпі біля шлагбауму були встановлені з десяток прожекторів в два
горизонтальні ряди, розбиті і з дротами, що стирчали.
Ступивши на територію інституту, Борланд обережно озирнувся, потім жестом показав слідувати за собою. Зліва знаходився контрольно-пропускний
пункт, нині залишений без яких-небудь меблів. Праворуч був паркан з білої цегли, кут якої обсипався роблячи видимою стоячу за ним дерев'яну вежу. Борланд пішов уздовж паркану.
— Чому тут так тихо? — запитав Марк. — Це нормально?
— В Зоні своє розуміння нормальності, — відповів Борланд і у цей момент мимо його вуха просвистіла куля, і вдарила в
забитий наглухо сміттєвий контейнер.
Звук пострілу прийшов миттю пізніше. Сталкери миттю зламали стрій: Борланд впав на землю, потягнувши Марка за собою, і вони
разом сховалися за контейнером. Патрон повалився на асфальт, по дорозі заграбаставши рукою Горіха і кинувши його на узбіччя.
Сенатор вже обережно опустився біля протилежної стіни, а Технар зайняв позицію на тому ж місці, на якому стояв.
Помітивши, куди потрапила куля, Борланд швидко вирахував місцезнаходження стрільця. Вогонь вівся з боку будівлі інституту,
яка стояла правіше від їхньої останньої траєкторії. Із-за сміттєвого контейнера він міг бачити товаришів через перехрестя дороги
але стрілець знаходився за його спиною.
Технар почав тихо відступати назад. Щоб отримати можливість без страху засікти розташування супротивника, йому потрібно
було пройти до самого шлагбауму і рухатися уздовж іншої стіни, де, можливо, зустріти ворогів на близькій дистанції і Борланд це знав. Проте, іншого виходу не було. Він зробив декілька знаків, і Технар з Патроном почали відходити назад
до входу на територію. Не встигли вони пройти і половину дороги, як пролунав новий постріл, вже з боку КПП.
— Мать твою, — проскреготав Борланд, перекручувавши затвор «Грому».
Технар і Патрон впали і сховалися в кущах, наскільки це було можливо. Судячи з того, як сіпнувся Патрон перед падінням,
було ясно, що куля пропорола самий край його захисного костюма. Борланд відштовхнув Марка за останній безпечний ріг контейнера і зробив декілька пострілів у бік шлагбауму. Вся його команда
була в зоні обстрілу другого снайпера, тому його було слід примусити відступити за всяку ціну. Під прикриттям вогню Борланда Технар і Патрон дісталися до тісної ніші в стіні і залишилися там. Мовчазний Сенатор, і
закривший голову руками Горіх як і раніше були наступними по рахунку чудовими мішенями, і було потрібно терміново щось
робити.
Якщо зараз з третьої сторони з'явиться новий снайпер, експедиції наступить швидкий кінець. Крім того, звуки пострілів в
сукупності із способами ведення вогню наводили на дуже неприємні роздуми, однозначно вказуючи на те, ким були супротивники.
Стріляли з автомата Калашнікова, явно оснащеного снайперським прицілом. В Зоні був тільки один сорт бійців, які користувались
подібними штуками. Борланд був морально готовий протистояти будь-якому клану, але тільки не цій загрозі.
Залишалось одне. Борланд розраховував, що Технар вірно зрозуміє його дії. Другого снайпера потрібно було знешкоджувати
хоча б на секунду, щоб дати Технарю шанс перехопити лінію вогню і узяти під контроль простір.
Марк подумав про те ж. Не чекаючи наказу, він почав стріляти у бік другого снайпера. Борландове ліве вухо миттю заклало, він
насилу подолав бажання примружитися. Технар висунувся з укриття, сів на одне коліно і підніс гвинтівку до очей. Марк припинив вогонь. Крізь приціл він побачив, як з вікна КПП висунулася рука із зброєю. Короткою чергою Марк прострілив
руку ворога і почувся дикий крик. Снайпер, очевидно, знаходився не під вікном, а праворуч від нього. Зігнувшись в агонії і притискуючи до себе прострілену руку, він на мить показався у віконному отворі і залпом з СВУ Технар
убив його.
У Марка на секунду потемніло в очах, але він швидко опам'ятався.
— Один готовий! — крикнув він і Борланд гмикнув.
Технар і Патрон знову почали рух до шлагбауму. Марку залишалося тільки їх прикривати. Варто було їм завернути за ріг,
як пролунав постріл з «чейзера Патрона» і почувся чийсь відчайдушний крик.
Борланд втягнув в себе повітря, і у цей момент Горіх різко схопився з асфальту. Підкравшися до кута стіни біля перехрестя,
він висунув автомат і почав стріляти усліпу по точці першого снайпера одночасно міняючи положення ствола по вертикалі і поступово висовуючи голову. Борланд не встиг здивуватися такому простому
і ефективному рішенню, як вчинив так само. По двох мішенях снайпер не потрапить при всьому бажанні — зрозуміло якщо він був один. Ризик був вартий того, оскільки рівень професіоналізму стрільців залишав бажати кращого.
Суперник встиг відскочити назад, але рух ствола все ж таки видав його — він знаходився на даху будівлі. Звук рушниці
Патрона відволік його, як, очевидно, Горіх і розраховував. Патрони у «калаша» закінчилися швидко, і Горіх прийнявся міняти
обойму. На даху як і раніше виднілася частина ствола, і Борланд, уважно прицілившися, пострілом примусив зброю підстрибнути, сподіваючись,
що вона стукне снайпера по лобі. Безглуздо, звичайно, але принцип грабель ефективний стільки скільки існує сільське господарство.
Борланд кинувся до будівлі, швидко подивившися по сторонах. Нікого не було. Він побіг вгору по сходинках, не зустрівши
жодної живої душі. Слід було перехопити стрільця до того, як він змінить позицію. Перевівши «Грім» в режим одиночної стрільби
він дістався до останнього сходового прольоту, ведучого на дах, і обережно виглянув.
«І яких дітей тільки в Зону не заносить», — подумав Борланд. Снайпер тупо сидів прямо перед ним, спиною до нього, навіть
не подумавши про такий поворот подій.
— Хаджа-Баджа! — гаркнув Борланд.
Снайпер вихопив пістолет, схопився і обернувся. Борланд від пояса вистрілив з «Грому», потрапивши в захищені бронежилетом
груди. Супротивник охнув і зробив пару кроків назад, до краю. Знизу, з боку контейнера, його підкосила куля Марка і він впустив пістолет. Борланд двома новими пострілами довершив потрібний імпульс, і снайпер з криком полетів з даху на
асфальт.
Борланд акуратно наблизився до краю. Подивився вниз. Марк з Горіхом стояли внизу з автоматами напоготів. Борланд зробила
торжествуючий жест і спустився до них по сходах.
Внизу його чекали Патрон і Технар.
— Все чисто? — запитав він.
— Чисто, — відповів Патрон. Його комбінезон був злегка порваний з правого боку, але сам він не постраждав.
— Дякую всім, всі молодці, — сказав Борланд, перезаряджаючи зброю. — Що там у вас відбулося?
— Один ховався за бензовозом, я приклав його відпочити, — відповів Патрон, показавши «Чейзер».
Борланд кивнув і перевів погляд на Марка.
— Відмінно спрацьовано, — сказав він. — Горіх, до тебе це теж відноситься.
Всупереч очікуванням Борланда, Горіх не розцвів як травнева троянда, а стримано кивнув. Дорослішає хлопець.
— А ти, друже, не те щоб сильно допоміг, — сказав Борланд виникшому поряд Сенатору. — Проте вже добре, що копита не відкинув.
І взагалі, що ти тут робиш без зброї?
Здавалось, він тільки зараз зрозумів, що це питання потрібно було задати раніше. Марк приготувався почути, що скаже Сенатор,
але ніякої відповіді не послідувало. Натомість Борланд, немов забув, про що питав, обернувся до Технаря.
— Що знайшли? — запитав він.
Технар мовчки протягнув два посвідчення, на які Горіх подивився з широкими очима.
— Сержант Льовчук, — сказав Борланд і подивився друге. — Рядовий Міхедов. Дуже цікаво.
Марк з Горіхом переглянулися. Горіх почав:
— Так це були...
— Військові, — закінчив Борланд, постукуючи посвідченнями по долоні. — Ми з вами, друзі мої, в якості першого супротивника
зустріли військових. Форма мені дещо сказала, як і ці «калаши» зі встановленою оптикою.
Настало мовчання.
— І що тепер? — запитав Марк.
— Нічого, — відповів Борланд. — Вони напали першими.
— І кого влаштує це пояснення?
— А нічого нікому пояснювати не доведеться, — сказав Борланд і подивився на мертвого снайпера, чиє тіло застигнуло в безглуздій
позі. — Вони не зачищали місцевість, діяли непрофесійно і не по статуту. Двічі вистрілили зненацька і нікого не зуміли вбити. Це не просто військові.
— Дезертири, — підвів підсумок Технар.
— Точно. Дезертири. А значить, люди позазаконом, — сказав Борланд.
— Яким законом? — тихо запитав Марк.
— Будь-яким законом. Будь-я-ким. Вони злочинці за законами держави і, утікши в Зону, себе добровільно засудили. Назад із
Зони можна вийти тільки через сталкерскі канали, а у дезертирів їх немає. Їм всі вороги — сталкери, військові, торговці.
— Але чому вони втекли? — запитав Марк, не відводячи погляду від тіла дезертира. — Може, вони просто хотіли вижити.
Сховатися тут.
— Я не буду переконувати тебе, друже, — м'яко вимовив Борланд. — Навпаки, при всіх членах команди визнаю, що ти маєш
рацію. І що далі?
Марк не знайшов відповіді.
— Вони влаштували засідку, — продовжував Борланд. — Вони стріляли в нас. Ми були вимушені відкрити у відповідь вогонь.
Ти можеш запропонувати інший варіант?
— Але могло ж бути так, що вони просто хотіли налякати нас, — говорив Марк. — Ти сам же говориш, що вони стріляли першими,
але нікого не убили. Можливо...
Він не договорив. Борланд зробив крок до нього і опустив руку йому на плече.
— Запам'ятай своє питання, Марк, — сказав він. — Задай його собі, коли проведеш декілька днів в бойових умовах Зони.
Вони стояли, оточені рештою команди. Нарешті Марк закрив очі, а коли відкрив, в них читався колишній спокій.
— Все? — запитав Борланд. — Підемо далі?
— Підемо, — відповів Марк.
Борланд кивнув, ще раз подивився на обличчя сталкерів і прочитав в них готовність.
— Ми зовсім близько, — сказав він. — Майже біля мети.
Він попрямував назад до сміттєвого контейнера, повернув за нього і зупинився у відкритого люка. Марк навіть не усвідомив
відразу, що під час перестрілки ховався в метрі від діри в асфальті. Нічим не прикритий вхід в підземелля Агропрома манив і застерігав його одночасно. Момент істини наближався. Скоро стане
ясно, наскільки план виправдав себе.
Дочекавшись, поки сталкери підійдуть ближче, Борланд вказав дулом автомата вниз.
— Ласкаво просимо в X-17, – сказав він.

Розділ 7.

X-17

Першим спустився Патрон. Здоров'як виконав шлях вниз по вбитих в бетон металевих скобах і встав обома ногами на проржавілі
грати. Розвіяти непроглядну пітьму дозволив потужний ліхтар промінь якого висвітив стіни довгого коридору з купою електрощитків, закритих ящиків, звисаючих дротів і різних технічних
приладів невідомого призначення. Слідом спустилася решта команди.
— Ось ми і на місці, — сказав Борланд, що виявився внизу останнім. — Зараз в гру вступає наш неперевершений Марк. Всім
слухати його вказівки.
Марк обернувся до нього і зустрів спокійний погляд ведучого.
— Ти що маєш на увазі? — запитав він.
Стоявший поряд Технар усміхнувся куточком рота.
— Тобто? — перепитав Борланд. — Ти хотів потрапити в підземелля Агропрома. Ми в підземеллях Агропрома. Тепер роби
те, заради чого ми сюди прийшли. Чим би це не було. Шукай свої наукові дисертації, або що там у тебе. А ми тебе дружно підтримаємо. Правда, хлопці?
Технар і Патрон дружно відповіли «Так», а Патрон додатково енергійно закивав.
— Ти мені говорив, що вже був в цьому місці, — сказав Марк.
— Я? — здивувався Борланд. — Та надоведи Боже! Я тільки спускався через цей люк і стояв там, де ми стоїмо зараз, коли
по потребі ходив. Патрон, не стрибай так, то давно було... Але щоб заповзати в нетрі, звідки ніхто не повертався — слуга покірний,
не маю бажання. Було б кого першим пустити — пішов би, а сам. Нєєєє.
Борланд замотав головою.
Марк подивився в пустку коридору у пошуках подальших зачіпок. Мла невідомості ніяк не відповідала на його безмовні запити,
немов глузуючи з нього. Знову подивившися на сталкерів він особливо гостро відчув відособленість команди від нього самого, і роздратування знову почало роз'їдати його душу. Борланд,
Патрон і Технар в своїх костюмах найманців, з своїми так далекими від його ідеалів приземленими цінностями з відвертим знущанням нахабно вирячились на нього, як на школяра, і молот ненависті почав бити в його мозок.
Недарма вічний провідник Кордону, Бергамот, заслужив свою репутацію. За той тиждень, що Марк ходив по Зоні, немолодий
провідник залишався єдиним, хто помітив у молодого сталкера схильність до обачливої агресії до всього що ставить під сумнів успіх його дій, якими б вони не були.
Зробивши крок, Марк врізав Борланду в обличчя, вклавши в удар всю швидкість. Не встигли зійти усмішки з облич Технаря і Патрона,
як Борланд відкинувся назад і стукнувся потилицею об скоби, що служили сходами в підземелля. Сталкери вмить замовкли Борланд приклав руку до носа і подивився на свої пальці, які забарвилися кров'ю.
— Проте, — поволі вимовив він. — Мені варто було б пам'ятати, який у тебе удар.
Горіх стривожено поглянув на Марка, обличчя якого після проведеного сталкером випаду нічого не виражало.
— А тобі, — продовжив Борланд, витираючись рукавом комбінезона. — Тобі теж потрібно запам'ятати, що значить бити ведучого.
І він подався вперед з нехорошою темнотою в очах.
— Зараз ведучий я, — сказав Марк, не рушаючи з місця. — Як ти сказав сам, вся група тепер виконує мої вказівки.
— Невже? — проскреготав Борланд, але все таки зупинився.
— Тому ти пристібуєш нижню губу до верхньої і не відліплюєш її до окремого розпорядження або ж без крайньої необхідності, —
сказав Марк змінившимся голосом, від якого Горіху знадобилося все самовладання, щоб не відсахнутися. — У разі виникнення проблем будуть швидко знайдені способи їх усунення. І багатьом з присутніх вони можуть не сподобатися.
Борланд сперся руками об коліна, опустив голову, помотав нею і усміхнувся.
— Дозволю собі відліпити одну губу від іншої зважаючи на появу згаданої крайньої необхідності, — сказав він з гіркою усмішкою. —
Яка полягає в тому, щоб сказати тобі дещо, — він сплюнув і відкашлявся. — Я дещо поспішив коли запропонував зробити вигляд, що ти можеш бути ведучим. Ведучий може бути тільки один.
— У такому разі я зроблю вигляд, що протягом експедиції їм можеш бути ти, — продовжував Марк в тій же позі. — Так само,
як прикинуся, що дійсно вважаю всіх нас командою. І знову не згадуватиму вголос що ти включив в команду двох чоловік, не перевірених мною, і обговорював з ними умови, які також мені невідомі. А зараз
встань і поводься як людина, а не худоба.
Кров кинулася в голову Борланду і його очі спалахнули люттю.
— Ти хочеш зробити це особистим? — запитав він.
— Я хочу обійти три точки Зони і зупинитися в четвертій. І для цієї мети ніхто не завадить мені розпустити всіх присутніх
і набрати команду наново. А якщо з цим у когось проблеми, я хочу знати про це зараз — Марк обвів сталкерів поглядом. — У такому разі ми з вами трішки повоюємо. Результат я не беруся передбачити. Виживші топтатимуть Зону, знаючи, що довіряти нікому в цьому світі не можна. Є охочі?
Настало важке мовчання, яке першим перервав Патрон.
— Жодних проблем, Марк, — сказав він. — Якщо, звичайно, в кінці шляху ми знайдемо добрий хабар.
— Хабар я гарантую, — відрізав Марк і поглянув на Технаря. — Ще питання?
— Я за те, щоб рухатися далі, — відповів Технар.
— Сенатор, Горіх, є зауваження?
— Ніяких зауважень, — сказав Сенатор, з-під капюшона якого була видна тільки вольова щелепа.
— Все гаразд, Марк, — вимовив Горіх.
— Твоє слово? — звернувся Марк до Борланда.
— Йдемо так йдемо, — відповів той, морщивши ніс і все ще намагаючись опам'ятатися після удару. — Мені і самому цікаво,
чим все це закінчиться.
— Тоді на правах ведучого на цьому відрізку експедиції я наказую йти за мною, — сказав Марк вже спокійніше, але з колишньою
наполегливістю. Сталкер обернувся, включив власний ліхтар і рушив в глибінь коридору, тримаючи руку на стволі гвинтівки.
Решта переглянулися і послідували за ним.
— Скажіть, бос, — запитав Патрон. — А що ми шукаємо?
— Нам потрібне будь-яке наукове устаткування, — відповів Марк. — Поки що йдемо разом, при необхідності розділятимемося
на групи. Хто знайде будь-який комп'ютер, будь-який папір, будь-яку шафу, той кличе мене.
— Згода, бос, — викарбував Патрон.
— Я знайшов порожню сірникову коробку, — подав голос Борланд, що плентався в самому хвості. Промінь його ліхтаря танцював
по підлозі під його ногами. — З картинкою, з виглядом на Прип’ять. Ей, командир! Потрібно б перевірити раптом ворожі інтервенти залишили на ньому послання невидимим чорнилом.
— Ти не дуже сильно його стукнув? — пошепки запитав Горіх.
— Шкоди від цього не буде, — відповів Марк, вихоплюючи ліхтарем розкурочені конденсаторні катушки, що лежали на половині
залізної лави. Друга половина була сплюснута і вивернута вгору під кутом, хижо виблискуючи в просторі гострими скалками.
— Хто міг зробити таке? — звернув увагу Горіх.
— Будь-який монстр, у якого вистачило б сили, — пояснив Сенатор, дивлячись на зкорчену лаву. — Але на практиці — небагато.
Кровосос би видер лаву цілком. Псевдогігант розплющив би зверху. Проте навіщо це робити? І подивися як дивно вона пошкоджена. По ній ударили збоку з величезною енергією, чимось важким і масивним. Сумнівів немає, це зробив
злам.
— Злам може бути тут? — у Горіха побігли мурашки по спині.
— Ніхто не знає, де мешкають злами, — сказав Сенатор. — Цілком імовірно, що в підземеллях. Його величезна кінцівка здатна
пробити стіну.
— За законом фізики зворотна віддача повинна діяти на самого злама, — сказав Марк, поволі рухаючись вперед по коридору.
— Повинна, але не діє, — уточнив Сенатор. — Є думка, що злам не б'є, а задає точку в просторі, який з силою притягує
до себе його важку кінцівку. Так здійснюється удар. Керування тяжінням дозволяє йому скільки завгодно стискати кінцівку в розмірах і утримувати її звисаючою, щоб ховати під
одягом і виглядати, як звичайна людина.
— І що буде, якщо його клішня не дотягнеться до цілі? — запитав Горіх, освітлюючи променем ліхтаря стелю і уважно її
вивчаючи.
— Вона відірветься.
— Серйозно?
— Не знаю. Це всього лише теорія.
— Навіщо тоді злам бив по лаві?
— Очевидно, на ній знаходилася здобич, — прорік Сенатор незворушно. Горіх замовк.
Марк дійшов до кінця коридору. В кутку лівої стіни був прохід, поряд з яким валялися вирвані з петлями залізні двері.
Марк зупинився в проході, посвітив ліхтарем на гвинтові сходи, що йдуть вниз, потім по сторонах, і, нарешті, вниз.
— Сенатор, — покликав він. Сталкер в плащі нечутно виник поряд, поглянув під ноги і опустився навпочіпки. Горіх теж підійшов
і на мить його обійняв страх, коли він побачив кривавий слід що починався на високому порозі в проході і йшов по сходах донизу.
— Кров свіжа, — сказав Сенатор. — І людська.
Патрон сильніше стиснув «Чейзер».
— Чому слід починається звідси? — запитав Горіх.
— Тіло волочили від лави. Поспішно. Бачите, який високий поріг у проході? Сантиметрів тридцять. Жертву випадково стукнули
об поріг і розбили голову. А може, навмисно.
— Як давно це могло бути? — запитав Марк.
— Зовсім недавно, — відповів Сенатор. — Не більше декількох хвилин тому.
— Хвилин? — перепитав Марк.
— Злам звичайно поїдає здобич на місці. Хтось або щось налякало його, і він вирішив відступити подалі, узявши тіло із собою.
Думаю, я не помилюся, якщо скажу, що за останні півгодини єдиний шум був викликаний нами самими коли ми почали стріляти вгорі.
— Але він вже був в безпеці тут, в коридорі, — сказав Горіх, боязко поглядаючи вниз. — Ніхто ж сюди просто так не спускається.
— Значить, його спокій був порушений не тільки вгорі, але і тут, в цьому місці, — підвів підсумок Сенатор.
— Так ти хочеш сказати, — почав говорити стоявший осторонь Борланд. — Що злама налякали саме ми, коли спустилися?
— Так. Спочатку, коли пролунали постріли, злам зачаївся. Потім, коли ми спустилися, він похапки поволочив здобич в затишне
місце. Йти йому було нікуди, окрім як далі по коридору.
Сенатор випрямився, все ще дивлячись на кров.
— Боюся, що, поки ви з Марком з'ясовували відносини біля сходів, злам весь цей час знаходився в коридорі, — додав він. —
Метрах в сорока. Зараз він сховався.
Післе напруженої паузи Борланд вилаявся.
— Проте, він вам допоміг, — сказав Сенатор. — Ким була його здобич? Хто міг опинитися в коридорі у момент перестрілки
вгорі? Прошу врахувати факт влаштованої засідки.
— Хтось з дезертирів, — сказав Патрон.
— Так, це був дезертир. Якби він не наткнувся на злама, то виліз би з люка за вашою спиною в мить, коли ви були поглинені
стрільбою. Першою жертвою став би Марк. Але, не сумніваюся, Борланд швидко б знайшов спосіб помститися за товариша.
— Помста в нашій справі не оплачується, — сухо сказав Борланд.
— Пам'ятай про це, коли Марк передаватиме тобі статус головного в команді, — парирував Сенатор. — Ну що друзі мої? Підемо
вниз?
— Вниз, — підтвердив Марк і рішуче переступив через поріг.
Команда почала спуск по сходинках. Горіх прибрав ліхтар і тепер тримав автомат обома руками, уважно стежачи за плямою
від ліхтаря Марка. Борланд вже вийшов з кінця строю і йшов поряд з Сенатором, пристебнувши ліхтар до ствола «Грому». Його зброя була єдиною, яка допускала таку можливість. Спуск пройшов спокійно, хоча кривавий слід продовжувався до самого
кінця гвинтових сходів.
Внизу плескалися декілька калюж — аномалія Холодець. В світлі ліхтаря булькаюча маса віддавала зеленуватим свіченням,
схожим на неонове. Свічення залишалося і після того, як промінь ліхтаря прибрали.
— У мене погане передчуття, — сказав Горіх.
— А у мене добре, — озвався Борланд. — Впевнений, в сусідньому відсіку нас чекають фінські лазні і блюда з рахат-лукумом.
— Якщо внизу виявиться контролер, — сказав Сенатор. — Він на якийсь час відтворить в твоїй голові будь-які образи, які
ти хочеш побачити.
— У кожного свої способи впливу на чоловічий розум, — сказав ущипливо Борланд. — Жінки в цьому досягли успіху куди
більшого, ніж контролер.
Переступивши через Холодець, Марк пішов по новому коридору. Цей був вищим і ширше верхнього, але як і раніше не було видно
жодних дверей. Пропустити злама вони не могли — монстр зачаївся десь вдалині.
Через хвилину сталкери дійшли до нового отвору, двері якого знаходились на місці і були розкриті. Марк подивився в отвір і сказав:
— Всі посвітіть сюди.
Пять потужних снопів світла осяяли величезний відсік. Це було кругле приміщення з трьома рівновіддаленими виходами.
В центрі була встановлена якась камера з дверима, на яких був встановлений штурвал — старий, але один з найнадійніших замків.
Марк подивився вниз на сходи і, сунувши руку в кишеню комбінезона, витягнув болт.
— Щось не так? — запитав Горіх.
— Зараз дізнаємось, — відповів Марк і кинув болт вперед і вниз. Приміщення осяяв спалах, аномалія з гучним електричним
тріском поглинула болт, випустивши в сторони десятки блискавок, які миттю потухнули.
— Електра, — сказав Борланд.
— Точно, — підтвердив Марк. — Спускаємося обережно.
Сталкери по черзі зайшли у відсік і перелізли через поручні з правої від входу сторони.
— Де злам? — запитав Горіх. — Ми не могли його пропустити.
Сенатор подумав.
— Посвіти вгору, — сказав він, ні до кого конкретно не звертаючись, але конкретика і не знадобилася — п'ять ліхтарів слухняно
зметнулися до стелі. Всупереч очікуванням Марка, вгорі не виявилося нічого дивного — відсік закінчувався бетонним куполом але метрах в шести розташовувалися ніші в стінах, що йшли углиб, і роздивитися там щось було неможливо.
— Пішов злам, — сказав Сенатор. — Значить, більше і не побачимо. Він не нападе на загін з шести чоловік.
— Як він заліз туди? — запитав Горіх.
— Цілком очевидно, що злетів.
— Злами уміють літати?!
— Не в звичайному значенні, — відповів Сенатор. — Я все більше схиляюся до теорії, що кінцівка злама тримається окремо
від решти організму на силах тяжіння і відштовхування. Якщо злам примусить її піднятися вгору то вона цілком може потягнути за собою його тіло, відчого злам поволі злетить, як повітряна куля.
— Чому ж вони тоді не пересуваються таким чином?
— Тобі було б зручно? Ось і зламу теж ні. Фізично він влаштований як людина, в усякому разі, кісткова система. Принцип
пересування стандартний, як у людей. Думаю, політ на кінцівці — процес хворобливий.
Марк підійшов до камери. Над штурвалом розташовувалося віконце, крізь яке нічого не можна було роздивитися. Марк зачекав
і озирнувся на команду, яка розбрелася по відсіку, оглядаючи столи з різними приладами застарілими комп'ютерами і пультами.
— Марк, може, тут ми знайдемо, що тобі потрібно? — запитав Патрон.
— Так, — відповів Марк, сідаючи біля камери, знімаючи рюкзак і відкриваючи його. — Пошукайте документи, записки, і складете
де-небудь на столі. Я зараз підійду.
Переконавшись, що ніхто на нього не дивиться, Марк в темряві дістав з рюкзака Чорний Кристал, загорнений в тканину, і розвернув
його. Відчуття справжнього тріумфу охопило молодого сталкера коли Кристал почав нагріватися і тьмяно виблискувати проблисками, що пробігали усередині нього від одного полюса до іншого.
Відчуття радості пробрало Марка, прогнавши по його тілу декілька хвиль ейфорії від того, що план працював точно, як пісочний
годинник.
Марк стиснув Кристал і той на мить повністю отримав білий відтінок, який тут же став блякти і поступився місцем стандартним
проблискам. Сталкер абияк закутав Кристал в тканину, заховав і закрив рюкзак, який знову закинув на плечі.
— Що там у вас? — запитав він, підходячи до наукового столу.
— Якісь папери, — відповів Технар, розклавши на столі аркуші з віддрукованими цифрами і різною вченою абракадаброю. Патрон
притягнув цілий ворох, але Марк, ледве поглянувши, показав рукою, що йому це не потрібно, і поглибився в документи на столі.
— Щось бачиш? — запитав Борланд.
Марк зупинив погляд на одному із звітів і ткнув пальцем.
— Є, — сказав він. — Це те, що мені було потрібно.
— Значить, можемо повертатися? — запитав Горіх, що світив ліхтарем.
— Так, пора виходити звідси, — підтвердив Марк, відійшов від столу і попрямував до входу у відсік. Потім обернувся і
подивився на сталкерів, все так само стоячих біля столу.
— Що? — запитав він.
— Ти навіть не забереш звіти? — вимовив Борланд. — Ми ж за ними прийшли.
— Я вже проглянув їх і дізнався все, що хотів, — відповів Марк. — Самі документи мені тепер не потрібні. Якщо хто хоче,
можете взяти їх з собою. Може, вдасться продати вченим.
Секунд п'ять сталкери мовчки дивилися на нього, потім Борланд стягнув рюкзак і прийнявся запихати в нього папери, впускаючи
окремі аркуші, які, закручувавшись, падали на грубий гумовий килимок біля столу.
— Візьму, звичайно, — відповів він. — не дарма ж сюди ходити. Хоча мені і дивно, що за стільки років ніхто не узяв їх
до нас, раз вони, за твоїми словами, являють цінність.
— Ти хочеш вийти на поверхню чи ні? — запитав Марк.
Із камери пролунав глухий стукіт.
Сталкери різко направили ліхтарі в центр відсіку. Стукіт повторився.
— Що за чортівня? — запитав Борланд.
— Схоже на полтергейст. Хоча... — почав Сенатор і не договорив.
— Який ще полтергейст? — не зрозумів Горіх.
— В Зоні полтергейстом називають цілком матеріальну істоту, яка здатна перетворювати власну масу в згусток енергії і
рухати предмети на відстані. Загалом, нешкідливе створіння. Любить стукати і лякати людей. Але у нього є і купа інших ознак, яких я не відчув. Навряд чи це полтергейст.
— Відкриємо? — запитав Патрон.
— Чорта з два! — випалив Борланд.
Сенатор і Марк поволі підійшли до камери. Тарабанити стали сильніше, потім звук припинився. Через декілька митей поновився.
— Тобі нецікаво, що там? — запитав Сенатор.
— Ні! — нервово відповів Борланд.
— Я не тебе питав, — сказав Сенатор, обернувшись і Борланду здалося, що він бачить гнівний погляд, хоча побачити
очі шамана через капюшон було не можливо.
— Стукати стали по системі, — сказав Марк.
— Якій системі? — запитав Сенатор.
— Три короткі стукоти, якщо враховувати паузи, потім три довгих і знову три коротких. Сигнал SOS.
— Відкриватимеш?
— Так.
— Якого біса це вам потрібно?! – заволав Борланд.
— Якщо тобі страшно, можеш нас покинути і відправлятися вгору, — суворо сказав Марк. Борланд стукнув рукою по стволу
«Грому», але нічого не сказав.
Сталкери стали дугою в чверть кола і направили стволи на двері камери. Марк взявся обома руками за штурвал і повернув
його. Замок піддався з дивною легкістю. Стукіт припинився. Марк потягнув штурвал на себе, відходячи з лінії вогню і відкрив двері.
В камері, наскільки можна було судити, було порожньо. Але тут в отворі показалася рука, потім корпус і голова, і з камери
вийшла людина в комбінезоні сталкера, перелякано жмурячись від ліхтарів.
— Ну просто червона дівчина, — пробурчав Борланд.
Чоловік дійсно мав незвичайну для мешканців Зони зовнішність. Стрункої статури, на вигляд йому було не більше тридцяти
років, у нього була білосніжна шкіра, немов він багато днів не виходив на сонце і спадаюче трохи нижче за плечі світле довге волосся. Ніжні риси спантеличеного обличчя і тонкі руки створювали враження
втраченого поета.
— Ти чий будеш? — запитав Борланд.
Чоловік глитнув і втупився по черзі на кожного сталкера.
— Ви убили його? — запитав він трохи верескливим голосом.
— Кого? — запитав Марк.
— Злама! Я ховався в підземеллях від військових, тут мене знайшов злам, і я сховався в цій камері.
— Почекай, почекай, — зупинив його Борланд. — Давай по порядку. Ти сталкер?
— Так.
— Як тебе звуть?
— Мене звуть Ельф.
Патрон розреготався. Навіть Марк не зміг стримати усмішки від такого красномовного прізвиська.
— Думаю, ти не сам так себе назвав, ну гаразд, — сказав задоволений Борланд. — Ти з якого клану?
— Я одинак.
— Що ти робив на Агропромі?
— Шукав артефакти, коли мене підстерегли військові. Вони почали стріляти, і ось я тут.
— Що ти робив в камері? — запитав Марк.
— Ховався від злама, говорю ж! Але він знайшов мене, намагався витягнути. Я тримав двері, скільки міг, але злам став
сміятися і замкнув мене там. Зсередини двері не відкриваються.
— Давно це було?
— Кілька годин тому. Я відчув кроки і зрозумів, що за дверима люди. І почав стукати.
— Схоже на правду, — сказав Патрон Борланду і той кивнув.
— Що це за камера? — запитав Марк.
— Я не знаю! — гаряче завірив Ельф. — Там абсолютно порожньо. Може, для опромінювання. Але ви не сказали, ви убили злама?
— Ми не знайшли його.
Як Марк і чекав, Ельф почав у відчаї заламувати руки.
— Але тоді нам потрібно терміново йти! — вигукнув він. — Він може бути десь поряд! Виведіть мене звідси, прошу вас!
— Насправді, щось ми тут затримались, — сказав Борланд.
— То, йдемо, — погодився Марк і звернувся до Ельфа:
— У тебе є зброя?
— О, так, у мене є! — відповів Ельф, витягуючи через спину короткоствольный автомат.
— Гадюка-5, – сказав Технар.
— Точно! — відповів Ельф з нез'ясовною радістю. — Безшумна!
— Цілком достатньо, щоб завалити злама, — сказав Борланд, дивлячись на Ельфа, усмішка на обличчі якого тут же згасла.
— Я не професіонал, — почав він, і не договорив, з вибаченням знизавши плечима.
— Йдемо, — рішуче сказав Марк і сталкери обернулися до виходу.
Зверху щось прошурхотіло. Марк різко зупинився і встиг вихопити променем ліхтаря щось безформне, яке, тільки на нього
впав промінь, кинулося в протилежний кінець купола.
— Небезпека! — крикнув Марк, схопившися рукою за ГП-37.
Ельф видав здавлений крик і кинувся назад в камеру, закривши за собою двері.
Сенатор миттю підхопив обома руками ліхтарі Марка і Горіха і прийнявся світити в різні боки куполу. Все ж таки істоті
вдалося вислизати від проміння з неймовірною швидкістю. Сталкери підкинули стволи і відсік заповнився неймовірним гуркотом.
Зверху пролунало нудотне вищання. Користуватися прицілом було практично даремно — ні відстань, ні швидкість пересування
мішені цьому не сприяли. Кулі вибивали уламки бетону, що сипалися вниз, рикошетили по металевих балках проте уразити ціль не могли. Невідоме створіння літало з одного кінця купола в іншій, один раз невдало спробувавши забратися
в нішу, але, очевидно, на це був потрібен час. Обойми у Марка і Горіха закінчилися одночасно, і Марк зрозумів що в цьому він зробив помилку. Тут же загуркотів «грім» Борланда, який, на відміну від колег, чудово знав, що не можна
допускати переривання вогню, коли у всієї команди раптово закінчуються патрони.
— Так не поцілити! — крикнув Горіх.
— Ти маєш рацію, малюк, — відповів Борланд, морщившися від диму, що піднявся. — Стріляємо одночасно, в різні боки! Не
цільтеся, це марно! Почали!
Три стволи наповнили купол свинцем, безладно міняючи напрям, кожний в межах третини свого простору. Тварюка вгорі
завищала, і Борланд вмить випалив з підствольника точно на звук.
Відсік стрясло. Гуркіт і вибухова хвиля кинули сталкерів на землю, встояв лише один Сенатор. Таємне створіння опустилося
нижче, і Патрон, піднявши «чейзер», вистрілив по її уявному центру.
Холодячий кров крик повторився. Технар підкинув СВУ і випустив обтяжену кулю впритул. Пролунав гепаючий звук, і істота
впала на кам'яну підлогу лабораторії.
— Хай йому біс, це злам! — прокричав Борланд.
Злам встав точно посередині сталкерів — всього секунду ніхто не наважувався вистрілити, щоб не потрапити в товариша.
Ліхтарі на мить висвітили людське агресивне обличчя і брудний, місцями порваний плащ. Потім плащ відкрився і вперед полетіла потворна кінцівка.
— Обережно! — закричав Борланд, але клішня злама зацідила точно в груди Сенатору, відкинувши його в протилежний кінець
відсіку і розбивши обидва ліхтарі.
Черга з «Грому» була збита кінцівкою монстра, яка замість того, щоб повернутися до господаря, раптово змінила напрям
і промайнула мимо обличчя Борланда. Кулі перекинули стіл, розбили один з моніторів і уразили Технаря, який тут же видихнувши повітря, впав на спину. Бронекостюм найманців витримав, але кулі сильно оглушили сталкера.
Із-за удару клешні зброя вилетіла з рук Борланда, і «Грім» із стукотом повалився кудись між технічних стійок лабораторії.
Положення швидко погіршувалося. Злам відскочив з лінії вогню Марка і Горіха і знову замахнувся, цього разу на Патрона. Кінцівка не долетіла лише трохи — її зупинив постріл з помповика. Злам завищав і знову злетів на кінцівці.
— Цільтеся йому в клішню! — крикнув Марк і зробив декілька прицільних пострілів. Горіх розрядив весь магазин по кінцівці
злама, на якій той піднявся, подібно до Вінні-пуха на повітряній кульці, щоб поласувати безкоштовним медом. Єдиний робочий ліхтар залишився у Патрона, і здоров'як чесно світив їм вгору, не маючи часу перезарядити помповик. Тут же
клішня вдарила зверху вниз, з величезною силою атакувавши підлогу висмикнувши декілька металевих плит і вибивши грунт з-під ніг сталкерів, які, за винятком Патрона, впали. Самому Патрону
довелося куди гірше — клішня що упиралася в кам'яні плити, ударила його майже без замаху. Масивний сталкер зробив єдине, що могло хоч якось пом'якшити удар — впустив зброю і зробив крок назустріч клішні, обхвативши
її широкими ручищами. В наступну мить він вже летів через лабораторію змітаючи за собою давно згаслі лампи і перекинувши при падінні шафу з відсортованою документацією.
З прокляттями Борланд схопив ліхтар, який впустив Патрон, і почав світити, одночасно відповзаючи до гвинтівки Технаря.
Горіх розбігся, стрибнув вперед і міцно обхватив тонку частину руки злама, між бітою і тілом. Злам заверещав і піднявся
до самого верху купола разом з Горіхом, де, судячи з мелькаючих в повітрі черевиків сталкера прийнявся швидко крутитися в прагненні скинути його вниз, що, безумовно, закінчилося б для Горіха загибеллю.
Марк піднявся. Стріляти вгору було небезпечно, оскільки можна було вразити Горіха, але навряд чи при цьому заподіяти
серйозну шкоду зламу. Але стріляти він і не збирався. В руці його був затиснений Чорний Кристал.
— Допоможіть! — кричав Горіх під куполом. Його крик майже перекривався вищанням злама.
Борланд відчайдушно дивився вгору, намагаючись намацати зброю Технаря, і не залишилося нікого, хто міг би бачити дії стоявшого в тіні Марка. Сталкер щосили стиснув Кристал, пальці його затремтіли. Через мить з грудей Марка вирвався найсправжнісінький вітер, який з силою подув вгору, наповнивши лабораторію крижаним холодом
і свистом зимової завірюхи. Сталкера поволі підняло над підлогою, але він як і раніше стискав Кристал дивлячись вгору із зціпленими зубами. Потім він впав вниз. Знову ставши рівно обома ногами, Марк закричав і з силою розкинув
руки в сторони, навкруги нього виникло могутнє електричне поле. Тисячі синіх блискавок кружляли навкруги сталкера Кристал скажено пульсував. Волосся на голові Борланда потягнулося до джерела, він осоловіло поглянув на нову аномалію, чіпляючись
за ліхтар як за соломинку. Новонароджена аномалія поволі підіймалася вгору по дорозі перетворившись в могутній гравіконцентрат, вмить притягаючий злама.
Горіх впав першим. З криком досягнувши рівня гравітаційного поля, він раптово замовк і на обличчі його з'явився подив.
Його падіння сповільнилося на очах у шокованого Борланда молодий сталкер пролетів наступний метр крізь аномалію не менше ніж за п'ять секунд. Потім
він впав на землю, і залишився лежати, приголомшено дивлячись вгору.
Злам вищав як тисяча свиней на бійні. З ним аномалія обійшлася не так акуратно, як з Горіхом. Його гігантська кінцівка
потрапила в гравіконцентрат, який стискав її подібно пресу і скажено крутив навкруги своєї осі тоді як тіло злама оберталося трохи вище і повільніше, не встигаючи за клішнею і примушуючи руку скручуватися. Затріщали
суглоби, які, схоже, в клішні монстра все ж таки були присутні. Судячи з частоти огидливих хрускотів було їх ніяк не менше десятка.
Плоть все ж таки піддалася божевільним законам природи Зони, і клішня відірвалася. Відцентрова сила відкинула злама, що
ревів, вдовбавши його в стіну купола і залишивши на ній мокрий слід. Хльостаючи чорною кров'ю з обрубка і не припиняючи
вищати злам впав на кам'яну підлогу і прийнявся дико сіпатися.
Марк безсило опустився вниз, і сил його вистачило лише на те, щоб заховати Кристал в кишеню комбінезона. Гравіконцентрат,
поглинувши клішню, стиснувся, хлопнув востаннє на прощання і зник. На груди Горіха впав артефакт Виверт вигляд якого остаточно відправив молодого сталкера в безпам'ятність.
Кульгаючи, Борланд добрів до снайперської гвинтівки Технаря, потім до агонізуючого злама. Похитуючись, сталкер підняв СВУ
і націлився в голову агонізуючого монстра.
— А ми тільки було почали говорити про дівчат, — процідив він, стріляючи впритул. Бронебійний патрон пройшов крізь череп
злама, рознісши його в кашу, і тіло перестало сіпатися.
В тиші, що настала, стукіт впавшої на підлогу гвинтівки Технаря зазвучав як останній удар в гонг в кульмінації симфонічної
п'єси. Борланд сперся руками об стіл, на ватяних ногах дійшов до центру лабораторії і бухнувся на п'яту точку по дорозі схопившись за штурвал на дверях камери і провернув його, ненавмисно заблокувавши кімнату.
Оглядуючи видимі пошкодження, Борланд намацав флягу на поясі і зробив декілька ковтків. Нерозбавлений спирт спочатку не
пішов, зовсім не до ладу булькнув в горлі, відчого сталкер заходився кашлем. Потім очікуваний ефект обдарував його приємним теплом і блаженством. Відновлюючи дихання, Борланд з ліхтарем, сіпаючимся
в руці по черзі дивився на членів своєї групи, які поступово починали ворушитися і підійматися з підлоги. Схоже серйозно не постраждав ніхто.
— Ніхто не хоче продовжити бесіду? — з надією запитав Борланд, переводячи погляд з крутячого головою Сенатора, на Патрона, що приходив в себе Технаря. — Ми на сходах так мило розмовляли. Про фінські лазні, про контролера. Марк друже мій світлий! Ну, хоч хто-небудь! Про дівчат. Нас так неввічливо перервали. Ну, подумаєш, постріляли трохи. Що ж,
вперше, чи що?
Горіх сидячи дивився на артефакт в руці, люто потираючи лоб. Марк просто лежав, поклавши голову на рюкзак і не думаючи
абсолютно ні про що, відчуваючи лише бажання кудись бігти, щось кричати, чомусь радіти і захоплено сміятися. Проте, дивлячись на просторікування Борланда, він лише усміхався, перебираючи пальцями лямку рюкзака.
— Що, ніхто не хоче? — запитав Борланд, піднявши флягу тремтячою рукою. — Навіть випити? Як же ж так, сталкери?! – в двері
камери за його спиною знову почали стукати. — Сенаторе, батько мій! Давай вип'ємо! Що, теж не хочеш?. Ну і фіг з вами, мені більше дістанеться. Біс-забирай, та витягне хто-небудь Ельфа з цієї довбаної камери?!

Розділ 8.

Примарний поцілунок

— Ні, ви не розумієте, — лепетав Ельф, вилазячи з люка вгору. — Ви не можете мене так кинути! Я ж збожеволію в цьому
місці!
— А куди ти ліз? — запитав Борланд, виглядаючи назовні вслід за Ельфом і оглядаючи всі підозрілі кути. — Так, якщо тебе
не пристрелили, значить, небезпеки немає, радій. Яке щастя, свіже повітря. Виповзайте, все чисто.
Сталкери по черзі піднялися вгору і Марк вичікувально подивився на Борланда.
— Що? — запитав сталкер і схаменувся. — Все, зрозумів. Всім рухатися за мною.
— Я з вами! — вигукнув Ельф.
— З нами? Ну добре, що не проти нас, а то у мене жижки трясуться. Патрон, доглянь за Ельфом. Буде погано поводитися, пристрели.
— Буде зроблено, бос, — відповів Патрон і подивився на Ельфа з нарочито загрожуючим виглядом, від якого хлопець стиснувся
і став немов ще менше розміром. Уникаючи бойового погляду громила, Ельф подивився йому за спину і побачив тіло мертвого
військового.
— Це ви його так? — запитав він в страху.
— Я, — відповів Борланд і підморгнув Ельфу в надії, що той злякається остаточно і не розкриє рота ще дуже довго.
Группа без перешкод дісталася до нещасливого КПП, в якому лежав мертвий дезертир з пробитою головою. Ельф не втримався,
заглянув і йому стало зле.
— Свідомість не втрать, — пробурчав Патрон. — Тягнути на собі не буду. Засуну в цю ж будку і залишу лежати.
— Ні, ні, я в порядку, — поспішно сказав Ельф, дивлячись у вранішнє небо.
— І нікого на горизонті, — протягнув Борланд, виходячи з території НДІ і насолоджуючись виглядом зелених дерев. — От і добре.
— Звідки з'явилася аномалія? — запитав Горіх Сенатора, перекручувавши в голові події в лабораторії, тоді як ноги його
самі йшли за Марком.
— Аномалії з'являються раптово, — відповів Сенатор, ступаючи так легко, немов сутички із зламом і не було. — До цього я
всього один раз був свідком народження нового гравіконцентрата. В перші секунди він не небезпечний, хоча притягати вже уміє.
Тобі дуже сильно пощастило, друже мій, ти не просто виявився поряд з новонародженою аномалією, ти, якщо мене не зраджує пам'ять,
єдина людина, яка без особливих наслідків промайнула крізь її поле. А злам попав у фокус вже дорослої і могутньої гравітаційної пастки. Вони взаємознищились, залишивши тобі на згадку Виверт, —
Сенатор дозволив собі підбадьорюючу посмішку. — Бережи артефакт як нагадування про золотий спомин про Зону яке цілком може стати найкрасивішим за твоє життя.
— Не бачу тут нічого красивого, пробурмотів Горіх, але артефакт все ж таки прибрав в рюкзак.
Ельф знову подав голос, відчого Борланд втомлено прикрив очі:
— Ви зможете вивести мене в безпечне місце?
— Куди? — запитав Борланд, вдивляючись в кущі. — На південний берег Криму?
— Ні! До найближчого бару!
— Можемо, але не будемо.
— Чому?! Хіба сталкери не йдуть в бар, коли потрібно.
— Та ми якось не погуляти вийшли, — відповів Борланд, втрачаючи терпіння.
— Ельф, краще йди в своїх справах, — сказав Марк.
Ельф з відкритим ротом втупився на нього.
— А хто тут головний?! – запитав він.
— Ну-у, зараз скажу, — сказав Борланд, оглядаючи кущ, що здався йому підозрілим. — Загалом, якщо географічне положення
центру ваги команди має висоту над рівнем суші, обчислювану позитивними цифрами, то головний я. Якщо негативну, то головний он той бродяга із стильною гвинтівкою. А якщо тобі потрібна відповідь у принципі, то задай
краще яке-небудь інше питання.
— А. — почав Ельф і осікся.
— Не акай, а підійди сюди, — сказав Борланд, не спускаючи погляду з куща.
Команда стала поряд, Ельф підійшов ближче.
— Автомат при тобі? — запитав Борланд.
— Так, ось він.
— Стріляй по кущу.
Ельф безпорадно підняв «гадюку».
— Навіщо? — запитав він.
— Патрон, трісни його, — попросив Борланд, злегка повернувши голову до партнера, і Ельф поспішно додав:
— Не потрібно, я зроблю, як ти говориш!
— Віялом стріляй, — уточнив Борланд.
Ельф зачекав, не розуміючи, куди цілитися, потім натиснув на курок. «Гадюка» видала декілька приглушених вилясків. Безшумні
кулі струсили кущ, збиваючи листя, і пролунав звіриний рик. Не встигли сталкери підкинути зброю як з куща вискочив чорнобильський кабан і кинувся прямо на Ельфа, виблискуючи гігантськими іклами. З тихим криком Ельф
достріляв обойму в щільний лоб звіра, який повалився як мертвий за півметра від Борланда.
— Непогано, — оцінив Борланд, навіть не ворухнувшись. — На щось ти годишся. Автомат перезарядити не забудь.
— Ти знав! Знав про кабана!
— Авжеж, це ж я заховав його в кущах.
Ельф замовк, зрозумівши, що сказав дурість. Сталкери, по черзі дивлячись на убитого кабана, прямували подалі від зловісного
Агропрома у бік Звалища.
— Що у нас далі? — запитав Марк, порівнявшися з Борландом.
— Ти платиш, ти і музику замовляєш. Ей, хто там на дереві сидить?
— Де, — запитав Марк, піднімаючи погляд до розкидистих гілок завитого спіраллю дерева.
— Так ніде, він вже пішов. Ти щось говорив про Темну Долину.
— Вірно, це наша чергова мета, — відповів Марк, машинально примічаючи осторонь Пташину Карусель і одразу ж викидаючи її
з області уваги. — Але, якщо щось не в'яжеться, або команді потрібно передихнути, можна піти туди завтра.
— Навіщо ж, — вимовив Борланд і поправив ремінь «грому», що перекрутився, на плечі. — На завтра в мене свої плани. Поголитися,
музику послухати, кіно подивитися. Пропустити стаканчик-другий.
— Ти наді мною знущаєшся?
— Всього лише відзначаю той факт, що експедиція наша триває години півтори, не більше. І відправлятися на відпочинок,
коли навіть Сонце до ладу не зійшло, рано. Якщо твоя X-18, як ти говориш, дійсно існує то ми цілком можемо сьогодні все встигнути і потім всю ніч поправляти здоров'я в барі «100 рентген» на півночі. Тільки давай
без нових пригод цього разу.
— Повністю згоден, — коротко відповів Марк.
На підході до виходу на Звалище Борланд зупинився і підняв руку. Команда завмерла на місці. Ведучий не віддав ніяких
вказівок.
— Що там? — тихо запитав Марк.
— Біс забирай, — сказав Борланд. — Чорти б їх вхопили...
— Що ти чуєш?
Борланд обернувся.
— Всім за мною, — сказав він. — І щоб швидко і тихо.
Команда дісталась вслід за Борландом до залізничних колій, які витікали з робочого кута інституту і ховалися в темному
тунелі. Сталкери перетнули три колії і піднялися на високий пагорб, де за вказівкою ведучого залягли, втиснувшись в землю.
— Навіщо ми... — почав Марк, але Борланд підніс палець до губ, дістаючи другою рукою потужний бінокль. Шестеро інших сталкерів
наслідували його приклад.
Почулось бурчання мотора, і по дорозі, ведучій на Звалище, у бік інституту проїхав військовий джип з відкритим верхом,
в якому знаходилося четверо фігур в обмундируванні елітних військ, які охороняли Бар'єр. За джипом бігло ще шестеро військових в дві колони. Потім виїхав БТР, на якому сиділо двоє. Завершували колону два нові
джипи, із кожного з яких на ходу зіскочило по солдату, які одразу ж стали в бойовій готовності на пост з боків дороги.
— Що вони тут роблять? — запитав Марк.
— Без поняття, — відповів Борланд похмуро.
— Може, почули постріли дезертирів?
— В Зоні стріляють на кожному кроці. Прориву Бар'єру теж ніби ніде не спостерігається. Біс його знає, що відбувається.
Але назад нам вже не пройти.
— А якщо зняти отих двох? — запитав Ельф. — У вас же стволи з оптикою.
— Я тебе просив пащеку відкривати? — гаркнув Борланд. — Стріляти у військових вкрай не рекомендується. До речі, дякую,
що поклав того кабана зі своєї пукалки. Ні в кого з нас безшумних іграшок немає. Зараз би вистрілили, дали про себе знати,
і все. Кінець сімці передчасно почивших сталкерів.
— Домовитися? — запитав Марк, дивлячись на підтягнуті, дебелі фігури військових, що стояли край дороги.
— Це військовий рейд, — пояснив Борланд. — Рідкісне, але цілком звичайне явище. Якою б не була його мета, під час рейду
всім краще триматися від солдафонів подалі. Пристрелять на місці і не запитають, як звали і куди слати листівку. Що з приводу «домовитися», то в будь-якій армії завжди є ті, хто вище, і ті, хто нижче. Не по зросту, звичайно. І ті,
і інші охоче беруть на лапу, якщо знати, що дати. От тільки проблема: ніяка з груп не стане домовлятися на очах у іншої. Отже це не варіант.
— Тихо підкрадатися і знешкоджувати, — запропонував Технар.
— Можна було б ризикнути, проте цілком очевидно, що ця пара тут не єдина. Дивіться, далі злізло ще двоє. Значить, і на
вході теж оточення. Боюся, що нас натуральним чином обклали. Якщо вони когось шукають, то почнуть прочісування і знайдуть нас дуже скоро.
— А вони почнуть? — запитав Горіх.
— Цілком можуть. Я вже мовчу про вертольоти.
— Що робитимемо? — запитав Марк. — Будемо здаватися?
— Тоді пусти собі кулю в лоб і не напрягай солдатів, — суворо сказав Борланд. — Думаєш, тебе за межі Бар'єру депортують?
В Зоні офіційно немає людей, ні сталкерів, ні кого-небудь ще. Якщо тебе зі всіма без виключення військовими, в радіусі двадцяти кілометрів, не зв'язують міцні торгові відносини і персональна
міцна чоловіча дружба, то навіть не намагайся.
— Що тоді робити?
Борланд похитав головою.
— Не знаю, — відповів він. — чекатимемо. Коли нас знайдуть, доведеться імпровізувати.
Марк відняв бінокль від очей і озирнувся. Погляд його зупинився на тунелі.
— Я не маю наміру імпровізувати, — сказав він. — Скоро вони знайдуть дезертирів. Хто не хоче бути звинуваченим в їх
вбивстві, ті нехай йдуть за мною.
— Що ти задумав?
— Цей тунель веде до ангара?
Борланд прослідкував за його поглядом.
— Та ти збожеволів, — вимовив він. — Ніхто туди добровільно не сунеться.
— Можеш вважати, що я роблю це не добровільно, — відповів Марк. — Я йду.
— Хто хоче віддати кінці в десятку аномалій? — запитав Борланд у команди.
Настало коротке мовчання, яке перервав Сенатор:
— Для ведучого ти надто фаталістично налаштований. Аномалій може бути скільки завгодно, але фатальною може виявитися тільки
одна.
— А монстри?
— Ти хоч раз бачив там монстрів? — запитав Сенатор.
— Ні, — відповів Борланд, відчуваючи, що втрачає позиції. — Тому що жодного разу туди не ходив.
— Я йду, — сказав Марк. — Згоден ти чи ні.
— Я теж, — сказав Технар. — Це буде дуже цікаво.
— А я взагалі не розумію, що в цьому тунелі страшного, — пробубонів Патрон. — Що ми, аномалій не бачили?
Борланд з тугою подивився на нього.
— Проста ти душа, Патрон. Ну добре, добре, йдемо. Дайте тільки востаннє на чисте небо поглянути. Все, пішли.
Сталкери обережно спустилися по пагорбу. Тихо пройшовши за спинами військових, вони поодинці дісталися до тунеля. Борланд
в думках молився, щоб ніхто з вояк не обернувся, але все пройшло вдало.
Біля входу їх зустрів Трамплін, на який Ельф поглянув з переляком. Марк по коливаннях повітря, без застосування болтів, швидко
визначив безпечну ділянку — це був простір біля лівої стіни всього в півметра. Марк зняв рюкзак і поволі проліз боком, притиснувшися спиною до стіни. Потім він прийняв всі рюкзаки і проконтролював переміщення
інших. Тут групу вже не було видно військовим. Вставши по всій ширині тунеля, сталкери включили ліхтарі і озирнулися. Тунель не був прямим, він плавно згинався вліво. Команда поволі пішла вперед.
З першого ж погляду Марк зрозумів, що тут було щось не так. Місце було дійсно страшним. З глибин тунеля тягнуло могильним
холодом. Звідти лунав ледве чутний свист, походження якого було неможливо визначити. Це міг бути як вітер, так і жива істота.
Всюди валялося каміння, що невідомо звідки взялося, від маленького до величезного, хоча слідів руйнування на стінах не
було ніяких. Рейки тьмяно поблискували при світлі ліхтарів, вкриті товстим шаром синього моху, шпали були майже невидні.
В одному місці вони були зламані, скалки тріснутого дерева дивилися вгору, оточуючи невелику яму, в якій було щось не так.
Придивившись, Марк зрозумів, що це нора, прорита знизу. Не встиг він запитати думки інших з приводу цього явища, як Горіх смикнув його за рукав і показав вгору. Марк подивився і буквально скам'янів. Кам'яна стеля тунелю була покрита пилом
і павутиною. З суцільної стіни стирчала людська рука. Звисаюча кисть була такою буденною і нормальною що Марк відчув, як у нього паморочиться голова. Кінцівка була одягнена в залишки руків’я якогось темного одягу. Прагнучи не
дивитися на неї, Марк пройшов повз, але не витримав і обернувся. Рука сіпнулася, стиснула пальці в кулак і витягнула палець
який звинувачуюче вказав на сталкерів.
Марк відвернувся з такою швидкістю, що у нього заболіла шия. Примружившись до болю в очах, він примусив себе зробити
декілька кроків всліпу, орієнтуючись на кроки Горіха. Коли він знову розплющив очі, то виявилося що група вже встигла пройти за поворот. Агропром залишився позаду, але по самому тунелю цього не було помітно. Здавалося,
більше нічого в світі немає, окрім темної, приховуючої всілякі кошмари безодні.
Далі шлях уривався скупченням мерехтливих аномалій. В світлі ліхтарів було неможливо розібрати їх природу. Борланд вийшовший
вперед, спантеличено зупинився.
— У кого які пропозиції? — запитав він.
Сенатор підійшов ближче і низько сів, вдивляючись вперед.
— Марк, можу я попросити тебе кинути болт? — вимовив він.
Марк мовчки виконав прохання, метнувши болт вперед по курсу. Найближча аномалія спалахнула і зникла секунди на дві,
потім знову з'явилася.
— Зрозуміло, — сказав Сенатор, встаючи на ноги. — Наскільки я можу судити, ми знайшли групу аномалій третього класу.
Доведеться розряджати їх болтами і проскакувати вперед.
— По-іншому ніяк? — запитав Технар.
— Ні.
— Там же їх ціла купа, — сказав Ельф.
— Добре, йди першим, — запропонував Борланд.
— Я?! Ні, я не піду першим!
— Тоді дивися, як всі ми загинемо, і ти залишишся в цьому місці один, — вставив Горіх.
— Я... Ні, я... Добре, я піду!
— Припиніть, — сказав Марк, дивлячись на смертоносну ділянку. — Я піду першим.
При повному мовчанні групи Марк витягнув декілька болтів і трохи подумав, прикидаючи потрібну послідовність дій. Він кинув
один болт і, не чекаючи повної розрядки аномалії, відправив вслід за ним другий. Перед ним промайнув вільний простір і сталкер кинувся вперед. За його спиною почувся тріск відновленої аномалії, Марк стрибнув
і ледве уникнув другої пастки.
Горіх урочисто потряс кулаками.
Марк озирнувся. Перед ним було три вогнища електричного поля, впізнанні по характерному неоновому світінню. Тут справа
трохи складніше. Після кинутого болта аномалія зникала, але на її місце одразу переміщалася будь-яка з сусідніх а на порожньому місці з невеликим спізненням зростала нова. Розряджати центр було небезпечно, оскільки переміститися могла
як ліва аномалія, так і права, залишаючи один з двох шансів на вірний шлях, а вгадувати було небезпечно для життя. Бічні Марк теж не міг чіпати, оскільки проскочити через центр не можна було — відразу за ним виднілася Жарка, скупчення
аномального полум'я, що струменіє сотнями ниток з верху до низу.
Коротко розміркувавши, Марк дійшов правильного рішення. Два болти відправилися в ліве і середнє світіння, і права аномалія кинулася
покривати обидва, витягнувшись вдвічі і ставши нижчою. Не втрачаючи часу, Марк стрибнув ластівкою через синє сяйво зробивши перекид по землі. Жарка нахилилася до нього, спалахуючи полум'ям, сталкер піруетом втік від неї і його тут
же почав притягати потужний гравіконцентрат.
Сталкер вмить зрозумів, що фокус аномалії зрушив вгору, і впав вниз, притиснувшись до землі. Гравітаційна пастка
росла з кожною секундою, підіймаючись під стелю тунеля, і Марк швидко поповз геть від неї. Йому не вистачало швидкості рюкзак раптово перестав тиснути і трохи піднявся, потягнувши сталкера за собою. Марк швидко перемістився праворуч, на металеву
рейку, і став відштовхуватися від шпал, ковзаючи по рейці. За декілька рухів він вже опинився в безпечному місці. Гравіконцентрат хлопнув і зник, знову матеріалізувавшись в початковій точці.
— Я пройшов! — крикнув він, не обертаючись.
Группа уважно стежила за Марком, і Борланд без попередження кинувся вперед, в точності повторивши всі дії Марка, немов
репетирував їх десятки разів. Не встигла команда сказати хоч слово, як Борланд вже стояв на іншій стороні.
— Давайте сюди! — вигукнув він, — Тут краще дихається!
Третім перемістився Технар, злегка обпаливши Жаркою волосся. За ним Патрон з несподіваною для його комплекції грацією.
Сенатору довелося пояснити Горіху ще раз, що і як він повинен зробити, і сталкер перелякано подолав лінію пасток. Ельфу довелося пояснювати цілих три рази, довговолосий хлопець заздалегідь спробував послідовність прийомів на порожній
ділянці, але врешті-решт справився із завданням. Сенатор пройшов останнім.
Марк допоміг йому піднятися і той вдячно кивнув.
— Всі цілі? — запитав Марк, почувши у відповідь короткі підтвердження.
Скупчення аномалій залишилося позаду. З центру тунеля як і раніше лунав наростаючий гул, який став трохи голосніше.
— Хто там може вити? — запитав Борланд у Сенатора, на що шаман нічого не відповів, махнувши рукою в невизначеному жесті.
Сталкери пішли трохи повільніше, світячи ліхтарями на всі боки. Стіни тунеля стали виглядати трохи інакше, і Марк не
міг сказати, в чому була різниця. Нарешті зрозумів: кам'яне покриття було немов більш стародавнім, ніж за метрів п'ятдесят
до того. Звичайно, цього бути не могло: тунель був побудований з повністю однорідних матеріалів років тридцять тому. Проте, внутрішня
поверхня тунеля виглядала як льох п'ятнадцятого сторіччя, хоча під ногами блищали рівні металеві рейки. Тільки тут Марк зрозумів, що це теж ненормально — некористовані протягом цілого
покоління залізничні колії повинні були проржавіти наскрізь.
В повітрі відчувалася вогкість, хоча стіни були сухі. Ніде не було ніякого джерела води. Марк не знав жодної аномалії,
що імітує вогкість. Зустрічати нові різновиди в цьому місці йому дуже не хотілося.
Далі земля раптово здіймалася горбами і незрозумілими зеленими наростами. Рейки пролягали не під ними, а зверху, вигинаючись
під немислимим кутом і йдучи майже до самої стелі. Вгорі залишалося сантиметрів сорок простору вільного від проступаючого тут і там салатового моху. Сталкери зупинилися перед новою перешкодою. Горіх кинув болт, який
спокійно пролетів в щілину і тихо стукнув, приземлившися на іншій стороні.
— Що будемо робити? — запитав Патрон. — Я там не пролізу.
— Пролізеш, якщо знімеш рюкзак і обмундирування, — відповів Борланд і став розстібати власний комбінезон. — Ну, чого
втупилися? Вилазьте з шкаралуп. Ельф, ти ніби хотів піти першим?
— Я? — запитав Ельф, нерішуче притримуючи рюкзак.
— Ти, ти. Як найтонший з нас.
— А... ну так. Добре.
На очах у сталкерів, скидаючих броньовані комбінезони, Ельф поклав рюкзак і автомат і обережно пішов вгору, ступаючи по
викривлених шпалах, як по сходам. У самого проходу він посковзнувся і незграбно впав вткнувшись носом в зелене хутро. Сталкери застигли. Ельф вперся руками у спресовану землю, піднявся і обернувся.
— Я нормально, — сказав він.
Подолавши залишок шляху рачки, Ельф протиснувся в щілину і стрімголов скотився з іншого боку. Через мить сталкери почули
його голос:
— Все гаразд! Передавайте зброю і спорядження!
— Ага, вже, — гмикнув Борланд. — Горіх, друже, ти наступний. Приймеш у нас стволи.
Команда пролізла по черзі без ускладнень, навіть Патрон. Сенатор зняти плащ відмовився, що не перешкодило йому прослизнути
на ту сторону, ні за що не зачепившись. Знову одягаючись в комбінезони, сталкери попрямували далі.
— Що могло тут вирости? — запитав Марк. — І чому рейки не зламалися?
— Давай ми подумаємо про це, коли вийдемо звідси, — запропонував Борланд.
По курсу була коротка ділянка вільного шляху. Далі виднілися нові горби, помітно трохи менше. Перед ними Технар знайшов
щось, що примусило його зупинитися і коротким вигуком покликати інших.
— Погляньте, — сказав він, посвітивши вниз. — Ви коли-небудь бачили щось подібне?
Рейки, які до цього тагнулись паралельно, раптово перетиналися навхрест і йшли далі. Лівий і правий помінялися місцями,
як і раніше пролягаючи в одній площині. В районі перетину шпали були відповідно вкорочені виступаючи за краї рейок строго на двадцять сантиметрів. Сталкери мовчки дивилися на дику інженерну споруду.
— Це ж наскільки хвору фантазію потрібно мати, щоб таке придумати, — видихнув Борланд. — Тут взагалі коли-небудь потяги
ходили?
— До того, як Чорнобиль вперше рвонув, ходили щодня, — сказав Патрон.
— Дякую, я сам знаю.
— А навіщо тоді запитуєш?
Відірвавшись від незвичайного явища, команда попрямувала далі, назустріч наростаючому звуку.
— Це починає діяти мені на нерви, — сказав Борланд.
— Не тобі одному, — озвався Технар.
— Я знаю, але я озвучив свої думки, і мені стало легше!
— Жорстока ти людина, Борланд.
— Та ради вас же стараюся, — безтурботно відповів Борланд, світячи перед собою. — Ось з'їду з катушок, і що ви будете
без мене робити.
Останні слова він вимовив дуже поволі, на автоматі. Перед сталкерами розкинулася могутня Електра небувалих розмірів.
Синя аномалія пролягала від одного краю тунеля до іншого, тягнучись в довжину на добрий десяток метрів. Проходу далі не було.
— Ви не мовчіть, — сказав Борланд через хвилину. — Подавайте хоч які-небудь ідеї.
— Тільки над нею, — констатував Марк.
— Я повинен вам всім зізнатись, — вимовив Борланд. — Тільки ви не смійтеся. Річ у тому, що я не вмію літати. Я знаю, я повинен
був тренуватися кожен ранок. Але я завжди вважав за краще валятися в ліжку до полудня. А потім довго-довго дивився телевізор.
— Я чув, що сталкери іноді використовують липучки, — сказав Сенатор.
— Звичайно, липучки! — скрикнув Ельф з радістю в голосі, звернувши на себе погляди всіх присутніх. Скинувши рюкзак,
він розкрив блискавку і, попорпавшися в його глибинах, витягнув з дюжину дивних шматків грубої матерії.
— Це що таке? — поцікавився Борланд.
— Липучки. Засновані на діях дешевих артефактів. Ви стискаєте їх от так, — Ельф надів одну липучку на руку, подібно рукавиці, —
І рука приклеюється до будь-якої твердої поверхні. Ви розтискаєие пальці, і вона, липучка, відклеюється. Спробуйте!
Марк одягнув одну липучку на руку. Рукавичка зручно прилягала до кисті. Спробувавши пристрій на найближчій стіні,
Марк визнав, що він працює чудово.
— Де ти це узяв? — запитав він.
— Знайшов на Агропромі, — сказав Ельф. — Ви не вірите? У мене більше нічого немає! Ось, погляньте в мій рюкзак! Я повністю
набив його липучками, там більше нічого немає, тільки небагато їжі і боєприпасів.
— Гаразд, — відмахнувся Борланд. — вважатимемо це щасливим випадком. Як воно надягається?
— Ні, ні, не так! Ця частина на коліна, не керується взагалі. Просто приліплюється до стіни і відліплюється ривком.
А ось ця на руку.
Сталкери приєднали липучки до рук і колін. Борланд засунув включений ліхтар в черевик, так, щоб він світив вгору, спробував
залізти по стіні і швидко виявився на арочній стелі.
— Чудово, — вимовив він із задоволенням. — Всі рухаємося.
Команда поступово поповзла по стелі, досягла межі з Електрою і минула її. Потріскуюча аномалія конденсувалася під ними.
Марк старанно стискав руку в кулак, коли торкався рукавичкою кам'яної стелі, і не відліплював поки не фіксував решту трьох точок зіткнення з верхньою поверхнею. Скоро він пристосувався і рухався швидше.
— Злізатимемо? — запитав він.
— Ви не повірите, але мені і тут добре, — сказав Борланд, який вирвався вперед. Потім він задер голову і подивився вниз.
— Так, ніхто не злізає, — сказав він.
— Чому? — запитав Марк. — Що там?
— Я не знаю, але падати туди не хочу.
Марк спробував роздивитися, що знаходиться попереду, але було дуже темно. Він порівнявся з Борландом, все ще висячим
на стелі, ризикнув зняти зубами одну рукавичку, витягнув ліхтар і посвітив вниз.
Сталкер сильніше стиснув другу липучку, що кріпила його до стелі. Підлоги внизу не було. Після Електри тягнулося провалля,
рейки згиналися під прямим кутом вниз і йшли далеко углиб, за межі зони дії ліхтаря.
Марк посвітив на бетонні стіни і переконався, що нижче за той рівень, де повинна була бути підлога, вони були так
само вимощені каменем.
— Невже так і було задумано? — запитав він, намагаючись заспокоїти серце, яке відчайдушно билося.
— Ти знаєш, що ні, — відповів Борланд. — Посвіти далі.
В світлі ліхтаря, що бив метрів на п'ятдесят вперед, виднілася лише дугоподібна верхівка тунеля, стіни якого губились
далеко внизу. Марк відчув себе висячим під самим куполом нескінченно високого цирку.
— Я дуже сумніваюся, що нам потрібно повзти вниз, — сказав Борланд.
— Вперед, — вимовив Марк, прибираючи ліхтар. — сподіватимемось, що провалля не нескінченне.
Сталкери поповзли далі, потім з кишені Патрона випав ввімкнений ліхтар. Всі прослідкували за його падінням.
— От, чортівня, — сказав Борланд, коли ліхтар полетів вниз і його промінь по дорозі перетворився на тонку зниклу смугу.
Ніякого звуку знизу не пролунало.
Марк почав відчувати відчай. Він зосередився на русі і почав швидше перебирати липучками по стелі. Навколишню тишу розбавляли
тільки шелестіння численних липучок і монотонний гул з тунеля, який залишав надію що безодня коли-небудь скінчиться. Потім його концентрацію знову перервав Борланд:
— Слухай, запитай у Ельфа, як довго працюють ці штуки.
Марк похолов і проскреготав:
— Замовкни, або я відправлю тебе вниз.
— Як довго? — почувся голос Ельфа. — Взагалі-то не безкінечно. Близько півгодини.
— Ти не міг раніше сказати? — оторопіло запитав Борланд.
— Я ж йду ззаду! Я не знаю, що там у вас! Йшлося про десяток метрів!
— Так, а хто-небудь засікав, як довго ми вже повземо? — запитав Борланд.
Відповіддю послужило мовчання.
— Все ясно, — сказав Борланд і швидше запрацював липучками.
— Ви дуже сильно не стискайте їх, — порадив Ельф. — Вони від цього втрачають енергію.
Марк був готовий присягнутися, що зі всієї команди саме він стискав рукавиці сильніше за інших. Виходило, що, якщо
безодня не кінчиться, він впаде першим, і йому вже почало здаватися, що липучки втрачають свої властивості. Злегка розтиснувши
кисть він із заціпенінням втупився на липучку, яка і не думала чіплятися за стелю, і вільно бовталася. Через мить вона знову
запрацювала, раз у раз відходячи від стелі з липким звуком і знову присмоктуючись. Сталкер зрозумів що пристрій майже перестав діяти.
— Я бачу край! — закричав Борланд. — Земля по курсу!
Не встиг Марк зрадіти, як всі чотири липучки разом відмовили. Сталкер відліпився від стелі і пролетів буквально сантиметрів
десять, як липучки знову приклеїлися з подвоєною силою.
— Що з тобою? — перелякано запитав повзучий ззаду Горіх.
— Не працюють, — у відчаї відповів Марк. Липучки перестали діяти злагоджено — вони то втрачали властивості, то відновлювали
на більш високому рівні, так, що їх було неможливо відліпити, навіть розслабивши руку. Борланд на мить обернувся і все зрозумів.
— Ми вже майже дійшли, — промовив він швидко і за декілька прийомів дістався до краю прірви. Тверда поверхня була в
метрі попереду під ним. — Марк, поквапся.
— Я не можу їх контролювати, — сказав Марк, абияк добираючись до Борланда. — Я зараз.
Липучки востаннє притиснули його до стелі, до болю здавивши грона рук, і повністю перестали діяти. Марк з криком відчепився
від стелі. Борланд вмить розтиснув рукавиці і повис на колінах, пристебнутих на ножних липучках. В самій нижній точці він перехопив Марка, схопивши рукавицею за руку.
— Так, не падати, тільки не падати, — сказав він, відчуваючи, що наколінники можуть не витримати. Він розгойдався і кинув
Марка вперед. Сталкер вхопився за щось тверде, якась подібність сходів. По ширині «сходинок» він зрозумів, що це були шпали.
Діставшись гори, Марк встав обома ногами на край безодні, і тут же безсило опустився, відновлюючи дихання, тоді як сталкери
приземлялися по бічній стіні.
— Уф, — сказав Борланд, світивши ліхтарем в чорну млу. — Це було нелегко. Давайте передихнемо трохи.
Сталкери зняли липучки і сіли уздовж стін, поклавши рюкзаки поряд, а зброю на коліна. Ельф дістав з кишені сигарети
і закурив.
— Ніхто не хоче? — запропонував він невиразним через стислу в зубах сигарету голосом. — Самий час.
— Ми некурящі, — відповів Патрон.
— Молодці, — сказав Ельф. — Ну, а мені не завадить.
І він затягнувся на всі легені.
Марк мовчки дивився ліворуч, у прірву. Його нерви були перенапружені. Поряд хтось встав і потряс Марка за плече. Обернувшись,
він побачив усміхненого Борланда, який протягува йому щось.
— Візьми шоколадку, сталкер, — сказав той. — Відмінно знімає стрес.
Марк прийняв підношення, прошепотівши слова подяки одними губами.
— Скільки у нас залишилося ліхтарів? — запитав Патрон.
— Чотири, — відповів Технар, відкинувшися до холодної стіни із закритими очима і постукуючи пальцями по стволу гвинтівки.
— Мало, — протягнув Патрон.
— У мене теж є, — вставив Ельф. — Тільки він не такий потужний, як у вас, і батареї там майже сівші.
— Відпочили? — запитав Борланд. — Підемо далі. Не знаю, як вам, а мені це місце вже набридло.
Ніхто не став заперечувати. Команда піднялася і приготувалася до подальших мандрів.
— А якої довжини цей тунель? — запитав Горіх. — Хіба він не повинен був вже закінчитися?
— Не знаю, — відповів Борланд. — Враховуючи швидкість нашого руху, цілком міг не скінчитися. А якщо вірити очам, то він
і справді не закінчився. Якщо не йтимемо вперед, то він не закінчиться ніколи, а натомість кінчимося ми.
— Оптиміст, — підчепив його Патрон.
— Реаліст, — відпарирував Борланд. — Що за шум?
Сталкери придивилися. Тунель далі був прямий як стріла і чистий. Рейки сміливо прямували вдалину. До вже відомого
завивання, що наростало, додалися тихий писк і шелестіння.
— Що за фігня? — вимовив Борланд.
В світлі ліхтарів показався рух.
— Тушкани! — заволав Борланд, чіпляючи ліхтар на ствол «Грому».
Тунель розірвали звуки пострілів, і лавина дрібних гризунів хлинула на сталкерів. Патрон стиснув рукою висівшу на грудях
гранату, зірвав її з пристебнутої до костюма чеки і кинув вперед. Вибух повністю поглинув масовий писк сотень маленьких глоток.
Тушкани, прямоходячі представники огидного гібриду щурів з тушканчиками, пересувалися дуже швидко, але були так само сильно
полохливі. Від вибуху багато тварюк втратили орієнтацію і з гучними писками полилися річкою повз сталкерів в прірву. Схоже
у них були свої ватажки, оскільки нові хвилі гризунів мчали біля ніг сталкерів і, не розбираючи шляху, падали вниз. Марк відгонив
тварюк пострілами з ГП-37, Горіх палив без розбору, вибиваючи по парі-трійці мутантів із загального потоку. «Чейзер» Патрона гримів в замкнутому просторі, вражаючи по парі десятків тушканів за раз. Ельф, впустивши з рота сигарету,
з враженим виглядом стріляв короткими чергами, здебільшого потрапляючи в стіни. Технар із снайперською гвинтівкою стояв, притиснувшись до стіни. Сенатор стояв біля протилежної, освітлюючи ліхтарями
максимум простору.
Борланд закинув гранату в підствольник і зробив останній постріл. Сотні тушканів лежали в калюжах крові, більшість стрибнула
в прірву. Затихнув останній писк.
— Йдемо, — сухо вимовив Борланд і швидко пішов вперед по тунелю.
Сталкери, не вимовляючи ані слова, віддалилися від місця бійні. Тільки вони перезарядили зброю, як пролунав ледачий рев.
— Приїхали, — сказав Борланд, ударяючи по затвору «Грому».
В промінні ліхтарів Сенатора освітлена ділянка тунеля на секунду зігнулася. Перед сталкерами немов пролетіло викривлене
скло, крізь яке все було видно трохи спотвореним чином. Борланд віялом випустив чергу від однієї стіни тунеля до іншої, і на місці викривлення двічі промайнув чийсь силует.
— Кровосос, — сказав Патрон. Він зробив крок вперед і випалив з помповика.
Це дійсно був кровосос, один з найнебезпечніших мутантів Зони. Хижак, відмінно володіючий потворними, горбистими руками,
здатний одним ударом кігтів зірвати з тіла голову, і харчується висмоктуванням всіх рідин з тіла жертви. Постріл Патрона досяг мети, і кровосос на мить втратив здібність до невидимості, завдяки якій виправдовував свій статус.
Кинувшись вперед, монстр підняв лису, обтягнуту бурою шкірою голову і продемонстрував потворні щупальця на місці рота.
Горіх підкинув «калаш» і з криком розрядив чергу в тіло. Кровосос заревів, його щупальця розпрямилися, утворивши огидну
семикінцеву зірку. Розкинувши руки, він приготувався до стрибка.
— Відійдіть! — крикнув Марк і всі розступилися.
Декількома прицільними пострілами Марк відстрелив двоє щупалець, і кровосос видав мерзенний чавкаючий звук. Потім він
завмер, скосивши чорні круглі очі кудись ліворуч. Борланд підніс «Грім» майже до самого рота кровососа і трьома пострілами примусив бездиханне тіло впасти навзнак.
Сенатор посвітив вперед у пошуках нових супротивників. Їх не виявилося.
— Начебто закінчили, — пробурмотів Борланд. — Відстрелити щупальця? Я не знав про такий спосіб.
— Тепер знаєш, — сказав Марк.
— Чим він тут харчувався? — запитав Горіх, з побоюванням обходячи труп кровососа.
— Тушканами, напевно, — відповів Борланд. — Більше нічим.
Тунель знову перестав бути прямим, загинаючись вправо. Сталкери, не опускаючи зброї, зашли за поворот по зовнішній дузі,
яка ніяк не випрямлялася. Марк спочатку вирішив, що тунель виконує розворот в протилежну сторону але рейки все так само загиналися вправо, і на той час, за всіма правилами математики, повинні були описати повне коло.
Проте, поворот продовжувався. Хвилювання Марка скоро охопило всіх. Сталкерів почав тиснути наростаючий жах. Вони описали щонайменше чотири умовні кола, перш ніж тунель випрямився.
— Нарешті, — видихнув Горіх.
— Чому ти радієш? — запитав Борланд.
— Тому, що дорога знову пряма.
— Не хочу нікого турбувати, — сказав Борланд. — Але мені здається, що ми так до ангара не вийдемо.
— Це чому ж, — запитав Горіх, хоча сам відчував відповідь.
— Так тому що цей тунель взагалі неможливий у принципі.
В мовчанні, що запанувало, гул в глибині тунеля знову почав тиснути на мізки.
— Хто-небудь тут візьметься пояснити, як можна півгодини повертати в одному і тому ж напрямі і жодного разу не побачити
своїх старих слідів? — запитав Борланд, розвернувшись до групи. Марк помітив, що той тремтить, і відчув що його самого трясе ще більше. — Як може в тунелі не бути підлоги? І хто міг прокласти ось такі рейки?
Борланд схрестив разом два вказівні пальці. Команда стояла не ворухнувшися.
— І, що найцікавіше, — Борланд криво усміхнувся. — Ми вже повинні були давним-давно вийти на Звалище.
— Може, вихід вже за наступним поворотом? — запитав Ельф, блідість якого стала помітна навіть при світлі ліхтарів.
— Та тут взагалі ніколи не було поворотів! — закричав Борланд страшним голосом. — Невже ви думаєте, що я жодного разу
не бачив жодної карти Зони?! Так на всіх картах цей тунель показаний мало не прямою пунктирною лінією!
Він різко замовк. Ніхто із сталкеров нічого не відповів. Відповісти було просто нічого.
— Що це за звук? — запитав Борланд, знову обернувшися. Він схопив ліхтар двома руками і впився поглядом в глибінь тунеля. —
Що це.
Ліхтарі разом потухнули. Мовчання тривало десять нескінченних секунд.
— У кого є ПНБ, включайте, — почувся голос Борланда.
Марк поспішно дістав з нагрудної кишені прилад нічного бачення і начепив окуляри на перенісся, натискуючи кнопку. Тунель
знову виник перед очима, немов проявлений через синю кіноплівку.
У Горіха, Сенатора і Ельфа нічного бачення не було, і Марк велів їм залишатися на місці. Він бачив, як розпливчата фігура
Борланда встала в бойову готовність з «Громом» наперевіс, і теж приготував зброю до бою. Те ж зробили Патрон і Технар.
Ельф, стукаючи зубами, запалив сірник, який тут же Сенатор погасив, стиснувши палаючу голівку пальцями.
— Не смій, — наказав він. — Варто їм обернутись, і ти засліпиш їх.
І тут Марк побачив. На відстані метрів в двадцять виникли бредучі тіла. Вони йшли нерівно, закинувши голови набік, безвільно
звісивши руки. Над його вухом пролунав гучний постріл, то дала про себе знати гвинтівка Технаря. Одна з фігур впала і прийнялася поволі сіпатися.
По стоячим в п'яти метрах попереду Борланд відкрив вогонь. Прибульці падали один за іншим. Марк і Патрон також вступили
в стрільбу, і через хвилину всі фігури корчилися на підлозі.
— Контрольний в голову, — сказав Борланд і сталкери добили лежачих.
— Хто це? — тільки і встиг запитати Марк, як залишені увімкненими ліхтарі знову запрацювали.
Вбудований в ПНБ поляризатор спрацював, але, як і належить, не миттєво, й Марка засліпив спалах яскравого світла. Швидко
знявши окуляри, він витягнув працюючий ліхтар і направив на тіла.
Це були скелети, що напівзотліли, явно пролежали тут не менше кількох десятків років. Нудотний запах, раніше не відчутний,
тут же дав про себе знати.
— Ніколи таких зомбі не бачив, — сказав Технар, ховаючи ніс за сталкерською розкішшю — носовою хусткою.
— Думаю, ніхто не бачив, — озвався Борланд, перезаряджаючи «Грім». — Напевно, тому і дохлі такі. Нормального зомбаря
так швидко не уб'єш.
— Не здивуюся, якщо ці воскресають, — сказав Патрон.
Марк з тугою огледів скелети. Він чув про багато нещасних, які під впливом контролера, викиду або чогось ще, перетворюються
на ходячих мертвяків. Ніхто не знав, що з ними відбувається, але повернути їх до нормального життя вже було неможливо.
Він знову осів біля стіни, і помітив, що інші сталкери зробили те ж саме. Сенатор, Горіх і Ельф взагалі так і не піднялися
жодного разу, байдуже оглядаючи побоїще.
— Ми не виберемося, — сказав Патрон і з силою вдарив «чейзером» по рейці.
Потім, абсолютно спонтанно, прийшла повна втрата сил у всієї команди. Приблизно десять хвилин ніхто не вимовляв
ні слова. Ліхтарі раз у раз світили у всі боки. Сталкери мовчки сиділи біля стін і слухали гул.
Марка вивів із заціпеніння незрозумілий тріск. Він якийсь час пошукав джерело звуку і побачив, що напроти нього сидить
Ельф з націленим пістолетом і постійно натискує на курок. Зброя сіпалася вхолосту рама затвора була зафіксована в задньому положенні. Обойма була порожня.
— Ти чого? — запитав Марк і здивувався тому, як звучить його власний голос.
Він відчув поряд чиюсь присутність.
— Візьми шоколадку, сталкер, — сказала людина голосом Борланда. — Відмінно знімає стрес.
Марк трохи посміхнувся, потім розсміявся із закритими очима.
— Ти мені вже давав, — сказав він. — Що, мені всі твої з'їсти? Та й потім, у мене і в самого...
Марк підняв очі і осікся.
У Борланда не було половини голови. Її немов криво скосили. Усмішка манекена застигнула на знівеченому обличчі.
— Візьми шоколадку, сталкер, — сказала страшна людина.
Марк відкрив рот, щоб видати такий крик, якого ще не було жодного разу видано в Зоні, як прогримів постріл. По тому,
як пробігли хвилі по примарі, було ясно, що стріляли в нього.
Примара видала німий крик, обливши Марка жарким повітрям, розпливлася і попливла далі у бік Агропрома.
— Візьми шоколадку, сталкер, — почулося здалека.
Справжній Борланд все ще сидів з димлячим пістолетом в руці.
— Ти подивися, — здивувався він. — Вже і мене пародіювати почали.
Він опустив пістолет і помітив сидячого поряд Технаря.
— Ей, друже, ти живий? — запитав Борланд, клацаючи пальцями перед його обличчям. Потім він взяв Технаря за підборіддя
і поклацував перед його обличчям пальцями. Той розплющив очі.
— Чого тобі? — прогавкав Технар.
— Так ти під кайфом! — вимовив Борланд. — Зовсім голови позбавився?
— А? — запитав Технар і Борланд відпустив його підборіддя, відчого голова Технаря знову перекинулася на груди.
Марк піднявся. Страх всередині нього немов перегорів. Він закрив обличчя руками, долічив до десяти і з силою смикнув
себе за вухо. І повністю опам'ятався.
— Всім встати, — глухо спробував сказати він, але назовні вирвався лише якийсь хрип. Він прокашлявся і повторив: — Всім
встати!
Ніхто не підкорявся.
— Сенатор, — покликав Марк. — Сенатор!
Сталкер в плащі поглянув на нього втомленими очима.
— Я зовсім заслаб, Марк, — сказав він. — Я не можу підтримувати спокій вічно.
Марк схопився.
— Встати!!! – заволав він — Потрібно рухатися! Не можна сидіти!
Він з силою штовхнув Ельфа по коліну, потім обернувся і з розмаху ударив Технаря по обличчю.
— Встати, сталкери! — кричав Марк. — А-а-а!
Вскинув гвинтівку, він з криком випустив довгу чергу поверх голів, засипавши сталкерів кам'яними осколками.
— Що? — прокинувся Горіх, — Що трапилося? Де ми?!
Марк встав з лютим виглядом перед ним, нічого не пояснюючи.
Гул раптово став наближатися. Повітря стало теплішати. З глибин тунеля подув вітер, наїжачивши сталкерам волосся. З
вітром прийшов і запах метро.
— Що за... — почав Борланд і Марк різко відскочив назад, притиснувшись до стіни.
Із-за рогу на повній швидкості вилетів потяг. На фоні цього до непристойності гучного гудіння і стукоту по рейках не був
чутний суцільний крик сталкерів, всього в метрі від яких летів страхітливий потяг. Горіх не витримав і почав стріляти. Одна з куль потрапила по колесу. Потяг проїхав повз, і гул, сттворений ним, повністю стих.
Вибите кулею «калаша колесо» кілька разів підскочило на місці, подібно до монети на столі, покрутилося і з дзвоном заспокоїлося
на шпалах.
Сталкери мовчки втупилися на колесо. Борланд кинув болт, який дзвякнув по колесу і відскочив убік.
— Теперішній час, — сказав він.
Патрон піднявся. Погляд його нічого не виражав. Губи його тремтіли.
— Я великий, — вимовив він. — Я не повинен боятися.
Він обернувся і пішов далі по тунелю.
— Стій, — вимовив Горіх. — Нас зачекай.
Патрон не чув його. Він йшов посередині тунеля.
Горіх схопився і кинувся до нього, поки Марк піднімав решту команди.
— Патрон, почекай! — кричав Горіх. — Разом підемо!
Вони вже вийшли із зони дії ліхтарів.
— Я великий, — повторював Патрон, дивлячись в нікуди. — Я не повинен боятися.
— Так, великий! Патрон, мені теж жахливо, але нам не можна розділятися! Ти чуєш?! Патрон, стій!
— Я великий, — говорив Патрон.
— Так, великий, дуже великий!.
— Я не повинен боятися.
— Стій, Патрон! — кричав Горіх, стукаючи кулаками по костюму найманця, в який був одягнений Патрон. — Так, ти великий!
Ти повинен нас захистити! Патрон, стій! Нам потрібен захист! Ти великий, ти захистиш!
Марк підбіг і відтягнув кричущого Горіха убік.
— Я великий. Я не повинен боятися.
Не перестававши повторювати, Патрон скоро сховався в темноті.
Горіх у відчаї дивився на нього.
— Він пішов, Горіх, — сказав Марк.
— Але ми підемо за ним!
— Так, підемо. Борланд! Тягни всіх сюди!
Сталкери знову пішли вперед швидким кроком. Заціпеніння поступово відступало.
— Марк, це все було по-справжньому? — запитав Ельф.
— Мені плювати, — відповів сталкер. — Але якщо вибирати, де і як померти, то тут я не хочу. Бродити після смерті живим
мертвяком?
— Потрібно було плюнути і здатися військовим, — сказав Горіх.
— Потрібно було, — підтвердив Борланд. — Навіщо думати про це зараз? Проте, Патрон кудись зник...
Він недоговорив. Тунель розширявся. Залізниця розділялася на три лінії, кожна з яких йшла в свій тунель. Сталкери зупинились.
— Що за чортівня тут коїться? — прошепотів Борланд.
— Розділимось? — запитав Сенатор.
Борланд похитав головою, тільки потім зрозумівши, що його жест нікому не видно.
— Ні, — сказав він. — Розділятися не можна. І двох хвилин не протримаємося. Ех, де ти, мій дах, коли ти так мені потрібен.
Позаду почулися чиїсь підстрибуючі кроки. Сталкери обернулися.
— Ну все, Горіх, тримайся, — сказав Борланд.
— Що я? — запитав хлопець наляканий.
— Машиніст потягу зараз надере тобі дупу за відстрелене колесо.
Сталкери засміялися. Сміх так заспокоював.
В світлі ліхтарів виникла добра дівоча фігурка.
— Привіт! — життєрадісно сказала прибула.
На вигляд їй було не більше сімнадцяти років.
— Здоров, — відповів Горіх.
— Ви за мною прийшли? — запитала дівчина.
— Еммм, — промукав Борланд.
— Ну, пробачте мене, — сказала вона жалісливо. — Я більше не буду.
І одразу на її обличчі виникла радість.
— Давайте так, — запропонувала вона. — Ви нічого не скажете мамі! Ви скажете, що не знайшли мене! А я сама піду за вами
і вийду як ні в чому не бувало! Неначе сама прийшла. Добре?
І вона лукаво підморгнула.
— Треба подумати, — Борланд зобразив задумливість.
— Ну будьласочка! — дівчина підбігла до нього і узяла за щоки теплими ніжними руками. — Ви такий сильний, мужній! Хочте,
я вас поцілую?
І вона, вставши навшпиньки, торкнулася губами до щоки Борланда.
— Я завжди добре вчилася, — оголосила вона. — Сказати вам секрет?
— Який? — запитав Борланд.
Дівчина лукаво посміхнулася і покачалася на місці танцюючими жестами.
— Якщо я буду добре поводитися, то мене достроково приймуть в комсомол! — поділилася вона радістю.
Горіх впустив автомат.
— Так, так, саме так! — зашарілася дівчина, кинувши лукавий погляд на Горіха. — Ну так що? Ви виведете мене звідси?
— Ми не знаємо, куди йти, — відповів Горіх.
Дівча обернулося і подивилося на нього через плече.
— Це поганий жарт, — сказала вона незадоволено.
— Так, товариш сержант, поганий, — сказав Марк, гнівно подивившися на Горіха. — За такі жартики відповісте після закінчення
операції.
Горіх відкрив рота і Борланд наступив йому на ногу.
— Громадянко, — сказав він. — будьте ласкаві відповісти на пару питань.
— Звичайно, мій офіцер! — промуркотіла вона.
— Яке сьогодні число?
Дівчина надула губки.
— Ну ось, — пробубоніла вона. — Двадцять шосте квітня, звичайно!
— Дякую, — сказав Борланд. — І, будь-ласка, ще питання. В якому, по-вашому, напрямку слід виходити з цього місця?
Дівчина зобразила задумливість і тонким пальчиком показала на правий тунель.
— Ось туди, — відповіла вона і розквітла в усмішці. — Там безпечно.
Марк кивнув. По його обличчю скотилася сльоза.
— Дякую, — сказав він. — Ми нічого не скажемо мамі. Можеш бути спокійною.
Дівчина радісно засміялася, заплескала і втекла назад.
Сталкери дивилися їй услід.
— Ми ж зможемо вивести її? — безнадійно запитав Горіх. — Ми ж не залишимо її вмирати?
Борланд похитав головою.
— Пробач, малюк, — сказав він. — Вона мертва вже двадцять п'ять років.
Потім сталкери ішли по тунелю. Вони йшли довго, не вимовляючи ні слова, не дивлячись один на одного, не знаючи, скільки
пройшло часу — десять хвилин, годину або десять годин. Вони просто йшли по шпалах, не зустрівши на своєму шляху ні єдиної
аномалії, жодної живої істоти. І потім вони побачили попереду себе вогник. Ще через деякий час перед їхніми змученими обличчями з'явився
Патрон з факелом в руці.
— Що з вами? — запитав він. Голос його звучав абсолютно нормально. — Бачили б ви ваші пики.
— Привіт, привіт, Патрончик, — сказав Борланд. — Далеко ходив?
Патрон дивився по черзі на кожного з них, важко дихаючи.
— За мною, — сказав він. — Вихід близько.
Через хвилину сталкери вийшли на Звалище. Патрон розказав їм по дорозі, що він раптово прокинувся, коли побачив перед
собою вихід з тунеля. Він не знав, як він пройшов в темряві і самотності. Він нічого не пам'ятав. Пам'ятав лише про товаришів
які залишилися всередині. Оскільки його ліхтар був загублений в прірві, він швидко змайстрував факел і безстрашно пішов
назад в тунель на пошуки друзів.
Але сталкери його майже не слухали. Вони просто мовчки дивилися на вечірнє небо, яке свідчило про те, що вони провели в підземеллі
увесь день. Насолоджувалися виглядом сідаючого сонця, запахом свіжого листя. І кожен знав абсолютно точно що вже ніколи колишніми очима не дивитиметься на Зону.

Розділ 9.

Котушка

Сонце майже зайшло, коли фляга Борланда востаннє обійшла сталкерів, подарувавши кожному по ковтку бадьорячої вогненної рідини. Команда розташувалася в залізничному ангарі, де сталкери розсілися навколо вимерлого багаття тижневої давності.
Розводити нове не можна було — невідомо, яких гостей може привернути запах диму.
Борланд наказав йти відразу в ангар. Військові в своєму рейді на Агропром могли з’явитись тільки з Кордону, тому всі південні
шляхи автоматично вважалися перекритими. Після всього пережитого нарватися на патруль було б дуже жорстоко.
Прислонившись до металевих поручнів, Марк просто сидів, не думаючи ні про що. Мозок вимагав відпочинку, але спати він
не міг, та і не хотів. Звичні звуки радіоактивної Зони заспокоювали, завивання собак і вищання чорнобильських свиней більш відомих як псевдоплоть, здавалися прекрасним співом в порівнянні з гулом примарного потягу і тріском липучок по кам'яній
стелі над безоднею.
Після того, як команда опам'ятовувалася хвилин двадцять, Борланд лаконічно змальовував ситуацію. Фізично і психологічно
команді був потрібен відпочинок, але йти в південний бар не можна було через військових. Притулок Борланда на Агропромі із зрозумілих причин виключався. Північний бар, підконтрольний «Долгу», був недалеко, але
після нього довелося б повертатися назад, а з цим могли виникнути ускладнення. Оскільки «долговці» у будь-який час могли нагрянути в Темну Долину (Борланд не уточнював, що це пов'язано із загибеллю
лідера мародерів — Лаваша), то, згідно правил клану, назад в небезпечну ділянку вони вже нікого не пропустять
отже будь-який дружній «Долгу» сталкер, потрапивши напередодні їх власного рейду в бар «100 рентген», назад вже не вийшов
би як мінімум декілька днів, і неважливо які справи були у нього — «долговці» культивували золоте правило сторожів вищої ліги, згідно якому, будь-який підзахисний
об'єкт може бути використаний як завгодно на розсуд охоронців, якщо це служить безпеці об'єкту. Підзахисними «Долга», на думку самого клану, були мало не всі одинаки Зони, а в якості загрози виступав кожний мутант або мародер.
Таким чином, при потраплянні в бар можна було зустріти заставу «Долгу» представники якої запросто могли відібрати на якийсь час зброю і відвести під конвоєм в сам бар, а то й безпосередньо в
обгороджену гратами камеру.
Тягнути час і залишатися на Звалищі теж не можна було. Де б не знаходилася лабораторія Темної Долини, її слід було знайти
якнайскоріше і закінчити з нею всі справи, після чого відправлятися на північ з чистою совістю. В іншому випадку «долговці» заполонили б своїми патрулями Долину, і що-небудь шукати на ній або кудись проникнути б
стало практично неможливо.
Із всього сказаного випливав простий висновок: йти в стан мародерів потрібно було сьогодні.
Всупереч очікуванням, Марк, відчувший відповідь задовго до того, як її було озвучено, відчув лише полегшення. Здавалося,
після тунеля вже не може бути ніяких серйозних неприємностей. Та все ж він розумів, що відчуття це нічим не обгрунтоване
і небезпек в Зоні вистачало, не дивлячись ні на що, пережите раніше.
Борланд закінчив пояснення. Він не брав в розрахунок присутність Ельфа. Довговолосий нервовий одинак його не хвилював
— судячи з усього, він практично ні з ким не контактував, та і пройдене разом підземелля сильно згуртувало всю команду.
— Не ображайся, сталкер, — вимовив Борланд, дивлячись на Ельфа. — Я вдячний тобі за всю допомогу, але у нас свої справи,
а у тебе свої. Найкраще для тебе йти на північ. Там зараз безпечно. Може, побачимося ще в барі.
Ельф, який вже півгодини не переставав палити, похитав головою.
— Дякую тобі, Борланд, за пораду, — сказав він. — Але мені в барі робити нічого. Єдиний хабар, що я мав, це липучки.
А вони майже всі були витрачені на нас.
— Ми дамо тобі дещо з корисного хабара, — запропонував Марк.
— Я можу вам допомогти, — сказав Ельф. — Одному мені в Зоні важко.
Горіх розуміюче кивнув, але промовчав.
— У нас достатньо власних стволів, — сказав Борланд дещо настирніше.
— Я можу допомогти інформацією, — уточнив Ельф.
— Якою?
— Про місцезнаходження лабораторії Темної Долини.
Настала тиша.
— Звідки тобі це відомо? — запитав Технар.
Ельф знизав плечима.
— А вам навіщо?
— Та загалом, просто так, — визнав Борланд. — Але ти там був?
— Ні, — відповів Ельф, знову затягуючись і мотнувши головою, відчого обличчя його сховалося за волоссям, так, що був
видний лише кінчик сигарети. — Але місце знаю. Погана була історія. Не хочу згадувати.
Марк крадькома поглянув на Борланда, потім знову на Ельфа.
— Раз погана, навіщо тоді йдеш? — запитав він.
— Хто сказав, що я піду з вами? — нервово сказав Ельф. — Я туди не спускався і бажання немаю! Покажу, де знаходиться,
і піду.
Борланд поплескав віями.
— Ну добре, — сказав він. — У кого є питання?
Питань не виявилося.
— Тоді всім почистити зброю, провести ревізію запасів і відпочивати одну годину, — оголосив Борланд і прийнявся розряджати
«Грім».
Сталкери закінчили з процедурами і переклали спорядження зручніше. Боєприпасів залишалося в середньому дві третини від
первинної кількості — цілком достатньо, щоб зробити швидку ходку в Темну Долину і потім дістатися до північного бару.
Марк витягнувся на холодних металевих плитах і став дивитися в усіяну балками стелю ангара. Піднявши в пам'яті всі останні
події, він відчув холодний спокій який охоплювало його лише два або три рази за весь час існування плану. Це був чоловічий аналог щастя. Відчуття абстрактної
і беззастережної перемоги раз у раз виглядало з глибин підсвідомості, немов маючи намір заполонити всю його істоту. Залишалося зробити зовсім трохи, хоча ще не було пройдено навіть половини шляху.
— Під'їм, — сказав Борланд.
Марк розплющив очі і зрозумів, що йому вдалося трохи подрімати.
— Година вже пройшла? — запитав він.
— Час я не засікав, але година завжди триває стільки, скільки я скажу, — відповів ведучий.
— І скільки, по-своєму, триває життя? — запитав Марк, надягаючи рюкзак.
— О-о-о, братику, життя завжди триває вічно, — вимовив Борланд. — Всі готові? Йдемо по прямій. Остерігайтеся військових
з південної сторони.
Команда вийшла з укриття. Було вже достатньо темно, щоб не побоюватися привернути увагу випадкового спостерігача. Роздивитися
шістьох закамуфльованих сталкерів і одного в сірому плащі можна було хіба що в бінокль, і якщо знати кого і де шукати. Стояла надзвичайна тиша, немов навколо був звичайний ліс. В певному значенні, Зона і була не більше ніж
лісом. Ходіння по Зоні вночі вимагало не меншої уваги, ніж вдень. Борланд спробував включити детектор аномалій але прилад як і раніше тривожно пищав, наполегливо показуючи стрілкою на Марка. Вихід знайшовся швидко — Сенатор несподівано
заявив, що відмінно бачить в темноті. Ворушивши в повітрі пальцями лівої руки, уловлюючи зрозумілу лише йому одному інформацію
сталкер в плащі перетнув дві небезпечні ділянки, і команда пройшла по його слідах.
Через десять хвилин сталкери ступили в Темну Долину. Марк чекав зустріти зловісне скупчення напіврозвалених кубел, але
Долина більше нагадувала звичайний фермерський маєток. Декілька гектарів землі, вкритих зеленим листям були прикрашені дерев'яними парканами, якими були обгороджені окремі квадрати. Праворуч виднілося болото, але не хімічне,
як на Звалищі, а звичайне, хоча трохи радіоактивне. Над ним було перекинуто декілька дощатих містків. Команда дійшла до асфальтованої дороги, біля якої підносилася кам'яна будка автобусної зупинки.
— Все тихо, — сказав Технар, уважно огледівши всі об'єкти на горизонті в бінокль, наскільки дозволяла темнота.
— Куди далі, Ельф? — запитав Борланд.
Ельф за звичкою витягнув сигарети, але, почувши питання, одразу заховав назад.
— На південний схід, — відповів він, махнувши рукою. — На підході побачите баштовий кран. Лабораторія відразу під ним,
але вхід всередині будівлі. Я проведу.
— Ти точно не хочеш розказати, звідки тобі відомо про лабораторію? — запитав Марк.
— Це Зона, — сказав Ельф таким тоном, немов це все пояснювало. — Тут найголовніше — це інформація. Володіння інформацією
може виручити більше, ніж ствол або найкрутіший хабар. Ось я помаленьку і фіксую все, що чую.
— Теж варіант, — погодився Борланд. — Тоді веди.
Команда пройшла за Ельфом і зупинилася перед розкритими воротами якогось промислового корпусу. Зліва і попереду знаходився
критий склад, правіоруч стояв кран, що йшов вершиною в нічне небо. У дворі були розкидані стягнуті по декілька штук іржаві труби. Залізобетонні блоки, відомі кожному хлопчиську, що мав щастя
провести дитинство поряд з будівництвом, також знаходилися удосталь гордо дивлячись в простір крізними круглими отворами і шматками стирчачої арматури, із спіральним покриттям. Борланд
завжди гадав, навіщо в будівельних блоках роблять отвори — для економії матеріалу чи із інших причин?
— Нам сюди, — сказав Ельф, заходячи в будівлю через широкий прохід.
Внутрішнє приміщення залишало тільки один шлях, перегороджений з лівого краю поручнями, за якими виднілися різні труби
і безліч вентилів. Навіть в темряві було видно, що по цих трубах вже багато років нічого не бігло. Борланд ризикнув включити ліхтар і уважно оглянув із його допомогою кожен кут. Несхоже було, щоб тут хтось жив.
— Чому це місце не захоплено мародерами? — запитав Марк.
— Саме тому, що захопити його легко, а утримати важко, — відповів Борланд. — Дуже багато вогневих точок знадобиться
виставити, щоб проконтролювати місцевість. Іншими словами, місце ненадійне.
— Ще один поворот, — повідомив Ельф і сталкери опинилися в широкому порожньому відсіку, підлога якого була вимощена
дрібним кахелем. Єдиним проходом далі були східчасті сходи вниз.
— Нам сюди? — запитав Марк.
— Так. Там внизу двері. Мало хто знає, куди вони ведуть, але іншого входу під землю немає. Якщо тут є лабораторія, то
вхід тільки тут.
— Дякую, Ельф, — сказав Марк.
Сталкер з довгим волоссям махнув рукою.
— І вам не пропадати, — відповів він недбало. — Ну, я піду.
— Ага, бажаємо успіхів, — сказав Борланд. Патрон кивнув Ельфу, а Горіх помахав автоматом.
Коли Ельф пішов, Борланд ще якийсь час задумливо дивився йому услід.
— Все гаразд? — торкнувся його Марк.
— Та так, думки деякі з'явилися, — відповів Борланд і обернувся до сходів. — Але нічого такого, що було варто б озвучувати
вголос.
— Як знаєш, — сказав Марк, спускаючись вниз.
Далі по курсу був вузький коридор, за рогом якого виднілися масивні замкнені двері. Марк пошукав будь-який отвір,
але знайшов лише електронний замок.
— Так і повинно бути? — запитав Горіх.
— Ймовірно, — сказав Марк.
— І як нам це відкрити?
— Поки що не знаю.
— Відійди убік, — сказав Борланд і Марк підкорився. — Технар, давай.
— Ти хочеш збити замок? — запитав Марк з сумнівом.
— Так точно. Але трохи іншим способом.
Технар відклав убік гвинтівку, сів перед замком і декілька секунд його оглядав, потім задоволено гмикнув і стягнув з
себе рюкзак. На очах у Марка сталкер витягнув дивний прилад складений з декількох електронних пристроїв, сполучених шлейфами. Марк впізнав лише кишеньковий персональний комп'ютер, призначення решти
пристроїв було йому незрозуміле, але він був точно впевнений, що ніхто, окрім самого Технаря, не міг пояснити їх застосування.
Екран КПК засвітився м'яким синім кольором. Технар кілька разів натиснув на екран нігтем мізинця правої руки і витягнув
з рюкзака блискучий металевий предмет, схожий на конусоподібну пробку. Приліпивши його на двері поряд із замком подібно магніту
сталкер провів нігтем по екрану зверху вниз і пробка клацнула.
— Один замок відкритий, — сказав Технар. — Залишилося ще чотири.
Борланд з гордістю поглянув на Марка.
— Що скажеш? — запитав він.
Марк тільки схвально кивнув.
— Як це працює? — запитав він.
— Не дуже складно, — відповів Технар.
Ззовні пролунали постріли.
— Що за... — вимовив Борланд, хапаючись за «Грім».
Постріли повторилися. Коридор раптово освітило безліч настінних ламп денного світла, примусивши сталкерів відвести очі.
— Ельф, — сказав Марк тривожно.
Сталкери затихли, тримаючи зброю напоготові. Вгорі пролунали крики і тупіт ніг.
— До нас йдуть, — сказав Патрон.
— Неможе бути, — пробурмотів Борланд. — Якщо тільки...
Він не договорив і трохи нахилився до Технаря.
— Довго ще? — запитав він.
Пробка клацнула ще раз.
— Два замки відкрито з п'яти, — відповів Технар.
— Може, сигналізація яка стоїть? — запитав Горіх.
— Виключено. Котушка завжди працює безпечно.
Сенатор поглянув на Марка.
— Як в старі добрі часи, — сказав він майже ласкаво. — Дай мені ліхтар. Горіх, ти теж. От так, тепер у вас руки вільні.
— Сюди йдуть, — сказав Патрон. — Точно кажу.
Сумнівів не було більше ніяких. Хтось біг, голосно топаючи по кахлю і при цьому кричучи і матюкаючись. Коли котушка відкрила
третій замок, в кінці коридору з’явилась людина і Сенатор вмить направив обидва ліхтарі на неї. Це був мародер — в типовій чорній вітровці і фірмових штанях з двома білими смужками.
Борланд натиснув на спуск. «Грім» чотири рази спалахнув і мародер з криком скорчився біля стіни. Зверху пролунали
вже зовсім люті крики.
— Швидше ніяк? — запитав Борланд.
— Ні. Тримайте оборону, — відповів Технар, перебираючи по екрану КПК
Чотири стволи дивилися у бік сходів. Знову пролунали звуки кроків і вниз збігло вже двоє мародерів. Наткнувшись на
тіло спільника, вони зрозуміли свою помилку, але було вже пізно. Прогриміли постріли, і бандити з прокляттями осіли на
підлогу.
— Залишився один, — прозвучав голос Технаря.
— Вони не сунутимуться, — проскрипів Борланд. — Але вогнем випалити можуть. Технар, відкривай двері скоріше.
— Готово! — вигукнув Технар. — Тягніть!
Патрон взявся руками за поручень і з силою потягнув двері на себе. Двері піддалися насилу.
— Замок все ще намагається закрити двері, — сказав Технар, хапаючи гвинтівку і цілячись в кінець коридору. — Моя котушка
бореться з ним, але її енергії недостатньо.
Борланд на секунду озирнувся.
— Горіх, давай назад, — наказав він. — Ти протиснешся. Штовхатимеш двері зсередини.
Горіх мовчки кинувся виконувати.
Із коридору швидко висунулася рука з пістолетом і зробила декілька пострілів. Комбінезон Борланда глухо хлопнув, прийнявши
на себе кулю і перервавши в самому початку усний коментар сталкера, який став би не зовсім цензурним.
Марк пустив довгу чергу, але рука вже зникла.
— Всі всередину, — гаркнув Борланд.
— Йди, Марк, — сказав Сенатор. — Я за тобою.
Марк, швидко глянувши на товаришів, кинувся назад і виявився за дверима, за які вже відбіг Горіх. Сенатор швидко пройшов
услід. Борланд і Технар почали стріляти не припиняючи, і Марк лише пригнувся до підлоги, проклинаючи себе, за те, що не знає що відбувається попереду. Патрон швидко змінив позицію і вже не тягнув двері, а притримував зсередини, не даючи закритися.
— Назад! Відходь назад! — прокричав Борланд Технарю. Пристібнутий до ствола «Грому» ліхтар підстрибував разом із зброєю
при кожному пострілі, раз у раз вихоплюючи з темряви руки з пістолетами супротивників із-за рогу коридору. Позадкувавши назад
Борланд побачив, як до нього котиться граната.
— Лягай, — сказав він незвичайно спокійним голосом, і Технар впав обличчям вниз.
Борланд різко кинув «Грім» вперед обома руками і теж впав. Автомат прошелестів по м'якій підлозі, штовхнув гранату серединою
ствола і примусив її відкотитись назад.
Вибух заглушив відчайдушні передсмертні крики і прокляття. Із стелі і стін посипалися штукатурка і шматки кахлю, приміщення
наповнилося пилом. Одна з ламп вибухнула, просвистівши розбитим склом. Потім все стихло.
Борланд спробував піднятися, але не зміг. Насилу стряхнув пил з очей, він роздивився попереду високу фігуру з масивною
зброєю в руці. Модель Борланд не розібрав, але широке дуло підстовольного гранатомета було йому добре знайоме. Позаду з’явились ще люди.
Намацавши рукою кобуру, Борланд витягнув пістолет і пролунав голос:
— Лежати на місці, сталкер.
Коротко усміхнувшись, Борланд залишився лежати на спині, мовчки спостерігаючи, як підствольник підіймається убік відкритим
дверям.
Крутнувшись і підкинувши «Волкер», Борланд майже не цілячись вистрілив в замок. Куля збила катушку і двері із скреготом
закрилися, відтіснивши Патрона всередину лабораторії.
Пострілу в голову не послідувало. Декілька чоловік відразу накинулися на Борланда, притиснувши його до землі і віднявши
пістолет.
— Підніміть його, — велів ватажок, опустивши зброю.
Борланда підняли, притримуючи з двох сторін і приклавши гаряче дуло до його скроні. Рюкзак миттю зрізали і передали далі.
Хтось забрав у нього ніж. Пил трохи улігся і сталкер помітив Технаря що стояв на колінах, склавши руки за головою. В нього цілилися з двох автоматів.
Главар загону мародерів підійшов впритул і зняв капюшон. На Борланда втупилися суворі і безжальні очі міцної людини
середніх літ.
— Твоє ім'я? — задав він питання.
Борланд усміхнувся до вух, розкривши очі якнайширше.
— Саня П'ятачок, — відповів він з пафосом. — Але друзі називають мене Мегакабан.
Лідер нахилив голову, стискаючи пальці в кулак, але удару не послідувало.
— Як відкрити двері? — запитав він.
— Не знаю, мужик, не знаю, — охоче відповів Борланд. — Наш компьютерщик залишився всередині. Але, якщо ти даси мені
пилку для нігтів, я розв'яжу твою проблему, якою б вона не була.
— Ти не зможеш вирішити навіть власну, — сказав лідер мародерів голосом, від якого холола кров в жилах. — Хоча скоро
ти погодишся віддати все, що маєш, заради пилки для нігтів, щоб розкроїти собі вени. Приберіть його.
Борланда штовхнули в спину, і він слухняно пішов до сходів.
— Що з цим? — запитав хтось з мародерів, показуючи на Технаря, який мовчав.
— Стратити його, — коротко сказав лідер.
Борланд не вимовив ні слова, поки його виводили вгору. Внизу пролунав постріл і у нього стиснулося серце.
Ззовні Борланд побачив не менше десятка мародерів, які мовчки дивились на нього з автоматами в руках. Пошукавши очима
Ельфа, живого або мертвого, сталкер ніде не побачив його. Хоча вже знав, що не побачить. Борланд гірко усміхався поки на його зап'ястки надягали наручники, а на голову — мішок.
Він намагався рахувати кроки і прикидати напрям, в якому його вели, але незабаром збився. Він чув, як хтось з мародерів
відкрив вогонь, і як потім вискнув чорнобильський пес. Згідно звуку кроків, поряд рухалося не менше ніж чотири бандити але всі мовчали. Сталкера провели по якихось дошках, потім по трав'янистому покриттю, далі по сходах кудись вгору. Нарешті
з його голови стягнули мішок.
Борланд опинився в кімнаті недобудованого приміщення. Стіни з червоної цегли, що облупилася, мали двоє порожніх вікон
і дверний отвір, що закривався гратами на замку. З меблів були тільки залізний стіл і дерев'яний стілець на якому сиділа людина в зеленому плащі. Жорстокі очі свердлили Борланда поглядом маніяка-колекціонера. В ньому відразу
відчувалася невластива мародерам освітченість.
Єдина інша людина в кімнаті мала куди більш дивну зовнішність. Чоловік був одягнений в грубий чи то халат, чи то балахон
з безліччю складок, з широких рукавів якої виглядали надзвичайно міцні, жилаві, темні руки які могли належати лише арабу. Голова була закрита тюрбаном, а обличчя закривала пов'язана хустка. Погляд незнайомця палав
не просто жорстокістю, а ненавистю. Борланд не мав уявлення, що цей суб'єкт може робити в Зоні. Очевидно хтось давав йому укриття. А чим біс не жартує, в Зоні запросто можуть знаходитися найсправжнісінькі арабські терористи.
Хоча в телевізійні новини Борланд ніколи не вірив.
— Нарешті, — сказала людина за столом. — Як твоє ім'я?
— Я вже розмовляв з твоєю шестіркою, — відповів сталкер. — Там, внизу. Чи це був твій начальник?
— Розмовляв, значить, — покивав головою мародер. — З Пінцета вийшов би відмінний воїн, не будь він такий балакучий з
полоненими. Твоє щастя, що ти ніколи не дізнаєшся, що він робить із схопленими сталкерами і чому отримав таке ім'я.
Борланд зберігав мовчання.
— Я не з тих, хто задає питання, відповіді на які відомі наперед, — продовжував мародер. — Тому я не маю наміру з тобою
гратися і відразу все тобі поясню. Моє ім'я Капкан. Повір мені, тут всі вимовляють його з повагою.
Борланд не став заперечувати.
— Поряд зі мною Саїд, — злегка гойднув головою Капкан. — Він саме той, ким ти його собі уявляєш.
Саїд навіть не поворушився, люто дивлячись на сталкера.
— До вчорашнього дня головним в Темній Долині був Лаваш. — Капкан зробив паузу і постукав пальцями по столу. — Мій брат.
Борланд нечутно зітхнув.
— А твоє ім'я мені також відоме. — Вимовив Капкан, відкинувшись на спинку стільця і зчепивши пальці. — Ти сталкер-одинак
Борланд, вбивця мого брата. І тобі буде воздано за це кров'ю.
Борланд зрозумів, що всі ігри закінчилися. Витримувати погляд Капкана було важко, але він з цим впорався.
— Що ж, — сказав він похмуро. — Тут навіть нічого додати.
— Нічого, — погодився Капкан. — Твоя доля була вирішена, коли мій брат ще не встиг лягти на землю Зони з простріленою
головою. Залишалося тебе тільки знайти. Ти помреш через годину.
— Чому не відразу? — запитав Борланд.
— Твоя смерть слугуватиме прикладом для інших, що буває з тими, хто йде проти нас.
Борланд подивився на нерівну підлогу, зібрався з думками і знову підняв погляд на лідера мародерів.
— Я прошу проявити до мене повагу, як до переможця твого брата, — почав він, стискаючи і розтискаючи кулаки в наручниках. —
І сказати мені перед тим, як я помру. Хто здав мене? Ніхто не знав, що Лаваша убив я. Мене здав клан «Долг»?
— Я задовольняю твоє прохання, — відповів Капкан. — Тебе здав не «Долг». Тебе взагалі ніхто не здавав. Ти прийшов сюди
з командою, яка нам не потрібна. Але привів тебе сюди наш інформатор, який був у групі.
— В моїй команді був зрадник? — запитав Борланд, впившись нігтями в свої долоні.
— В твоїй команді була моя людина, — уточнив Капкан. — І він не зраджував тебе, оскільки ніколи на тебе не працював. Він
знав, хто виступив виконавцем вбивства мого брата, оскільки вважає, що найважливіше в Зоні — це інформація а чутки розносяться по Зоні швидко. Він допоміг вам дістатися до X-18 і покликав загін Пінцета на перехоплення. Як це не сумно для тебе , але тебе тут чекали.
— Ельф, — гірко сказав Борланд, дивлячись вниз і мотаючи головою. — Мерзенна погань.
— Тому ти тут, твоя команда назавжди замкнута в X-18, і біля єдиного виходу чергують мої люди, — підвів підсумок Капкан. —
Що стосується твого приятеля, то його убили, а труп з'їдять собаки.
Борланд зусиллям волі викинув із своєї голови усмішку Технаря.
— Роби, що маєш намір робити, — вимовив він і замовк.
Капкан підняв вгору палець і до кімнати увійшли двоє мародерів. Вони знову накинули мішок на голову Борланда і поволочили
вниз, не соромлячись бити і ображати його. Очевидно, подібна практика поводження з полоненими була добре відпрацьована. Сталкер не чинив опір, знаючи, що це марно. Коли з нього зняли мішок, він вже знаходився в обнесеній гратами цвілій камері
в підвалі будівлі. Мародер з лайкою штовхнув його в спину і Борланд впав на холодну підлогу. Скрипнули двері на петлях, гримнув замок і мародери пішли, залишивши приміщення в темряві.
Сталкер абияк піднявся на ноги і добрів до єдиного вузького вікна в півтора метра над підлогою. Заглянувши, він не побачив
нічого, окрім зоряного неба і місяця. Вдалині почулося традиційне завивання зграї собак яке остаточно почало роз'їдати залишки самовладання сталкера.
З безсилим стогоном Борланд стукнувся головою об грати і сів в кутку, готуючись до нестерпного очікування.

Розділ 10.

Апельсин

Двері зачинились, вставши міцною стіною між лабораторією і наповненим смертю коридором, відділивши сталкерів від решти
світу. Патрон всією масою натиснув на неї, але це було подібно спробі зсунути гору.
— Він закрив нас, — вимовив Горіх, стискаючи ставший даремним «калаш».
— Він захистив нас, — сказав Марк.
Патрон обернувся до сталкерів з безнадійним виглядом, дивлячись на Марка.
— Я не можу відкрити, — признався він.
— Ніхто не зможе, — відповів Сенатор. — Борланд збив котушку. І при цьому, ймовірно, пошкодив замок. Двері не відкриються.
— Як же ми вийдемо? — запитав Горіх.
— Ми у будь-якому випадку не можемо тут вийти, — сказав Марк, підходячи до дверей і оглядаючи їх. — Навіть якщо вдасться
відкрити двері, зовні нас чекатимуть мародери.
— Тут може бути інший вихід?
— Я не знаю, — відповів Марк. — Але впевнений, що іншого виходу немає.
Запала тиша.
— Що ж нам робити? — запитав Горіх.
Марк закрив очі і провів руками по волоссю.
— Потрібно рухатися далі, — відповів він. — Борланд і Технар зробили все, що могли. Їх доля нам невідома. А наше завдання
— знайти наукові документи.
Марк поглянув на Патрона, готуючись до того, що здоров'як шпурне помповик і прогримить, що він не кине своїх друзів
вмирати. Виявилося, він погано про нього думав.
— Що ж, нехай буде так, — погодився Патрон. — Виконаємо цю частину завдання, повернемося сюди і шукатимемо спосіб відкрити
двері.
Марк дивився на його простодушне обличчя у пошуках каверзи, але не знайшов ніяких його слідів, і кивнув.
— Вірно, — сказав він. — Йдемо.
Сталкери вперше озирнулися. Вони знаходилися в брудному і давно не відвідуваному приміщенні, планування якого, проте,
наводило на роздуми про добре облаштований науковий корпус. Ламп денного світла знаходилося удосталь і половина з них працювали. Підлога була викладена білою плиткою, на стінах добре збереглася штукатурка. В центрі стояла широка
квадратна колона. Обійшовши її, сталкери зрозуміли, що це шахта для ліфта. Сама кабіна була щільно заблокована і трохи деформована. Збоку виднівся отвір сходової клітки.
— Підемо вниз, — сказав Марк і почав спуск.
— Тут хоч зламів не буває? — запитав Горіх.
— Все можливо, — відповів Сенатор. — Але тут дуже ясно. Сховатися ніде. Злами це не люблять.
— А хто любить?
— Чесно кажучи, ніхто. Хіба що може налякати полтергейст, про який я говорив раніше.
— І що він робить? — запитав Марк.
— Нічого особливого, — відповів Сенатор. — Так, кине чим-небудь. Тож якщо помітите літаючі в повітрі предмети, сильно
не дивуйтесь.
— Нічого такого не подумай, Сенаторе, але я здивуюся, — сказав Горіх.
— Місце все одно набагато краще за Агропром, — порівняв Марк, спустившись на поверх нижче. — Ніяких слідів битви або
стрільби.
Нижній поверх насправді виглядав достатньо мирно. Він ширше верхнього і був більш чистим. Картину порушували лише безладно
розкинуті ящики.
— Що тут могло трапитися? — запитав Патрон.
— Полтергейст розкидав, — безтурботно відповів Сенатор.
— Так, нам, схоже, сюди, — сказав Марк. — Давайте обшукаємо всі кімнати.
Другий рівень лабораторії, як виявилося, кімнат не мав. Декілька широких отворів в стінах відкривали шлях до різних
технічних приміщень, набитих промисловим устаткуванням і зламаними жерстяними шафами.
— Як ми знайдемо тут хоч що-небудь? — запитав Горіх. — Твій полтергейст тут напевно повний бардак влаштував.
— Насправді полтергейст зазвичай ставить все так, як було, — сказав Сенатор. — Інакше який інтерес все рушити? Перекинути
стілаж він може швидко, але, щоб це повторити, він потім все акуратно ставить на місце.
— Не схоже, щоб ми потрапили саме на цей момент, — сказав Марк, дивлячись на купу сміття в душовій кабінці, крани якої
були загнуті вгору явно якоюсь сторонньою силою. — А наскільки сильний цей полтергейст? Скільки він може підняти?
— Вони різні бувають, — уточнив Сенатор.
— Різні? Він що, тут не один?
— Я ж сказав, полтергейст це цілком матеріальна істота, — пояснив Сенатор. — Просто у них два природні стани. Один — це
фізична плоть. Другий — згусток енергії, літаючий як йому захочеться і рухаючий предмети на відстані. Це їх улюблений стан.
— А як виглядає ця сама фізична плоть? — запитав Горіх.
— Не дуже привабливо.
Зверху пролунали чиїсь кроки. Сталкери переглянулися.
— Хто там ходить? — запитав Марк, поклавши руку на ствол гвинтівки.
— Він і ходить, — сказав Сенатор з легкою усмішкою.
Кроки стали гучніші. Шматки штукатурки летіли із стелі, осідаючи на підлозі дрібним пилом.
— А його можна побачити? — запитав Горіх.
— Так. В будь-якому стані полтергейст видимий. Але він зазвичай не показується.
— Сенатор, нам є чому хвилюватися? — запитав Марк.
— Полтергейст дуже рідко нападає на людину, якщо та його не чіпає, — відповів Сенатор, струшуючи вапно із свого плаща.
— Але все таки буває? — запитав Патрон.
— Так. Але цей тупіт вгорі — явно не напад.
— Він знає про нашу присутність? — запитав Марк.
— Звичайно. З тієї миті, як Технар став працювати із замком. Якщо полтергейст і нападає, то відразу. Інакше просто грається.
— Гаразд, підемо звідси, — сказав Горіх. — Якщо він шумітиме, я теж...
І молодий сталкер перетягнув затвор «калаша», що було абсолютно непотрібно, оскільки це коштувало йому вилетівшого патрона,
який довелося піднімати.
Швидко обійшовши другий рівень, сталкери не знайшли ніяких документів або інших носіїв інформації, як і наукового
устаткування. Марк витягнув обойму з ГП-37, прискіпливо оглянув під поглядом Патрона і стягнув з себе рюкзак.
— Не в порядку? — запитав Патрон.
— Та так, — невизначено відповів Марк, кидаючи обойму в рюкзак і копаючись у пошуках нової. Варто було Патрону відвернутися,
як Марк витягнув ту саму обойму і вставив її на місце. Потім його рука опустилася в кишеню комбінезона поклавши туди Чорний Кристал.
— Заміню про всяк випадок, — сказав Марк, підбадьорююче поглянувши на Патрона.
Здоровяк відреагував незвичайно.
— Марк, я хочу тобі дещо сказати, — почав він. — І тобі теж, Горіх.
— Що таке? — запитав Горіх, підходячи до нього.
Патрон завагався. Було помітно, що людині його статури дуже складно зізнаватися в якій-небудь слабкості.
— Тоді, в тунелі, — вимовив він.
— Ні слова більше, Патрон, — сказав виникший поряд Сенатор. — Нам всім було страшно.
— Це востаннє, — сказав Патрон і зітхнув. — Тунель або не тунель — немає значення. Я пам'ятаю, як ти просив мене
залишитися, — сказав він, звертаючись до Горіха. — І обіцяю, що я зроблю те, про що ти просив. Я буду вас захищати.
Обличчя Марка прояснилося.
— Ми знаємо, Патрон, — сказав він.
— Я підписався йти з вами, і я повинен йти з вами. Я повинен був сказати це раніше, — вимовив Патрон. — А не тоді, коли
окрім нас нікого не залишилося.
— Нікого? — перепитав Марк.
— Я думаю, що Технар і Борланд мертві.
— Ми не знаємо, Патрон, — сказав Марк поспішно, хоча сам він вважав так само, але не міг собі в цьому признатися. —
Давай розберемося з цією лабораторією і рватимемо кігті.
Останні слова він вимовив з особливою підбадьорюючою інтонацією, і очі Патрона задоволено заблищали. Четверо сталкерів,
проте, синхронно опустили очі, згадуючи товаришів.
— Пішли, — сказав Марк. — Пам'ятайте, будь-які документи або устаткування.
Недивлячись на те, що команда зменшилася на третину, Марк не збирався кидати завдання. Та все ж його постійно кидало з однієї
крайності в іншу, збиваючи з пуття і заважаючи мислити нормально. Варто було йому зосередитися на пам'яті про товаришів, які
швидше за все, віддали життя за інших, як з глибин підсвідомості спливала жорстка, нав'язана самому собі психологічна установка:
все для перемоги. Коли Марк ловив дорогоцінні секунди концентрації на завданні, то в ньому прокидалася совість щоб зовсім не начасі викликати образи Борланда і Технаря. Все це тиснуло на Марка нестерпним вантажем, але він прагнув
зовні триматися спокійно.
Обійшовши увесь поверх, сталкери в результаті прийшли до нових зачинених дверей, точно таких, які закривали вхід в лабораторію.
Замок простіше — цифрове табло і чотиризначний індикатор.
— Підбиратимемо? — запитав Горіх.
Марк спробував набрати значення. Замок спрацював, але не відкрився.
— Дуже багато варіантів, — сказав він.
— Що ти набирав?
— Один-дев’ять-вісім-шість. Але було б зовсім наївно вважати, що ця комбінація вірна.
— Що тепер, — запитав Патрон.
Замок програв якусь мелодію і індикатор засвітився синім. Марк швидко поглянув на двері.
— Ти відкрив? — запитав Горіх.
— Ні, — відповів Марк. — Мабуть, замок перенастроюється після кожної невдалої спроби. Або...
Двері відкрились. Сталкери машинально схопилися за зброю і втратили дар мови.
За дверима знаходився ще один сходовий проліт, що йшов ліворуч і вниз. Над ним в повітрі висіла розпливчата фіолетова куля.
Навкруги неї швидко оберталися під різними кутами темні енергетичні сфери. Сама куля потріскувала і погойдувалася.
Сталкери відступили на крок, не відводячи погляду від кулі. Раптово по всій лабораторії пролунав гуркіт — всі лежачі предмети
почали вібрувати. Зброя сталкерів різко вискочила у них з рук і полетіла вперед. Горіх трохи не впав коли ремінь від «калаша» смикнув його вперед. Марк швидким рухом вивільнив голову від ременя власної гвинтівки. «Чейзер
Патрона» кілька разів крутнувся, і три висятчі в повітрі стволи націлились на сталкерів.
— Не ворушіться, — вимовив стоявший нерухомо Сенатор. — не зліть його.
— Гей, що за чортівня?! – перелякано сказав Горіх.
Клацнули запобіжники, приводячи зброю в бойову готовність. Сталкери машинально підняли руки.
Знизу пролунав тупіт, немов хтось біг вгору з мокрими ластами, тьопаючи по кам'яних сходах. В голові Марка одна за одною
промайнуло не менше десятка найбожевільніших теорій щодо природи цих кроків перш ніж з нижнього поверху вилетіла ще одна куля. Вона була трохи меншою за розмірами і оранжевого кольору. З невідомо як виробленим
виском вона вдарила фіолетову субстанцію ззаду і знизу, і зброя впала на землю.
— Біжимо! — крикнув Марк.
Сталкери схопили зброю і стрибнули вперед, за двері. Не встигли вони пробігти і десяток сходів, як Сенатор зупинився.
— Стійте, — сказав він.
— Що таке? — запитав Марк, з побоюванням дивлячись в дверний отвір, з якого лунали скажений гуркіт і вищання.
— Потрібно допомогти другому полтергейсту.
— Що?! – запитав Горіх, задихаючись.
— Вони б'ються, невже не бачите?! Один являє для нас небезпеку, інший - ні.
Сенатор обернувся і пішов назад. Марк і Горіх переглянулися.
— Так це і є полтергейст? — запитав Патрон.
Сенатор кивнув, не озираючись, що було майже непомітно через надітий капюшон. Марк зачекав і пішов услід.
В приміщенні панував повний хаос. Все, що можна було видерти із стіни хоча б зусиллями двох чоловік, було видерте і розкидане.
З найдальшого підсобного відсіку лунав гучний шум і дзвін немов металевою лозиною били по чомусь твердому. Сталкери з двох сторін оминули центральну шахту ліфта і перед ними
з'явилися обидва полтергейсти. Оранжевий люто лупив фіолетового палицею. Той піднімав порожні банки, ящики ніжки від стільців і кидав ними з усіх боків в оранжевого, який ухилявся і видавав невиразні звуки з явно лайливою інтонацією.
— Що робити? — запитав Марк, підносячи гвинтівку до очей.
— Стріляти, — коротко відповів Сенатор.
Пролунали постріли, і фіолетова куля стиснулася. Всі підняті нею предмети впали. Рев пораненого полтергейсту налякав оранжевого,
який впустив палицю і вилетів з відсіку, промайнувши мимо Горіха і Патрона, яким коштувало великих зусиль сили волі не перенести лінію вогню на нього.
Зброя сіпалась в руках сталкерів — полтергейст прагнув вирвати її з рук. Але сили його зменшувалися, судячи з угасаючої
енергії його впливу. Нарешті він здувся, подібно повітряній кулі, завив востаннє і вибухнув, зникнувши в хмарі диму. На підлогу впала дивна істота гуманоїдного типу десь із метр висотою. Не встигли сталкери трохи краще розглянути його, як тіло
пов'януло, розплившись по підлозі, і зникло остаточно.
Марк перевів дух.
— Воно мертве? — запитав він.
— Енергію не можна вбити, — відповів Сенатор. — Воно реінкарнує, але трохи пізніше.
— Наскільки пізніше?
— Декілька днів.
Марк підійшов ближче, оглянув місце, але нічого особливого не помітив. Всі сліди полтергейсту зникли.
— Не бійся, йди сюди, — сказав Сенатор, поволі підступаючи до оранжевого полтергейсту, який сховався за ліфтом. — Давай
нужбо, покажися!
Істота обережно виглянула із-за рогу. Марк розумів, що куля просто злегка пересунулася, але пластика її була така
приголомшлива, що сталкер міг присягнутися: полтергейст саме виглянув.
— Ось так, — сказав Сенатор доброзичливо. — Йди сюди, нужбо. Апельсин! Я зватиму тебе Апельсин.
Шар вилетів на відкритий простір, кілька разів перекинувшись.
— Так, у кого-небудь є з собою що-небудь смачне? — запитав Сенатор.
— Шоколад підійде? — подав голос Горіх, з цікавістю спостерігаючи за Апельсином.
— Дуже добре. Шоколад. Всі дістаньте шоколадки і киньте йому.
Полтергейст піймав три шоколадки, які разом з обгорткою зникли в його середині.
— Він що, їх з'їв? — запитав Марк, насилу стримуючи усмішку.
— Звичайно! Перетворив в енергію. Думаю, він давно не їв нічого подібного. А може, і ніколи.
Апельсин опустився до землі і радісно пострибав, як м'ячик.
— Ну все, молодець, — сказав Сенатор. — Лети в своїх справах.
Шар покрутився і поплив у бік сходів, що вели вгору.
— Кумедне створіння, — сказав Марк, дивлячись Апельсину услід. — Звідки тобі відомі їх звички?
— Я якось провів багато часу з одним з них, — відповів Сенатор. — Перечікували разом в одному підвалі викид.
— Не знав, що полтергейсти можуть воювати один з одним, — вимовив Горіх, все ще знаходячись під враженням.
— А що знав?
— Про них? Гм, нічого.
Сталкери спустилися ще на один рівень нижче, пройшовши через двері, відкриті фіолетовим полтергейстом. Їм довелося спуститися
щонайменше на три поверхи, не зустрівши жодних дверей. Лише в самому низу спуск закінчувався новим поверхом.
Тут було набагато темніше. Більшість ламп були розбиті, залишилися лише випадкові джерела тьмяного світла тут і там.
Навколишнє оточення більше нагадувало заводське приміщення, заповнене безліччю труб і загадкових казанів. Проходів і коридорів було набагато більше.
— Тримаємося разом, — сказав Марк. — Тут легко заблукати.
Горіх звернув увагу на підскакуючий предмет біля лівого краю стіни.
— Дивіться, — сказав він, нахиляючись і чіпаючи предмет краєм дула автомата. Патрон тільки скосив очі, як стрибнув до
Горіха і відштовхнув його.
— Ти що... — почав Горіх, і на місці предмету вгору зметнувся стовп полум'я.
— Назад! — крикнув Марк, швидко дістаючи з кишені болт. — Повзіть назад!
Полум’я потягнулося до сталкерів. Горіх намагався повзти, але це не знадобилося — Патрон без зусиль відкинув хлопця метра
на три убік і перекотився. Кинутий Марком болт потрапив в аномалію, примусивши її спалахнути і змінити напрям. Через секунду вона розпалася на тисячі вогненних ниток, які, завиваючись, втягнулися в підлогу.
— Ти що, жодного разу Вогненної Кулі не бачив? — запитав Патрон. Горіх сидів на підлозі з винуватим виглядом. — Де артефакт,
там і аномалія! Ще трохи, і потрапив би в Жарку.
— Ну забувся я, Патрон, ну пробач, — покаявся Горіх.
Здоровяк миттю перестав сердитися і допоміг Горіху піднятися.
— Ти дивися на всі боки, — сказав він. — Мені за тебе ще перед Борландом відповідати.
Марк знову відчув легкий внутрішній укол, але промовчав.
— Нічого, Патрон, — говорив ішовший позаду Горіх. — Дійдемо до бару — я тобі пиво куплю.
— «Чернігівського»? — запитав паруб'яга із задоволеним виглядом.
Горіх штовхнув Патрона ліктем і показав йому Вогненну Кулю.
— Цілий ящик, — відповів він, посміхнувшись на всі зуби.
— Невже встиг з аномалії витягнути? — підняв брови Патрон.
— А то! Я швидко вчуся.
Патрон розреготався.
Четвірка сталкерів дійшла до широкого приміщення, заповненого якимись колбами, встановленими горизонтально. Марк підійшов
до однієї з них і постукав пальцем, чіпаючи іншою рукою Кристал в кишені. Результат його майже задовольнив. Він перевірив всі колби, доторкнувшись до кожної.
— Що ти там шукаєш, Марк? — запитав Горіх.
Марк лише похитав головою.
— Паперів ніяких не знайшли? — запитав він.
— Зараз пошукаємо, — сказав Горіх. Вони з Патроном переглянулися і почали обшукувати приміщення.
— Онде прохід, — сказав Патрон. — Давай подивимося, що там.
Марк сів і постукав по металевій стійці, що валялася на підлозі.
— Сталь, — вимовив він.
Сенатор гойднувся в його сторону.
— Що ти сказав? — запитав він.
Сталкер немов не чув його. В хвилюванні Марк піднявся і став оглядати розкидані грати, обшивку стільців, обірвані дроти.
Потім його увагу привернуло щось лежаче під столом. Марк нахилився і дістав наручний годинник.
— Скло, — сказав він, провівши по циферблату пальцем. — Латунь. Чудово.
— Марк? — запитав Сенатор стурбовано.
Сталкер не відповів. Пробігши до протилежного кінця відсіку, він хлопнув долонею по одній з відкритих дверей.
— Чавун, — пробурмотів Марк. — Сплав.
Потім оглянув іншу сторону дверей.
— Титан, — сказав він більш впевнено.
— Гей, Марк, ми щось знайшли! — крикнув Горіх звідкись із сторони.
Марк пройшов за Горіхом в один з примикаючих до відсіку коридорів і піднявся в маленьку рубку вгорі, заставлену застарілим
комп'ютерним устаткуванням. Очевидно, пункт управління різними механізмами лабораторії.
На єдиному столі лежав старий, покритий пилом журнал. Марк струсив пил і зупинився.
— Ну ти відкриєш чи ні? — запитав Горіх.
Марк провів пальцями по бічній спіралі журналу, яка скріплювала сторінки разом.
— Мідь, — вимовив він. Кристал в кишені запульсував і обдарував сталкера відчуттям тепла.
— Можна йти, — сказав Марк.
— Ти ж не перегорнув, — нагадав Патрон.
Марк здригнувся і поглянув на нього.
— З тобою все гаразд? — запитав Горіх.
Марк кивнув і мовчки вийшов з рубки, кинув журнал назад на стіл, піднявши купу нового пилу.
— Сенатор, пішли, — сказав він.
Сенатор направив в спину сталкеру довгий і напружений погляд, але нічого не сказав.
Горіх подивився на журнал, відчайдушно міркуючи, що все це може значити.
— Я нічого не розумію, Патрон, — сказав він.
— Це справа Марка, — вимовив Патрон. — Як намене, неважливо, чого він тут рився.
Через хвилину сталкери дісталися до виходу на верхні поверхи.
— Ніби спокійно дійшли, — сказав Горіх.
— Ми ще не вгорі, — вимовив Патрон.
— А що може трапитися на сходах? — запитав Горіх і осікся.
Сталкери зупинилися. На черговому сходовому прольоті лежала туша якоїсь тварини, повністю перекриваючи прохід. Не знайома
з якими-небудь законами симетрії морда, покоїлася на сходах, величезні очі були закриті.
— А й справді, — поволі повторив Марк. — Які проблеми можуть трапитися на сходах?
— Що це за чортяка? — запитав Патрон, оглядаючи величезне тіло монстра.
— Це псевдогігант, — відповів Сенатор. — Навіть не можу припустити, що він тут робить. Але очевидно, що застряг.
— Він небезпечний? — запитав Горіх.
— Зараз? — уточнив Сенатор. — Або взагалі?
Очі чудовиська відкрилися.
— Ей, ей, назад! — закричали Марк, Патрон і Горіх одночасно, впираючись спинами в стіну.
— Потрібно відходити, — крикнув Горіх.
Псевдогігант сіпнувся, зробивши спробу рушити вперед, і заричав.
— Вогонь! — сказав Марк і в морду звіра було випущено з півсотні куль впритул.
До гуркоту пострілів в замкненому просторі Марк так і не звик, але був упевнений, що не звикне ніколи. Йому коштувало великих зусиль не примружитися. Кулі били в товстий череп псевдогіганта і застрягали там, не завдаючи особливої шкоди. Одна з куль потрапила в ліве око, яке вмить лопнуло. Монстр заревів і сіпнувся вперед, витягаючи товсту лапу з гострими
кривими кігтями.
— Бережися! — попередив Сенатор.
Зверху почувся вже знайомий виск, і з’явився полтергейст Апельсин. На мить зупинившись над псевдогігантом, він почав
битися у верхній сходовий блок. Вібрація була така, що сталкери схопилися один за одного, щоб не впасти. Потім почувся гучний скрегіт і уздовж стін пішли тріщини.
— Рухаємось вниз! — штовхнув Марк Горіха і сталкери кинулися назад до нижнього рівня. Псевдогігант хапнув кігтем комбінезон
Марка, відчого той впав. Апельсин нарешті збив фрагмент сходів і бетонний блок завдовжки в десяток сходинок повалившися з неймовірним гуркотом, придавивши псевдогіганта. Марк приголомшений побаченим, подивився на монолітну споруду, що зупинилася
всього в декількох сантиметрах від його обличчя. Тіло монстра почало поволі сплющуватися, бетонна глиба стала осідати вниз
дряпаючи стіну гострим краєм. Марк відчув на комірі чиюсь міцну хватку, і Патрон миттю висмикнув його з пастки.
Псевдогігант видав передсмертний хрип, перейшовший в невиразне сипіння.
Сталкери піднялися, приводячи думки в порядок.
— Де ж він ховався? — запитав Горіх, відкашлюючись.
— Очевидно, було де, — сказав Марк, прагнучи угамувати серцебиття. — Тепер потрібно шукати інший шлях вгору.
— Ми ж при будь-якому розкладі прагнули знайти новий вихід, пам'ятаєш? — сказав Патрон.
— Так, але нам все одно потрібно вгору.
Із сторони шахти ліфта почулися якісь стукаючі звуки.
— Тільки не знову, — вимовив Горіх. — Що тепер?
Сталкери швидко перезарядили зброю і направили її у бік дверей ліфта. Звичайного гулу чутно не було — ліфт був явно
знеструмлений. Але через хвилину двері відкрилися і з кабіни виплив Апельсин.
— Давно не бачилися, — сухо сказав Горіх.
— Не треба так з ним, — вимовив Сенатор, пригощаючи полтергейста шоколадом. — Він нам допоміг.
— Він обвалив сходи!
— Він убив псевдогіганта. Повірте, ми б не вибралися тим шляхом у будь-якому випадку. Три стволи проти псевдогіганта
— це дуже мало.
— І що нам тепер робити? — запитав Горіх.
Марк подивився на оранжеву кулю, що вертілася на місці, і відповів:
— Те, що він пропонує. Напевно.
Сталкери зашли в ліфт і двері зачинилися. Апельсин залишився зовні.
— Ви впевнені, що ми правильно робимо? — запитав Патрон.
Кабіна сіпнулася і поїхала вгору.
— Ще будуть питання? — запитав Сенатор.
— Поки що ні, — сказав Марк. — Добрий твій друг. Чуйний.
— Він тепер наш друг, Марк, — уточнив Сенатор. — Наш, загальний. Принаймні, Апельсин так вважає.
Ліфт зупинився. Сталкери вишли в первинну точку — до виходу в лабораторію. Апельсин тут же підлетів по сходах, і Марк,
усміхнувшись, кинув йому шоколадний батончик, який той ум'яв з вражаючою спритністю. Патрон і Горіх, не змовляючись теж пригостили полтергейста.
— Молодець, молодець, — похвалив його Патрон. — Що тут сказати.
Оранжева куля покачалася і крутившіся навкруги неї енергетичні згустки змінили положення, склавшись на поверхні
кулі у всміхнену мордочку, на якій мигали круглі очки. Апельсин щось схвально крякнув і відлетів вниз.
— Вдалого дня, — сказав Марк.
— Куди він? — запитав Горіх.
— Відновлювати всі руйнування, — відповів Сенатор. — Вони завжди все відновлюють.
Він обернувся до Марка.
— Я сподіваюся, ти зробив все, що хотів, Марк, — сказав Сенатор.
Сталкер кивнув.
— Давайте думати, як вибиратися звідси, — сказав він, але думки його займав полтергейст. Найдивніше створіння Зони, яке,
якби схотіло, могло б стати небезпечнішим за собак, і контролерів, і кровососів, і зламів, і псевдогігантів і невідомо кого ще. Потім всі події X-18 пішли із свідомості, залишивши щімкий біль з приводу втрачених друзів. Нічого було
і сподіватися, що двері зараз відкриються, і Борланд задоволено потрясе Технаря за відмінно виконану роботу.
Сенатор підійшов до замкнутих дверей і оглянув їх із задумливістю.
— А що тут думати, — сказав він з лукавою усмішкою. — Готуйте шоколад.

Розділ 11.

Це наш обов’язок

Вміння рахувати час в думках — не таке вже і складне. Достатньо навчитися ловити потрібний ритм, що дозволяє відмірювати
секунди і робити уявні карби в короткочасній пам'яті. Починається з простого споглядання годинникової стрілки або що ще краще, цифр на екрані. По ходу тренувань тіло пристосовується до такту: серце і дихання приходять в потрібний ритм,
що значно полегшує процес. І надалі людина просто підтримує рахунок мінімальними витратами концентрації і уваги, викликаючи на перший план поточне
значення у міру необхідності.
Так що Борланд, сидячий в камері в кутку в наручниках і мовчки оглядаючи звідти грати і замок, знав достатньо точно,
скільки пройшло часу, паралельно обдумуючи чіткість організованості мародерів яка могла посперечатися із статутом будь-якого клану. Та все ж саме строга субординація серед мешканців Темної Долини була
його єдиною зачіпкою, оскільки, чим суворіше будні підлеглих, тим сильніше їх прагнення вирватися з оков накладених тираном. Поведінка Пінцета, очевидно, одного з найзначущіших виконавців, дозволяючого собі розмовляти з полоненими
до того, як вони будуть допитані Капканом — лише підтвердження того що інтереси вищих і низчих в цій касті дуже розрізняються. До того ж Борланд розумів, що йому самому приготували страшну
і садистську смерть, покликану вивести мародерів на ще більш страшний рівень. Очевидно, на те були свої причини.
В пунктуальності Капкану відмовити було важко. Борланд провів в ув'язненні рівно годину, перш ніж почулися кроки
і до камери підійшли двоє бандитів. Один встав у сходів, цілячись автоматом, інший прийнявся відмикати камеру.
Борланд встав насилу — це було не так просто після годинного сидіння без зміни позиції.
— Снідати? — запитав він.
— Вечеряти! — відповів мародер з роздратуванням, відчого Борланд, не чекаючий відповіді, здивувався і самому її факту,
і такому невмілому парируванню.
— Браток, будь другом, поясни сталкеру, що на нього чекає, — попросив він.
Мародер відкрив замок, але відкривати двері не поспішав.
— Відведуть нагору, взнаєш, — буркнув він.
— Значить, ви відводити будете? Дивись, а то я по дорозі нервуватиму і створю яку-небудь дурість. Вам же велено доставити
мене живим? Ти впевнений, що справитеся?
Мародер зачекав і відповів, не дивлячись на сталкера:
— Тебе четвертують.
Борланд забув про уявний рахунок часу.
— Еге ж..., — сказав він сумно. — Мотоциклами.
Двері відчинилися і мародер встав на порозі.
— Виходь, — сказав він.
— Братику, ми один одному не вороги, сам знаєш, — заговорив Борланд. — Багато не прошу. Просто кинь мені ніж. А
я сам себе порішу. Або скажеш, я тебе побороти хотів, а ти мене ножем. Йде?
— Пробач, брате, — сказав мародер. — Я не хочу виявитися на твоєму місці.
— Не виявишся, — Борланд в пориві збудження зробив крок вперед. — Капкан все зрозуміє, точно говорю, все зрозуміє! Невже
не бачиш? — він судорожно ковтнув. — Він тебе для того і послав, щоб ти мене замочив при спробі до втечі! Перевіряють тебе
братику! Ти дозволиш їм зробити це зі мною?
Мародер з гримасою похитав головою.
— Замовкни, — сказав він.
— У тебе є мати? Дружина? Діти? Ти хочеш вибратися із Зони людиною?
— Пащеку закрий! — заволав мародер і замахнувся, щоб ударити Борланда, але той кинувся вперед і притиснув мародера плечем
до грат, видаючи плачущі звуки.
— Брате, пожалій, не губи душу свою! — нив Борланд, якого мародер прагнув відштовхнути від себе. Краєм ока сталкер помітив,
як другий бандит опустив автомат і йшов до них на допомогу напарнику. — Адже ж всі там будемо! А він запитає тебе: «Що ти в житті не зробив?» — а ти і відповіси: Не «навчився сам знімати наручники»!
Рука Борланда з висячим на ній браслетом врізалася мародеру в живіт. Плечем Борланд не дав йому зігнутися. Другою рукою
сталкер витягнув у бандита ніж, миттю відсунувся і різнув мародера по шиї, відчого той схопився за горло і осів дивлячись здивовано на Борланда і видаючи булькаючі звуки.
Перекинувши ніж в праву руку, сталкер схопився лівою за крайні до проходу грати і вилетів на другого мародера, нерішуче
піднімаючого автомат. Один рух — і лезо різнуло по пальцях, що тримали ствол. Борланд упустив ніж схопив автомат і через секунду бандит лежав на землі, оглушений прикладом.
Швидко обшукавши лежачих, Борланд зняв з них чотири обойми до автомата, а оглушеному довелося також розпрощатися з чорною
накидкою. Замаскувавшись і накинувши капюшон, Борланд пішов вгору по сходах, сутулившись і човгаючи ногами. Він не знайшов ніякої ганчірки, щоб замотати наручники на лівій руці, і незграбно спробував прикрити їх рукавом.
На наступному поверсі він вийшов в сирий коридор. Все говорило про те, що будівля цілком є недобудовою радянських часів.
В дверних отворах так само виднілися грати, зварені поспішно замість дверей. Половина були прикриті але замків не було ні на одних. Борланд обережно пройшов мимо грат, заглядаючи в кожну кімнату. В деяких лежали матраци,
розстелені і скручені, ще в парі кімнат стояли бочки, в яких пихкав слабкий вогонь. Не було видно жодної людини що наводило на неприємні підозри. Будівля явно була жилою, і Борланд був майже впевнений, що всіх мобілізували на урочистий
захід з приводу його страти. Значить, скоро сюди прийде натовп мародерів стурбований довгою відсутністю посланих за ним людей.
Але куди йти безпечніше всього, Борланд не знав, тому просто рухався уздовж стіни, прислухаючись до кожного шороху.
Довго йти не довелося. Двері в самому кінці відкрилися, коли Борланд вже дістався до них. З’явилася чиясь голова, потім
дуло короткоствольного автомата, і перед сталкером з'явився Ельф.
Борланд поглянув йому в очі. Довговолосий хлопець подивився на нього з подивом, злегка повернув голову, не в силах відвести
очей, і спробував щось сказати.
Борланд гмикнув.
Потужніший удар ногою в сонячне сплетіння під кутом в шістдесят градусів з викидом енергії вибив Ельфа назад, через двері,
які зірвалися з петель, прямо на кам'янисту терасу. Борланду стало набагато краще.
Ельф стукнувся головою об бетон, не в силах навіть вдихнути. Автомат «Гадюка-5» відлетів убік. Борланд зробив два повільні
кроки, порівнявся з виходом і різко стрибнув вперед приземлившись на Ельфа - коліном правої ноги на живіт і ліктем руки на шию.
— Не задавати питань, на які знаєш відповідь, — повторив він слова Капкана.
Удар за ударом, Борланд методично бив поваленого супротивника в обличчя. Ельф спочатку видавав невиразні звуки, потім
перестав. Очі його закрилися.
Борланд перевів дух і вперше озирнувся, злегка жаліючи, що не зробив цього раніше. Навколо не було ні душі. Місяць все
так само яскраво освітлював околиці. Сталкер зафіксував погляд на декількох недобудованих житлових корпусах, на двох вежах
на довгому, ішовшому в пітьму неприступному парканові. Саме уздовж паркану йому належало рухатися, в пошуках будь-якої можливості
перелізти на ту сторону. Але для цього йому слід було пройти через розчищену від різного залізного непотребу ділянку території.
Борланд поглянув на Ельфа, що лежав без свідомості. Коротко розміркувавши, він підняв його із землі, накинув руку собі
на плече і поволочив до паркану. Судячи із слів Капкана, інформатор з чистою серед сталкерів репутацією мав для нього особливу
цінність і Борланд сподівався, що у разі проблем можна буде спробувати диктувати свої умови.
Він вже пройшов половину відстані, коли звідкись із сторони почувся голос:
— Досить, сталкер. Відпусти його.
Борланд зупинився і поклав руку на автомат.
— У мене ваша людина, — сказав він.
Включились прожектори і Борланд швидко заморгав, щоб очі скоріше звикли до світла. Через пару секунд потужність світла
збавили. З усіх боків показалися люди. Борланд зрозумів, що йому знову влаштували примітивну засідку на випадок якщо йому вдасться втекти.
Як виявилося, засідка була не такою примітивною. Одночасно запалилося з десяток багать в стоячих навкруги Борланда
бочках. Сталкер побачив навкруги себе кільце, що складалося приблизно з півсотні людей в чорних куртках мародерів і з накинутими капюшонами. Кожний п'ятий тримав в руці по факелу, від яких були засвічені багаття.
Всі мародери з факелами були в протигазах, які, очевидно, мали ритуальне значення. Інші тримали в руках напівопущені автомати. Сталкер відразу зрозумів, чому в будівлі не було людей. Всі зібралися тут і
чекали його появи, під конвоєм або самого.
Борланд стояв в центрі кільця, важко дихаючи і все ще притримуючи Ельфа, який став поступово стогнати і приходити до свідомості.
Відчайдушно шукаючи очима будь-яку зачіпку, Борланд впився поглядом в ряд припаркованих мотоциклів Yamaha, марку яких сталкер нарешті зміг розібрати. Сумнівів не було — він потрапив на місце своєї екзекуції.
— Не підходьте до мене, — бурмотав він. — Я вас попередив. Не підходьте.
Один з мародерів зробив крок вперед і Борланд впізнав в ньому Пінцета.
— Починайте, — наказав глава загону.
Декілька чоловік дивно змахнули руками, і, не встиг Борланд зрозуміти, що це було, як в повітрі просвистало декілька каменів.
Один ударив сталкера в лоб, другий в живіт. Борланд впустив Ельфа, який впав на землю, також збитий каменем. Услід полетіли порожні пляшки, факели. Сталкер не встигав закриватися від летячих предметів. Факел обпалив його руку,
потім пляшка розбилася об його лоб, заливши очі кров'ю. Борланд впав на коліна, і потім повалився поряд з Ельфом.
Метання припинилося. Борланд неслухняною рукою намацав ствол автомата і приставив дуло до голови Ельфа.
— Не підходьте, — бубонів він, ні до кого конкретно не звертаючись, відчуваючи, як перед очима ходять темні кола. —
Я уб'ю його. не підходьте.
Мародери зробили крок вперед. Борланд востаннє поглянув на Ельфа, знаючи, що застрелитися сам вже не встигне. Тремтячий
палець на курці напружився.
Вдалині почувся чийсь крик. Мародери зупинилися. Борланд підняв голову і голос повторився. Це був не крик, а, швидше,
гучний спів на невідомій мові.
Змістивши дуло автомата, Борланд уткнувся їм в землю, спираючись об приклад. Тільки так він міг не падати. Прагнучи сфокусувати
погляд, в світлі місяця він помітив людину, яка наближалася до мародерів упевненим кроком і співала щось, що було відомо їй одній.
Мародери трохи розступилися і приготувалися стріляти. Людина, не зупиняючи видавати гучні мелодійні звуки, вступила
в освітлений багаттями простір. На ній був надітий плащ, з собою вона не мав ніякої зброї.
Це був Сенатор.
В голові Борланда трохи яснішало. Він вже погано міркував, але все таки зрозумів, що у вигляді Сенатора було щось нове.
Придивившися, він зрозумів, що саме. Плащ шамана не був зав'язаний поясом, як завжди, а руки не виглядали з рукавів.
— Не стріляти! — крикнув Пінцет. — Це злам! Я хочу допитати його і взнати, як мутант пройшов через нашу оборону.
Сенатор проспівав останню фразу і зупинився, дивлячись кудись вниз.
— Зніми плащ! — наказав Пінцет і перетягнув затвор автомата. — Плащ зніми, тварюка, якщо не хочеш, щоб тебе пристрелили!
Сенатор підняв палаючий погляд і мародери, не витримали.
— Знімай плащ! — крикнув один.
— Руки покажи! — кричав інший.
— Кому сказано, зняв!
— Бісів злам!
— Показуй, що там! Швидко! Уб'ю нахрєн!
Сенатор швидким рухом розкрив плащ і завмер на місці, опустивши руки з прямими пальцями вниз. Крики разом стихли.
Борланд побачив одягнений у вільний одяг торс нормальної людини. Грудну клітку і пояс перетинали широкі ремені, обвішані
найрізноманітнішою холодною зброєю. Сталеві леза виблискували при світлі багать. Декілька довгих і коротких прямих і зігнутих ножів, різні види сюрикенів — метальних зірок, і навіть невеликі бумеранги.
Секунду всі стояли, вражені побаченим.
— Вогонь! — крикнув Пінцет.
Сенатор змахнув рукою і Пінцет з прокльонами впустив автомат, хапаючись за металевий стрижень, що встромився в його передпліччі.
Декілька мародерів почали стріляти. Сенатор блискавично поміняв позицію його долоня кинулася до пояса і вилетіла вперед. Промайнув сталевий блиск, один з мародерів впав навзнак з чотириконечною
зіркою в шиї. Кулі розпушували грунт, Сенатор по неймовірно швидкій і непередбачуваній траєкторії рухався до мародерів випереджаючи кожний їх постріл, роблячи високі стрибки в повітрі і приземляючись в несподіваних позах. Плащ на мить закрив
Сенатора, вперед полетіли два нові леза, і ще два бандити повалилися, випустивши прощальну чергу в небо. У останнього із стріляючих Сенатор вибив з рук автомат, і потім встромив кривий ніж в серце.
— Вбити його! — прогримів голос Пінцета.
Прожектори яскраво спалахнули і світ немов розколовся надвоє від гуркоту пострілів. Падаючи на тіло Ельфа в забуття, Борланд
встиг відзначити про себе, що автомати мародерів звучать дещо дивно, і зрозумів, що це стріляють «Громи» — очевидно на полі бою з'явилася третя сторона. Навколо хтось бігав, щось кричав і брудно лаявся. Потім дбайливі руки підвели Борланда.
— Давай, прокидайся, — сказав знайомий голос.
Борланд розплющив очі.
— Іннах. — пробурчав він і щось вкололо його в шию. Біль стих, в голові відразу перестало шуміти. Свідомість миттю яснішала,
всі звуки на мить зникли, залишивши лише писк ін'єктора, голка якого ввела в організм сталкера ліки.
Борланд глибоко зітхнув. Схопився рукою за місце уколу і втупився на стоячу над ним людину.
— Марк! — радо сказав він. — Ти яким чином тут?
Сталкер лише відштовхнув його.
— Пізніше, — крикнув він. Волосся Марка розвівалося за вітром, погляд був наповнений жорстокістю і рішучістю. Він сунув
Борланду в руки свою гвинтівку.
— Прикрий, — сказав він і Борланд слухняно обернувся, зрізаючи чергою з ГП-37 одного з мародерів, що біг до нього з автоматом
в руках. Ейфорія від уколу вже пройшла і він, зробивши декілька пострілів, озирнувся, щоб взнати що конкретно робить Марк і від чого його знадобилося прикривати. Його перекрутило від виду того, як Марк схилився над тілом
Ельфа, роблячи йому ту ж ін'єкцію.
— Перестань! — вигукнув він, знову вистрілив в натовп ворогів і стрибнув назад до Марка, хватаючи його і відтягаючи
від Ельфа.
— Ти що робиш?! – крикнув Марк і поряд з ними вибухнула невдало кинута кимось граната.
Сталкери впали, відкашлюючись і протираючи очі. Ельф з криком схопився, заметушився на місці, потім побіг до будинку.
Марк встав, вихоплюючи «форт».
— Потрібно відходити до паркану! — крикнув він Борланду. — «Долговці» накрили Темну Долину! Вони відвернуть мародерів!
Де Технар?
Борланд ривком піднявся із землі і знову впав, хапаючи Марка за костюм.
— Стій! — сказав він. — Ти не...
Кулі встромилися в землю зовсім поряд з ним, і він сіпнувся убік, зірвавши щось з костюма Марка, який відстрибнув і почав
швидко відходити, стріляючи на вогні «калашів мародерів». Борланд втиснувся обличчям в грудки розпушеного вибухом грунту намацав однією рукою гвинтівку і втупився на предмет в іншій руці. Це була фляга Марка. Не знаючи, що з нею робити, Борланд
начепив її собі на пояс, не знайшовши інших ідей. Бічним зором він помітив рух осторонь — то був Сенатор навкруги якого лежало щонайменше шість тіл. Зустрівшись поглядом з Борландом, він кивнув йому, і в душі сталкера прояснилося.
Марк зробив ще декілька пострілів, сховався за рогом, перезарядив пістолет. Нахилившись, він пробрався до дверей і увійшов
до гігантського гаража.
Хтось обрушився на нього, стрибнувши із залізного мосту зверху. «Форт» вилетів з рук Марка і відкотився убік. Сталкер
крутнувся на місці, вдаривши ліктем в обличчя нападаючого, високого чоловіка в довгому чорному балахоні який лише злегка погойдався. Два різкі удари відкинули Марка назад, примусивши його впасти на підлогу гаража.
Нападавший почав поволі відходити убік, витягуючи з руки скривавлений стрижень. Спльовуючи кров, Марк впізнав в ньому
предводителя мародерів, першу мішень Сенатора.
З чавкаючим звуком Пінцет витягнув стрижень, лише злегка при цьому поморщившись. Перехопивши сюрікен зручніше, він почав
в бойовій стійці рухатися до Марка.
— Ти станеш моєю кращою жертвою, — зловісно сказав він.
Марк підвівся, розглядаючи Пінцета, як мисливець оглядає підстріленого кролика. Мародер зрозумів, що його погрози не вдалися,
і зробив різкий випад вперед, цілячись загостреним стрижнем. Марк ухилився з лінії атаки так швидко що Пінцет не зумів до ладу розглянути його пірует. Ще три випади пройшли даремно. Сталкер навіть не намагався атакувати або
захищатися, постійно йдучи убік. Пінцет прискорив темп, зробивши рухи більш різкими. Проте Марку нічого не коштувало його випереджати. Насправді його швидкість не була дуже швидкою, але кожний його жест починався
без прискорення, майже миттєво переходячи із стану спокою в стан руху. Пінцет не знав, як це можливо, так само як і не мав уявлення про спосіб рефлекторного керування тілом.
І все ж таки і у Пінцета були свої сильні сторони. Зробивши новий випад, він прийнявся розмахувати сюрікеном в сторони,
постійно наближаючись до Марка. Прийом був небезпечний і малоефективний, але у сталкера не було ніякої зброї отже залишався шанс його серйозно подряпати.
Марк не клював на подібні пропозиції. Поставив блок, і на Пінцета обрушилася серія професійних ударів в корпус, які він
витримав з достатньою стійкістю. Отримавши останній удар по шиї мародер з ревом схопив сталкера і почав штовхати його вперед, до широкого металевого поручня, за яким площина підлоги обривалася,
відкриваючи прохід на нижні рівні. Пінцет перегнув Марка через поручень, щосили наближаючи стрижень до його очей.
Сталкер відчув легкий подих знизу і поколювання в потилиці. Напружений вираз його очей раптово змінився на щось, чого Пінцет
розпізнати не зміг. З неймовірною силою відкинувши руку мародера Марк міцно стиснув його передпліччя в місці, проколеному Сенатором, і Пінцет завив від болю. Пальці його розтиснулись, стрижень
полетів вниз. Марк несподівано відпустив Пінцета, який схопився за поручень, і відсунувся убік.
Сюрикен долетів до джерела подиху — аномалії, що причаїлася. З шипінням випущеного з балона газу Жарка зметнулася вгору,
обпаливши Пінцету обличчя. Мародер в сказі відскочив, схопився за обличчя і одразу відняв руки від нього щоб побачити летячий назустріч зціплений кулак Марка.
Перший удар прийшовся в ніс. Другий теж. Третій і четвертий — аналогічно. Жарка яскраво освітила жорстокий погляд молодого
сталкера,що відтіснив авторитетного мародера, до аномалії. Пінцет закричав і почав бити навмання, щоб визначити що сталкера в межах досяжності вже немає. Марк в декілька стрибків перемістився до місця падіння пістолета. Пінцет рвонувся
вперед, і куля з «форту» зупинила його, потрапивши в перенісся і відкинувши назад. Мародер стукнувся спиною об поручень і грудкою впав навзнак.
Пуста гільза стукнулася об кам'яну підлогу. Марк за декілька секунд відновив дихання, дивлячись, як Жарка поволі схиляється
над тілом Пінцета, готуючись віддати його вогню. На це сталкер дивитися не став продовживши свій шлях через гараж до запасного входу в будівлю.
Тим часом бійці «Долгу» розстріляли майже всіх мародерів. Крики, стогони і прокляття затихнули, і десятка півтора бандитів
залягли в укриттях, переважно в тій же будові, з якої вийшов Борланд. Декілька куль перекинули бочки з вогнем і полум'я перекинулося на все, що було здатне горіти, яскраво освітлюючи смертельну територію. Притиснувшись до землі, Борланд
відповз убік, на відносно безпечну відстань. Була добра нагода, щоб спробувати допомогти «долговцям» зайшовши в тил до мародерів. Але для цього вимагалося рухатись тихо, що, кінець кінцем, йому не вдалося. Один бандит
побіг до паркану, через який вівся вогонь «долговців», його поведінка здалася Борланду настільки дивною що він без зайвих роздумів підстрілив того. Вибух , що відбувся на тому ж місці через чотири секунди, прояснив
істинні наміри мародера врізавшись Борланду в голову гострою думкою: що людина з подібною філософією і рішучістю робить в Темній Долині? Але пострілом
він видав себе, і декілька вогняних спалахів роз'яснили Борланду, що зайти з тилу вже не вдасться. Сталкер сховався за металевою ванною із слідами цементу, від якої кулі рикошетили у всі боки. Тут він зрозумів, що знаходиться
в пастці. Якщо мародери схочуть підібратися до нього ближче, «долговці» з цього ракурсу не зможуть прикрити його вогнем.
Прямо попереду себе Борланд побачив могутню фігуру, що рухалася до нього. Пролунав звук пробки, що вилітає з гігантської
пляшки, і над сталкером у напрямку мародерів пролетів якийсь невеликий предмет. Вибух малої сили перервав серію пострілів
засипавши Борланда землею і викликавши у нього усмішку.
Це був Патрон. Непохитною ходою він рухався на мародерів, тримаючи в руках величезний агрегат — шестизарядний гранатомет
револьверного типу - «Бульдог-6». Ще три гранати з гучним виляском вилетіли з барабана, що крутився, відколюючи шматки від і без того зкорченої стіни. П'ята граната збила опору в бочки з паливом, яка з гуркотом
впала і бензин, очевидно, призначений для мотоциклів, залив перший поверх будівлі. Борланд скориставшись моментом перепочинку, перевернув ванну, заскакуючи в неї на ходу. Шоста і остання граната запалила бензин, доріжка
вогню побігла у ніг мародерів, що ще залишалися. Борланд поспішно сховався під ванною, як черепаха в панцирі.
Вибух був дійсно гучним. Ванна задзвеніла від сиплячихся уламків. Борланд міг тільки здогадуватися, який жар стояв
зовні, але потрібно було у будь-якому випадку вилазити — металеве укриття нагрівалося достатньо швидко. Піднявши ванну Борланд відразу відчув гаряче повітря. Він подвоїв зусилля, знову повернувши конструкцію в нормальне положення, і одразу
перекотився убік, подалі від чадячого вогню. Патрон стояв метрах в десяти перед ним, дивлячись на Борланда привітно.
Але це був ще не кінець. На третьому поверсі загуркотів крупнокаліберний кулемет, і Борланд рвонувся в рятівну темряву.
Як виявилося, це не було потрібно — кулемет строчив по паркану, не даючи «долговцям» наблизитися. Під прикриттям черг на полі бою з'явилися мародери невеликого зросту і статури, і по шоломах Борланд відразу впізнав клан
«Воїни Зони». Діставшись до мотоциклів, «воїни» розсілися і почався новий етап.
Частина мотоциклістів промчала мимо Патрона. Це було явно зарано, судячи з того, що приготувати короткоствольні автомати
до бою вони ще не встигли. Патрон, кинувши розряджений «Бульдог» і, знявши із спини «Чейзер» пропустив першого мародера мимо себе і пострілом збив другого на землю.
Борланд знову показався, стріляючи по колесах. «Воїн» впав з мотоцикла, Борланд натискував на курок і почув коротке клацання.
Патрони в гвинтівці Марка нарешті закінчилися. Підбігши до мародера, сталкер зірвав з нього «узі» але огида до вбивства лежачого нерухомо чоловіка заповнила його свідомість, і він лише відбіг за кут.
Однак стріляти було вже не в кого. Користуючись коротким перепрчинком, Патрон почав перезаряджати «Чейзер», і Борланд
раптово помітив високу людину, стрімко біжучу на нього. Це був араб Саїд, що вилетів подібно блискавці з темноти.
— Патрон, ззаду! — крикнув Борланд, підкидаючи автомат і беручи араба в приціл. Він похолов, знову почувши клацання.
Зброя мародера була розряджена.
Патрон обернувся, помітивши Саїда. Араб на бігу вихопив з складок одягу кинджал. Перезарядивши затвор «Чейзера», Патрон прицілився,
і вбивця могутнім ударом відвів ствол убік. Прогримів постріл в нікуди, Саїд двічі змахнув ножем і знову счез.
Патрон впустив помпову рушницю і схопився за горло обома руками. Борланд розкрив рот. Але не зміг нічого сказати, дивлячись,
як його напарник падає на землю. Підбігши до нього, Борланд схопив «чейзер» цілячись їм у всі сторони відразу Знову заревів двигун мотоцикла, кулі з «узі» промайнули мимо Борланда. Сталкер навіть
не пригнувся, почекав, поки «воїн» наблизиться, і вистрілив йому в груди.
Відтягнувши Патрона убік, Борланд кинув зброю і взявся руками за комір здоров'яка. Затиснувши ножову різану рану на горлі,
сталкер гарячково пошукав на поясі Патрона аптечку, не бажаючи признаватися, що це марно.
— Тримайся, друже, тільки не засинай, — вимовив він, не взнаючи власного голосу. — Все буде... все буде...
Патрон поглянув на Борланда, і тому здалося, що він побачив найбільш підбадьорюючий погляд за своє життя. Видихнувши
востаннє, Патрон поволі прикрив очі і більше не ворушився.

Розділ 12.

Цілющий Вітер

Ніч над Темною Долиною була стривожена пострілами і вибухами, викликаними її людськими мешканцями, бійці «Долгу» вели
жорстокий бій з елітним мобільним кланом мародерів. Сліпі собаки принишкли поступившись людям правом заявити про себе і нагадати всьому південному сектору Зони про своє існування. Серед тіл убитих
і поранених, в епіцентрі смертельної істерії, над мертвим другом стояв сталкер, безпорадно тримаючи в руках улюблену зброю
покійного.
Борланд більше не відчував бажання забратися подалі, в стан «долговців». Очима, розумом, інтуїцією він шукав винних
в тому, що все так склалося. Він міг прийняти все — власну смерть або чужу, від поранення в бою нещасного випадку або аварії, але прийняти факт загибелі напарника від зради він не міг, і усвідомлення цього викликало
всі його запаси ненависті, складаючись лише в образ Ельфа.
Поряд виявився Сенатор, що виник подібно привиду. Холодної сталі на його грудях зменшилось разів в два. Він лише на мить
поглянув на Патрона і все зрозумів.
Сталкер не удостоїв його у відповідь поглядом. Підкинувши «чейзер» і майже не цілячись, Борланд пострілом зупинив «Воїна
Зони», який проїздив мимо, навіть не помітивши супротивників. Труп впав в одну сторону, гоночний мотоцикл в іншу. Шолом відкотився
стрибаючи по землі, і Борланд не став перевіряти, чи є в ньому голова. Він підняв мотоцикл і осідлав його, дивлячись на
двері, в яких зникли Ельф і Саїд.
Теперь помповик Патрона йому тільки заважав.
— Борланд, — вимовив Сенатор, і сталкер обернувся, щоб піймати недбало кинутий йому ніж. Стиснувши клинок в руці, Борланд
відчув, як смертельний холод леза, виблискуючого в світлі багать, розбавляє його лють крижаною зосередженістю. Він кинув рушницю Сенатору, сунув ніж в кишеню і, схопившись за кермо, дав газу.
Він промчав через вузький простір до дверей будівлі, на третьому поверсі якої все так само гуркотів кулемет. З одного боку
від нього були «Воїни Зони», що залишились в меншості, і які спочатку прийняли його за свого, з іншого боку «долговці», що відразу розпізнали в наїзнику сталкера. Тому жодна куля не була випущена в його бік. Штовхнувши
колесом двері, сталкер промайнув через коридор, заповнений відстреляними гільзами розбитим склом і обламками дерев'яних ящиків. В кінці виднівся необроблений сходовий проліт, по якому сталкер заїхав на
третій поверх і зупинився на мить. Це був найвищий рівень будівлі, на якій не було жодної несучої стіни лише декілька проміжних, складаючих імпровізовані кімнати, в яких вже пізніше була дороблена стеля. Через порожні дверні
отвори Борланд помітив, що одна з них була місцем його допиту.
В самому кінці коридору був встановлений кулемет. Стоячий поряд з кулеметником араб обернувся і Борланду здалося,
що він бачить ненавидячий погляд.
Проскреготавши колесом на місці, Борланд рвонувся вперед, намотуючи колесами Ямахи останні метри, що відділяли його від
помсти. Араб відбіг убік і стрибнув з даху на сусідню будівлю, що була нижче. Кулеметник помітив сталкера надто пізно, перестав стріляти і завмер на місці. Перед тим, як протаранити його, Борланд помітив зловісний вираз на обличчі лідера
мародерів і почув перерваний в самому початку приглушений крик.
Порівнявшись з краєм поверху, Борланд перелетів на мотоциклі на дах низької будівлі, відкинувши Капкана в повітря. Безладно
змахуючи кінцівками останній лідер мародерів Темної Долини впав з висоти третього поверху на будівельні блоки і стирчачу арматуру. Гучне
“ляп” і хмара пилу сповістили про кінець його шляху.
Борланд приземлився на дах, збиваючи колесами шматки шиферу і вирулюючи на бетонну ділянку. Йому вдалося втримати мотоцикл.
Саїд знаходився всього метрах в п'яти перед ним, маючи намір зістрибнути на землю але простір внизу швидко заповнили прибуваючі бійці «Долгу», що почали вторгнення на територію, як тільки кулемет замовк.
Куля з «Грому» переламала шматок дерев'яної дошки, виступаючої з даху, і араб відсахнувся, вивергаючи прокльони.
Злізши з мотоцикла, Борланд дозволив йому проскреготати по шиферу і скотитися з нього вниз. Його рука поволі витягнула
ніж, пальці лягли в поглиблення на рукоятці. Саїд витягнув перед собою кинджал, забарвлений кров'ю Патрона.
Борланд підійшов ближче і викинув руку з ножем вперед, подряпавши Саїду кисть. Араб спробував перехопити ініціативу, але зазнав
невдачі. Тактика ведення бою з кривим кинджалом його не врятувала — Борланд бився настільки нетрадиційно наскільки це було можливо в даних умовах. Він просто нехтував елементарними способами захисту і нападу, замінивши їх на напівімпровізовану
систему бою на ножах нового рівня, яку сам і винайшов. Сталкер після першого ж замаху зумів високо оцінити фігурний ніж Сенатора, вражаюча сила якого множилася на талант людини,
що виписує лезом орнаменти в повітрі. Час немов сповільнився, навколишній світ зник, фігури стоячих внизу «долговців» розпливлися, і не залишилося нічого, окрім Саїда і опори під ногами. Араб люто розмахував
кинджалом, але жоден його удар не досяг мети, а на кожний його рух доводилося декілька рухів Борланда, якому здавалося, підкоряються закони інерції, міняючи траєкторію його випадів довільним чином, незмінно додаючи Саїду і його одягу
зайвий поріз або укол. Не пройшло і хвилини, як араб мав такий вигляд, як після важкої сутички з химерою. Паніка стала долати його, холодні очі сталкера, що пронизували його не гірше ріжучого на смужки нестандартного клинка, красномовно
говорили, що пощади не буде. Ще декілька блискавичних ударів в складній зв'язці примусили Саїда впустити кинджал який Борланд одразу ж підхопив в повітрі.
Саїд відступив на самий край. «Долговці» могли застрелити його, але результат бою був вирішений наперед і без того. Борланд
підняв обидва клинки на рівень грудей і заглянув Саїду в очі. Енергія смерті і знищення, що йшла від сталкера, зламала волю
араба звівши нанівець його бажання жити і чинити опір. Не усвідомлюючи власних діянь, Саїд обернувся і стрибнув вниз. Висота була
невелика, але «долговці» не залишили йому шансу на втечу. Короткі черги з декількох автоматів відразу зрешетили араба відправивши його душу на справедливий суд до того, як його тіло торкнулося землі.
Борланд підійшов до краю даху і подивився на поверженого вбивцю. Вимазані обличчя хлопців в дорогому і професійному озброєнні
обернулися до нього, обдарувавши сталкера десятком чоловічих, повних пошани поглядів.
Останні «Воїни Зони» були переможені перевершуючими силами клану «Долг». Бойовики клану почали зачистку будинків, оскільки
в численних укриттях могли залишитися ще декілька десятків мародерів, не рахуючи тих які залишалися в різних куточках Зони.
Але це вже була не та війна, до якої Борланд мав відношення. Сталкер кинув вперед кинджал Саїда, який впав поряд з тілом
свого господаря, потім відійшов від краю даху, спустився з іншого кінця і повернувся в будівлю. Йому залишалося лише одне — знайти Ельфа.
Він знову виконав весь шлях вгору, прямуючи в єдине приміщення, яке могло послужити Ельфу укриттям, з урахуванням того,
де Борланд бачив його востаннє. На третій поверх. Спокій, якого так жадав Борланд, ніяк не приходив. Доля примусила його розміняти життя старого друга на смерть двох нових ворогів, і ця операція була нечесною в усіх відношеннях.
Борланд прискорив крок, потім перейшов на біг. Йому хотілося скоріше все закінчити. Він оглянув всі опорожнілі кімнати,
поступово наближаючись до єдиних існуючих на поверсі закритих дверей. Лежачий поряд автомат «Гадюка-5» свідчив, що сталкер
на вірному шляху. Ніж Сенатора знову опинився біля нього в руці. Діставшися до дверей Борланд вдарив їх плечем і зайшов всередину.
Побачене примусило його завмерти на місці і трохи не впустити ніж. Світ навкруги сталкера немов звалився. Він потрапив
в найсправжнісіньку кімнату, освітлену декількома лампами денного світла. Стіни з червоної цегли і підлога були поспішно
заштукатурені в наявності були навіть меблі — шафа, стіл і два дивани. Лідери мародерів явно любили комфорт. На дивані, мертвий або ж без
свідомості, лежав Ельф. Розбите в кров обличчя було прикрито довгим волоссям. В центрі, сівши на край столу знаходився Технар, поглядаючи на Борланда з презирливою усмішкою і граючи пістолетом в руці.
Борланд не міг якийсь час вимовити ні звуку, потім шумно видихнув.
— Технар? — запитав він. — Ти живий? Хай йому біс, ти живий!
— А що зі мною трапиться, — сказав снайпер, декілька разів крутонувши пістолет.
Борланд перевів погляд на Ельфа.
— Ти вбив його? — запитав він.
— Ні. Навіщо? Він мені потрібен живим.
— Для чого? — запитав Борланд і замотав головою, приводячи думки в порядок. — Як ти вибрався?! Чому я про це не знав?
— Тому що ти ідіот, — відповів Технар.
Борланд підніс руку до лоба.
— Що ти говориш? — прошепотів він. — Що відбувається?
— А ти так нічого і не зрозумів, — зітхнув Технар.
Борланд притулився спиною до стіни, на його обличчі за декілька митей відобразилася вся гамма емоцій, доступна людині.
— Ти, — сказав він.
— Я, — лаконічно підтвердив Технар.
В шумлячій голові Борланда спливли слова Капкана: «Тебе сюди привів наш інформатор, який був в групі. Він знав, хто виступив
виконавцем вбивства мого брата. Він допоміг вам дістатися до X-18 і покликав загін Пінцета на перехоплення.»
— Ти дав мені гвинтівку, з якої я вбив Лаваша, — вимовив Борланд, крутивши головою. — Ти активував котушку при вході
в X-18 і передав сигнал, що ми тут. Ти всіх нас здав.
— Ось бачиш, — сказав Технар. — Можеш, коли хочеш.
— Ти розумієш, що ти наробив? — запитав Борланд.
— Розумію, і дуже добре.
Технар різким рухом заховав пістолет в кобуру на поясі і встав на обидві ноги.
— Пробач, але це було потрібно, — сказав він. — Втім, тобі не зрозуміти. Ти завжди був і залишаєшся нікчемним покидьком
суспільства, всі мізкокопання якого виглядають жалюгіднр. Єдине, на що тебе вистачає це побити до напівсмерті хлопця в три рази слабшого за себе.
Він поглянув на Ельфа.
— Здорово ти його розмалював, — похвалив він блідого Борланда. — Адже він не кинув нас, коли показав вхід в лабораторію.
Він почув постріли, зачаївся і спробував пробратися до тебе, щоб тебе звільнити. А ти з ним так погано вчинив. Недобре.
— Капкан говорив, — бурмотав Борланд. — Він говорив, що в моїй команді була його людина. Але я подумав на Ельфа.
— Ну звичайно, на кого ж ти ще міг подумати, — підтвердив Технар. — Бідний Ельф. Для всіх зрадник. Нам дуже пощастило,
що ми його зустріли, тобі не здається?
— Патрон загинув, — сказав Борланд, піднімаючи очі на нового ворога. — Його зарізав Саїд.
На мить обличчя Технаря спотворилося в гримасі безвихідності.
— Смерті Патрона я не хотів, — сказав він.
— Він загинув, — повторив Борланд, відчуваючи, як усвідомлення цього додає йому сил. — І в цьому винен ти. Ми всі
билися і віддали б за тебе свої життя, Технар.
— Значить, потрібно було віддати їх до кінця, — промовив Технар, знову напускаючи на себе цинізм.
— Все скінчено, — сказав Борланд, прагнучи переварити новий поворот речей. — Що б ти не планував зробити для Капкана,
він і його люди мертві. «Долг» зачищає Долину.
— Я що повинен сильно засмутитися з цього приводу? — запитав Технар.
— Вони пристрелять тебе, як свідчить їх кодекс.
— А хто взнає? — Технар знову вказав на Ельфа. — Ось це створіння побите і налякане. Але тепер воно може виявитись корисним.
Все, що знає Ельф, це те, що тебе не вбили, ти вибрався з камери і напав на нього. Який, по-твоєму він зробить висновок? Хто саме зрадник?
— Ти вважаєш, «долговці» подумають на мене? — запитав Борланд, подавивши недоречний сплеск відчуття гумору.
— О, великий «Долг», — протягнув Технар. — Завжди вдають, що їм є до чогось справа. Зборище пафосних дегенератів, свято
віруючих в потужність пробивної сили і свою благородну місію. Насправді їм глибоко до лампочки, що відбувається в Зоні.
Сьогодні їм заважають собаки і кровососи, завтра — мародери, післязавтра — сталкери. Їм завжди потрібен повний контроль над
Зоною, а якщо щось не виходить, то шукають цапа відбувайла. І їм неважливо, хто це буде. Якщо з двох до них вийде один тягнучи за собою труп другого, кине його до їх ніг і урочисто вимовить: «Це і є зрадник», вони радітимуть, як дітвора, коли
є на кого вказати пальцем перед злим вихователем. Думаєш, у «Долг» йдуть ідеалісти? Охороняти Зону від нас а нас від Зони? Вершити правосуддя? Чорта з два! У «Долг» йдуть ті, хто боїться воювати поодинці, йдуть заради красивих шмоток,
великих пістолетів і відчуття крутизни! До речі, ти правильно вчинив, що не прилучився до цього дитячого садочку. Зберіг хоч якісь залишки мізків.
— Навіщо тобі продовжувати все це? — запитав Борланд, майже повернувши собі самовладання. — Якщо ти працював на мародерів,
то, що б вони тобі не запропонували, це більше не має значення. Вони все одно розгромлені.
— Скажімо так, я працював не тільки на мародерів, — уточнив Технар. — Я працюю одночасно на всіх, хто представляє в Зоні
хоч якусь силу. На тебе я теж працював ці доби, можеш вважати це компліментом. Кожний мені довіряє, не знаючи що його проблеми теж викликані мною. Хіба ти досі ще не зрозумів? Якби я працював тільки на мародерських паханів, то невже
я дав би тобі «Гвинтар» і дозволив убити Лаваша? Та я б зробив би так, що гвинтівка вибухнула б в твоїх руках і ти подохнув би на Звалищі від радіації, оточений кланом «Воїнів Зони». Думай ширше, друже мій.
Лампи денного світла все так же буденно освітлювали кімнату, і Борланд із зціпленими зубами зрозумів, що, якщо йому вдасться
вижити і вибратися із Зони, то він ненавидітиме всі кімнати з цими лампами, із схожим столом, з подібною шафою. Звуки пострілів «долговців» раз у раз лунали десь внизу. Ніхто не біг до них, щоб втрутитися в цю безглузду розмову. Технар
частково мав рацію — нікому ні до кого немає справи.
— Значить, ти плануєш принести власні пояснення «Долгу»? — запитав Борланд.
— Звичайно, планую. Навіщо мені сваритися із цими милими людьми? Прийнявши їх подяку за допомогу в знищенні мародерів
і викритті справжнього зрадника, тобто тебе, я піду в глиб Зони, де зустрінуся з «грішниками» які будуть вдячні за знищення угрупувань Лаваша і Капкана. Потім здам і «грішників» клану «Воля». Далі — більше. Тебе
це хвилює?
— Навіщо? — запитав Борланд, стискаючи опущений ніж. — Тобі все це подобається?
— Не сказав би, — відповів Технар. — Але, якщо грати, то по крупному. Що всі ми шукаємо в Зоні? Хабар і адреналін. Щоб
зірвати злість на тих, кого можна прибити безсоромно, відчути себе чоловіком, мисливцем, суддею. І повернутися назад, відчуваючи себе на голову вище, з купою грошей. Чим не мрія?
— Що вони запропонували тобі? — запитав Борланд. — В ім'я чого це все?
— Всі ми маємо свою ціну, — відповів Технар, пригладжуючи волосся. — Хотів би я, щоб моя ціна виявилася позамежною. Але
на жаль, обставини склалися так, що я тепер готовий продати свої таланти за певну платню. Мене ніхто не вербував. Я сам вибрав цей шлях. І до біса будь-яку мораль. Я продаватиму всіх і кожного, якщо отримаю те, навіщо прийшов в Зону.
— Краще б ти знайшов собі дівчину, — сказав Борланд.
— У мене є дружина, — відповів Технар. — І дочка. Ти не знав? А не слід було...
— Достатньо, — перервав його Борланд, дивлячись колишньому другові в очі. — Пора закінчувати.
— Вірно сказано, — погодився Технар. — наймудріше, що ти можеш зараз зробити, це вибігти звідси і голосно кричати, що
Технар зрадник. Це принесе тобі декілька додаткових секунд життя.
Борланд описав клинком складний знак в повітрі.
— Ні, — сказав він. — Я сам зупиню тебе.
— Ти? — здивувався Технар. — З яких пір учень рипається на вчителя?
— Учень завжди йде далі за вчителя, — вимовив Борланд. — Це закон світового прогресу.
— Що, знову жартувати потягнуло? — запитав Технар. — Ти дійсно віриш, що я навчив тебе всім трюкам, які знав? Твоїй
команді хоч відомо, що донині ти нікого в Зону не водив, а, навпаки, бігав за мною хвостом?
Борланд похитав головою.
— Ти, довбаний інструктор, — промовив він. — Я поклопочуся про те, щоб у тебе більше ніколи не було учнів.
Технар підскочив до нього і вдарив без жодної попередньої бойової стійки. Борланд ухилився від удару, але маневр Технаря
був обманним, він несподівано штовхнув Борланда в коліно. Сталкер звалився, Технар викрутив його кисть і Борланд встиг швидким рухом пальців викинути ніж в інший кінець кімнати, щоб він не дістався супротивнику. Він ударив
Технаря ногою, потім ліктем в груди і вивільнився.
Сталкери встали один напроти іншого.
— А я думав, ти будеш радий мене бачити, — вимовив Технар.
— Щасливий, як сова опівдні, — відповів Борланд, нахилився і рвонувся вперед.
Він з ревом обхопив Технаря руками і повалив вперед. Стіл не витримав ваги сталкерів і зруйнувався. Борланд вдарив Технаря
головою в обличчя, роз'ятривши власну рану на лобі, отриману в результаті закидання пляшками мародерів. Кров знову залила його очі, але він продовжував місити суперника, вкладаючи в кожний удар всю лють за зруйновану віру в чоловічу
дружбу. Під час чергового удару Технар різко прибрав голову, і кулак Борланда врізався в грубе дерево. Технар схопив зламану ніжку столу і розбив її об скроню Борланда, потім зчепив руки в замок і збив сталкера з себе.
Вставши на ноги і похитуючись, він ногою перевернув Борланда на спину. Потім нахилився і взяв його голову в руки.
— Я знаю, що ти думаєш, — сказав він, ловлячи ротом повітря і вдивляючись в незрячі очі сталкера, по обличчю якого стікали
цівки крові. — Безсовісна тварюка. Хотів би я, щоб це було так, малюк.
Технар встав і закрив обличчя руками у відчаї.
— Совість — наш самий неупереджений суддя, — вимовив він поволі, судорожно зітхаючи і шарячи по кишенях. — Вона завжди
готова роздавити нас. І доводитися робити вибір.
Борланд, пересилюючи нестерпний біль в шиї, повернув голову. Тупий біль поступово проходив, свист в голові стихав. Голос
Технаря звучав дуже виразно.
— Я вбиваю свою совість, — сказав Технар, витягуючи з кишені маленьку пробірку з білими таблетками. — Ти мене запитував,
навіщо я це роблю. Це і є відповідь.
З другої спроби відкривши пробірку, він висипав кілька таблеток на тремтячу долоню.
— Інакше вона уб'є мене, — закінчив він і відправив таблетки до рота.
Борланд сперся руками об підлогу, маючи намір встати, але це виявилося дуже складно.
— Що ти робиш? — запитав Технар, ховаючи пробірку в кишеню. — Навіщо? Ти не можеш просто так прийняти те, що тобі вготовано?
Чортівня, я не можу ковтнути цю дурню без води. О, що це у тебе?
Він нахилився до Борланда, який спробував відштовхнути його від себе, але руки не слухалися. Технар зняв з нього флягу
Марка.
— Ти де це узяв? — запитав він, відгвинчуючи кришку. — Гаразд, можеш не відповідати.
Він зробив два кроки назад і втупився на Борланда, який почав поволі розплющувати очі.
— Ну, — сказав Технар, і його голос зірвався на високі тони. — За вдале закінчення дружби.
Він підніс флягу до рота і зробив великий ковток.
Затягнуте пеленою зображення не змогло приховати від Борланда здивованих очей Технаря, який видав булькаючий звук, поперхнувся
і з силою видихнув. Фляга впала на підлогу, і з неї з шипінням почала виливатися зеленувата каламутна рідина. Технар видав здавлений крик, притиснув руки до живота і зігнувся. Ноги його затремтіли, підкосилися, і він впав на уламки
столу.
Борланд не зміг вимовити ні слова, дивлячись на калюжку Холодцю, що підбирається до нього. Вивільнена аномалія почала
розчиняти зовнішній сплав фляги, залишаючи лише кришталевий остов.
Двері в кімнату відкрилися і Борланд сіпнувся, відчого різкий біль пронизав його тіло. Руки Сенатора відтягнули його
від аномалії.
Дуло «форту» по черзі націлювалося на Борланда, потім на лежачого без свідомості Ельфа, і зупинилося на Технарі, чиє
тіло билося в конвульсіях.
— Що тут трапилося? — запитав Марк, відчуваючи крижаний холод усередині себе.
Сенатор обхватив пальцями обличчя Борланда і натискував на якісь точки. Сталкер прийшов до свідомості і щось пробурмотів.
— Що? — запитав Сенатор, нахилившися ближче.
— Це Технар. Він здав нас. Ельф не винен, — роботизований голос Борланда звучав відчужено.
Сенатор відтягнув його подалі до дивана. Марк, не в силах вимовити ні слова, дивився на Технаря, який кашляв і в шоці
дивився на власні пальці. Шкіра на його обличчі почала червоніти і диміти. Марк подивився на залишки фляги і все зрозумів.
— Сенатор, — гукнув він з гіркотою. — Можна що-небудь зробити?
— Нічого, — відповів шаман.
Технар вигнувся дугою і видав крик. Швидко дихаючи, він набрав повітря в розжарені легені і закричав ще раз, більш
осмислено.
— Що... що він говорить? — запитав Марк, опускаючи пістолет.
— Слщий фітр! — крикнув Технар в жаху. — Сілюшй вітр!
— Що? — у відчаї запитав Марк, зробивши крок до Технаря і одразу назад. Борланд із зусиллям сперся рукою об край дивана
і підвівся. Сенатор допоміг йому встати.
Технар закашлявся, повторюючи фразу вже більш виразно.
— Вітер, — вимовив він, вчепившися блідими пальцями в підлогу. — Цілющий вітер.
По його тілу пробігла судома і він з силою рвонув себе за комір, безуспішно намагаючись зірвати комбінезон найманця.
Марк і Борланд дивилися на його агонію, не знаходячи рішучості відвернутися.
— Цілющий вітер, — повторив Сенатор.
— Що, що він хоче? — запитав Марк.
— Дуже рідкісний артефакт, — сказав Сенатор.
Технар намацав замок блискавки на комбінезоні і почав стягувати її вниз.
— Дійсно рідкісний, — продовжував Сенатор.
Технар неслухняними пальцями розстібнув костюм до середини і сунув руку у внутрішню кишеню.
— Дуже дорогий, — додав шаман.
Лежачий на підлозі чоловік щось дістав через пазуху.
— Який артефакт? — запитав Марк.
Технар повернув голову до них і у відчаї протягнув маленьку фотографію.
— Виліковуючий, — відповів Сенатор.
Марк узяв картку і подивився на знімок.
— Лікує на відстані найулюбленішу тобі людину, — закінчив Сенатор і опустив голову.
З фотографії на Марка дивилася всміхнена маленька дівчинка. Блакитнв очі на щасливому обличчі випромінювали радість і життєлюбність.
Лише легка блідість і трохи нерівні кути рота свідчили про важку хворобу. Марк зціпив фотографію пальцями і одразу розтиснув їх. Маленький листок пролетів до підлоги, кружляючись в повітрі, і приземлився
на груди Технаря, який схопив його, дивлячись в стелю широкими очима.
— Я зараз прийду, — сказав Марк, повертаючись до дверей і вийшов з кімнати, стягуючи з себе рюкзак.
Хлопнувші двері знову ізолювали кімнату від решти світу. Борланд встав у повний зріст, притулившись спиною до стіни
і розмазуючи рукою кров на обличчі.
— Хай йому біс, Технар, — скрипучим голосом вимовив він. — Так ти хотів цього? Допомогти доньці?
Технар розкрив рот в гримасі болю.
— Вітер... — видавив він, часто і швидко дихаючи. — Я хотів...
Шкіра на його обличчі тріснула. Смертельна субстанція почала в'їдатися в розриви, стираючи сухожилля і м'язи, звиклі
усміхатися. Борланд закрив очі і застогнав, стиснувши зуби до болю.
Двері знову відкрились. Ввійшов Марк, тримаючи в руках щось яскраве. Не дивлячись на товаришів, він нахилився до Технаря
і вклав предмет в його долоню.
— Тримай, — сказав він. — Просто подумай про неї.
Погляди всіх присутніх звернулися до артефакту, який виблискував і переливався всіма барвами веселки. Борланд щось сказав,
урвавшис в самому початку. Сенатор не вимовив ані слова. Технар втягнув повітря обпаленим ротом і його очі наповнилися радістю.
Марк піднявся і відійшов до дверей, дивлячись, як Технар стискає предмет пальцями, крізь які виходив ніжно-блакитний колір.
— Він що, був у тебе із самого початку? — запитав Борланд, ковтаючи кінцівки слів.
Технар перестав сіпатися. Обличчя його востаннє прийняло утихомирений вираз. Біль в його очах зник, і відтінок передсмертної
приреченості поступився місцем уважному погляду батька, зверненому до дитини. Цілющий Вітер яскраво виблиснув і розсипався в білий пил, який розлетівся по кімнаті і зник.
Технар опустив голову на підлогу. Руки його м'яко лягли на груди. Шипіння на його обличчі і шиї трохи стихло.
Декілька митей стояла мертва тиша.
— Все закінчено? — запитав Борланд.
— Так, — відповів Сенатор. — Його найдорожча людина зцілена. Технар ще проживе якийсь час.
Останні слова він вимовив з якоюсь двозначною інтонацією, співзвучною з думками Борланда.
— Вийдіть, — коротко сказав Борланд. — Всі.
Сенатор підняв на руки Ельфа з дивана і Марк відкрив перед ним двері, випускаючи його в холодну криваву ніч. Потім обернувся
і, не дивлячись, протягнув Борланду «форт», який той прийняв міцними пальцями. Марк зробив крок вперед і закрив за собою двері.
Вдихнувши чисте повітря, Марк з висоти верхнього поверху недобудованого будинку оглянув Темну Долину. Потім подивився
на Сенатора.
— Йдемо, розшукаємо Горіха, — сказав він і попрямував до сходів.
Борланд дивився на лежачого нерухомо Технаря, перебираючи пальцями рукоятку. Зітхнувши, він почав піднімати пістолет.
— Так, — прошепотів він невизначено.
Марк ступив ногою на першу сходинку сходів, коли позаду нього пролунав постріл. Не обертаючись, він прискорив крок і
виявився серед «долговців», снуючих по всіх кутах і зайнятих своїми справами.
Через десять хвилин Борланд сидів на бетонному блоці у багаття, закутаний в ковдру, і пив каву, роздобуту у мародерів.
Молодий і міцний «долговець», виконуючий в клані функції медика, швидко і вміло обробив його рани наклавши пластир на рану на лобі. Борланд коротко подякував йому. Інший бойовик клану зняв з його руки наручники. Через
хвилину до нього підійшов коренастий хлопець з посмішкою.
— Дякуємо тобі, сталкер! — сказав він задоволеним тоном. — Допоміг розправитися з бандитами!
— І вам вдячний за допомогу, — відповів Борланд, дивлячись на кола, що розходяться, в кавовому кухлі.
— Не питання. Це наш борг, — з легкою недбалістю сказав хлопець і запитав: — Може, що потрібно?
— Цигарок, — вимовив Борланд і відсьорбнув каву.
— Пробач, брат, ми не палимо. Не належить нам, — сказав «долговець».
— Радий за вас, — сухо сказав Борланд. — А зараз знайди мені цигарок.
«Долговець» подивився на нього, поволі прибираючи усмішку з лиця, розвернувся і пішов. Борланд повернувся до розглядування
свого віддзеркалення в кухлі і продовжував цим займатися, поки на нього не впала широка тінь.
— Тримай, — сказала людина.
Борланд підняв важкий погляд на Яструба, предводителя загону «Долга», який протягував йому запечатаний блок західних
цигарок.
— Дякую, — відповів Борланд.
— Ти нам дуже допоміг, — сказав Яструб громовим голосом. — Знешкодив Лаваша, Капкана, Саїда. До речі, про Саїда.
Ти ніколи не здогадаєшся, ким він був насправді.
— Не здогадаюся, тому що мені нецікаво, — вимовив Борланд.
— Його розшукувала половина земної кулі.
— Не цікаво, — відрізав Борланд.
Яструб знизав плечима.
— Як би там не було, він тепер не являє загрози, — вимовив він. — Я знаю, він убив твого друга. Ми поховаємо його за правилами
клану.
— Не тільки друга, — сказав Борланд, стискаючи кухоль і дивлячись вниз, на траву, що обгоріла. — Я втратив двох друзів.
Другий на третьому поверсі в тому будинку, з кулею в голові. Поховайте його теж.
— Буде зроблено, — кивнув Яструб. — Ми теж втратили в ході рейду чотирьох чоловік. Що хочеш особисто ти?
— Я? — Борланд покрутив кухоль і відсьорбнув ще раз. — Мені б новий автомат.
— Я подарую тобі свій особистий «Грім». Це найменше, що я можу для тебе зробити.
— Дуже добре.
— Добре спорядження тобі б не зашкодило. Це виглядає зношеним.
— Знайди мені таке ж.
— Бронекостюм найманців? — запитав Яструб. — Ти впевнений? Броня «Долгу» мала б на тобі набагато кращий вигляд.
Командир клану вимовив фразу заученим тоном, злегка набувши поважного вигляду. Борланд подивився на нього косим поглядом.
— Ні, — сказав він. — Броню найманців. Спорядження «Долгу» мені не потрібне.
Яструб витримав паузу і коротко кивнув.
— Це твоє право, — сказав він. — У мародерів були деякі схрони. Скоро ти все отримаєш. Ти і твоя команда можете відпочити
до ранку в тому фургоні. Він буде під охороною наших бійців, можете нічого не боятися.
— Добре, — сказав Борланд, дивлячись убік.
Яструб постояв, дивлячись на нього, потім пішов віддавати накази. Борланд допив каву, узяв блок цигарок і попрямував через
освітлену багаттями площу до купи поваленої цегли, біля якої самотньо сидів Ельф спрямувавши погляд в зоряне небо у напрямку Кордону.
— Ельф, — вимовив Борланд і зітхнув.
Ельф не подивився на нього.
— Я... — Борланд зітхнув. — Пробач мене... Ну... Я винуватий. Помилився. Хай йому біс. Ельф, я втратив друга.
Довговолосий сталкер шумно вдихнув через ніс, не обертаючись.
— Так, я все розумію, але... Так вже вийшло... Так біс забирай! — Борланд безсило вдарив себе руками по потилиці. — Я, я просто. —
він похитав головою. — Ось, візьми!
Він встав перед Ельфом і протягнув йому цигарки. Ельф злегка обернувся, дивлячись на подарунок, потім кинув на Борланда
хижий погляд. Схопивши блок сигарет, він дивився на нього декілька секунд, поспішно закивав, облизуючи губи, і, не дивлячись
махнув на Борланда рукою.
Борланд дивився, як Ельф розпаковує сигарети, і поволі відійшов до свого колишнього місця. Закутавшись в ковдру пощільніше,
він сів і став чекати.
Знайому присутність він уловив інстинктивно. Підняв голову і зустрівся поглядом з Горіхом. Молодий сталкер стояв вільно,
весь в бойовому бруді і пилі, тримаючи «калаш» в лівій руці.
— Як тобі Зона? — запитав Борланд і посміхнувся куточком рота.
Горіх поволі схилив голову.
— Так само, як і ми їй, — відповів він голосом, який звучав на декілька років старше за звичайний.
— Ти не постраждав? — запитав Борланд.
— Ми вибралися з лабораторії і пішли шукати тебе, — відповів сталкер. — Думали, на виході нас чекатимуть мародери, але
«долговці» їх вже тихо уклали. Марк і я пояснили їм, що до чого. Сенатор пішов вперед, виграти час. Коли почався бій я залишився з «долговцями» за парканом. Допомагав вогнем.
— Все зрозуміло, — сказав Борланд і провів рукою по обличчю. Спати хотілося неймовірно. — В лабораторії зробили, що
хотіли?
— Так, — відповів Горіх. — Хоча я не зрозумів, що саме.
— Угу, — підтвердив Борланд і потер підборіддя. — Ти виконав те, про що я просив?
Горіх знову схилив голову в згоді, зняв з себе рюкзак, озирнувся і зробив крок до Борланда. Сів навпочіпки, витягнув
запорошений журнал.
— Марк побачив журнал і сказав, що це саме те, що потрібно, — пояснив Горіх, поки Борланд перегортав сторінки. — Хоча
він навіть не читав його.
— Не читав? — Борланд підняв очі.
— Ні, — відповів Горіх. — Але це було тим, що він шукав.
Борланд поволі закрив журнал, скрутив і заховав в широку кишеню комбінезона.
— Дякую, — сказав він. — «Долг» виділив нам он той фургон. Йди спати. Я теж скоро підійду.
— Добре, — сказав Горіх і пішов.
Борланд посидів трохи. Сунув руку в іншу кишеню і витягнув аркуш, що зацікавив Марка в підземеллях Агропрома. Довго
вивчав його.
Темна Долина перепідлягала новим господарям. Бійці «Долгу» продовжували снувати по захопленій території, раз у раз
лунали накази і короткі відгуки. Це повинно було тривати до самого ранку. Борланд оглянув видимий простір і зупинив погляд на розкритих воротях, за якими виднілися нетрі нічної Зони. Біля воріт,
взявшися рукою за грати, стояв Марк.
Сталкери зустрілися поглядами, що розділяли їх через простір. Борланд опустив очі на листок, потім знову подивився поверх
нього.
— Що ж ти насправді хочеш, Марк? — прошепотів він.

Розділ 13.

Ангар

Сонце лише починало сходити, коли радіоактивне Звалище зустріло чотирьох сталкерів, що йшли з боку Темної Долини.
Шаман Сенатор, одягнений в застібнутий до горла плащ, з ранку зібрав і привів в порядок свою зброю знову заховавши її під одягом, і тепер нечутно рухався з незмінною гілочкою в руці. Ніхто із сталкерів не міг присягнутися,
що бачив, як Сенатор спав або хоча б сів відпочити за весь час. Поряд, твердою ходою крокував Горіх, який зовні мало чим відрізнявся від дослідників Зони середнього рівня, що блукають її просторами по декілька місяців.
Марк йшов першим, анітрохи не піклуючись про постійну зміну провідних ролей з Борландом. Ніхто більше не прагнув обговорювати
подібні теми. Багато суперечностей відпали самі собою. На відміну від Борланда, що йшов замикаючим і був зосереджений на питаннях, які знову з'явилися, й так чи інакше були пов'язані з Марком, і не знаходив на них
відповідей.
Сталкери затрималися в стані «долговців» не довше ніж це було необхідно. Спочатку затишна Темна Долина виявилася дуже жорстоким
місцем. Поповнивши боєзапаси в клані «Долг», поріділа команда продовжила шлях на північ. Ельфа за весь ранок вони так і не побачили, і Марк не питав Яструба про нього, цьому Борланд міг тільки тихо радіти.
Проте, радості він не відчував. В цій частині Зони він втратив дуже багато.
— Можу всіх нас привітати, — сказав Борланд, з пересердя жбурнувши іржавий болт в центр Трампліну що причаївся осторонь ,
від цього аномалія розрядилася даремно. — Наша з вами експедиція триває рівно добу.
— Так, багато чого трапилося, — погодився Марк, дивлячись вперед. — Але твої друзі знали, на що йшли.
Борланд швидким кроком підійшов до нього. Команда зупинилася.
— А ось тут ти помиляєшся, — сказав Борланд, стаючи перед Марком. — Так, всі ми розуміємо небезпеку Зони. В конкретних
межах, які для кожного - свої. Так, я зголосився йти ведучим на цю місію, і повинен бути зібраним, підтягнутим, хоробрим і морально стійким як біс. Проте ти підняв потрібне питання. Дуже важливе, я б сказав. І я вважаю, що маю всі
підстави заперечити твоєму зауваженню. Мої друзі не знали, на що йшли. Так само, як не знаю і я сам.
— Та все ж ти живий, хоча знав не більше, ніж Патрон і Технар, — помітив Марк. — Як бачиш, необов'язково знати всі деталі
операції, щоб залишитися в живих.
— Що ти робив в лабораторії?
Марк обійшов його і продовжив шлях.
— Ми вже проходили через це, — відповів він, не обертаючись. — В двохстах кроках звідси знаходиться місце, де я пояснював
план місії, тобі і Горіху. Тобі було сказано, що мети місії ніхто розкривати не буде. Якщо хочеш вийти з команди, будь ласка.
Борланд стояв на місці, дивлячись на Марка, що віддалявся, і пішов услід.
— Оце вже ні, — процідив він. — Я дійду до кінця. Мені дуже цікаво, чим все це закінчиться. Але ти теж повинен розуміти,
що так і буде! Ти мене чуєш?
— Чую, — відповів Марк спокійно.
— Ця експедиція закінчиться в будь-якому випадку! І я виживу тільки для того, щоб дізнатись, навіщо це все!
Горіх спантеличено обернувся і помітив лукаву посмішку на частково прихованому капюшоном профілі Сенатора.
— Що? — запитав Горіх.
— Він починає ставити собі правильні питання, — відповів Сенатор. — Ще трохи, і він буде морально готовим покинути
Зону.
— Про що ти говориш?
— У кожного свій шлях, друже мій, — відповів шаман, любовно провівши пальцем по гілочці. — Все, що ми робимо, так чи
інакше пов'язане з Великим Шляхом нашого життя. Будь-яку справу ми закінчуємо, і не обов'язково тоді, коли добиваємося бажаного.
— Ти маєш на увазі, нам іноді заважають?
— Ні. Наш шлях припиняється, коли приходить час. Якщо стороннє втручання для нас дуже істотно, ми можемо відступити,
але лише іноді. Головне — наше власне рішення. Ось і Борланд йде до того, щоб переосмислити свої цінності.
Горіх трохи поміркував, переварюючи слова Сенатора.
— І що, він почне в нас стріляти? — запитав він.
— Якщо це виявиться частиною його шляху, то почне, — відповів Сенатор незворушно. — Він прийшов в Зону, оскільки не
знаходив собі потрібного місця за її межами. Це відноситься до всіх нас. Всі ми щось шукаємо в Зоні.
— Артефакти, — сказав Горіх.
— Артефакти лише наслідок. Не всім потрібне багатство. Хтось шукає знання, хтось женеться за особливим відчуттям. Причини
у кожного свої. Отже я не думаю, що Борланд має рацію, вважаючи, що повинен все знати про Марка.
— Я просто йду, і все тут, — сказав Горіх, дивлячись на Марка. — Одному мені нудно і жахливо. Але Марку я довіряю,
і тому йду з ним.
— Ти мудрий, друже мій, — кивнув Сенатор. — Прості рішення завжди наймудріші. Але їх реалізація часто буває дуже складною.
— Це як кинути палити?
— Дуже добрий приклад. Людство завжди любило легкі шляхи, але слідувало найскладнішими. Якби ти палив, то як би кидав?
Горіх знизав плечима.
— Просто не палив би, і все, — відповів він.
— Так, це єдине рішення. Проте це не міняє того факту, що мільйони курців у всьому світі витрачають роки на пошуки екзотичних
методів, не в силах зізнатися собі, що проста відповідь знаходиться у них під носом. Це тому що замість простого рішення, якому іноді важко з’явитись, людина витрачає величезні зусилля на пошук складних рішень, триматись яких, було б легше.
— Як все заплутано, — похитав головою Горіх.
— Навпаки, дуже просто. Поглянь на Марка.
— Та я тільки на нього і дивлюся всю дорогу.
— Що ти бачиш?
Горіх придивився.
— Ну, на ньому комбінезон «Волі»...— почав він.
— Я не про це. Що Марк робить в Зоні?
— Я не знаю, — признався Горіх. — Я не питав його. Він би мені все одно не сказав.
— Запам'ятай, мій друже: Марк — один з тих людей, хто уміє ухвалювати мудрі рішення. Щось крає його душу, він не знаходив собі
спокою в зовнішньому світі, і врешті-решт пішов в Зону. Зважитися було просто, здійснити важко. Якою б не була його причина, її наслідки виявилися достатньо складними, адже ми пройшли всього половину шляху. Але Борланду
доводиться ще складніше. У нього власна доля, і він почав сумніватися в правильності напряму в якому її варто кувати. Він вчиняв так все життя.
— Я починаю розуміти, — сказав Горіх після коротких роздумів. — Але ж він знав, що його напарники можуть загинути.
— Друже, Борланд явно розраховував, що, якщо хтось і загине, то не його друзі і не він сам. Його сильна і в той же
час слабка сторона — непередбачуваність і поспішність рішень, і це не діє належним чином в ситуаціях які повинні бути добрк продуманими. Борланд заробив добру репутацію в Зоні, але навряд чи він добивався цього. Багато
речей він робить просто тому що може — або ж хоче перевірити, чи здатний їх зробити.
— Хіба це погано?
— Іноді добре, іноді погано. Цей спосіб життя дуже ненадійний. У вільному плаванні можна припливти до казкових островів
— але це залежить від випадку, який захоче направити молодий бриз в твої вітрила. Набагато більше шансів у тебе розбитись об скелі.
— А я не знаю, чого хочу, — сказав Горіх. — Ніколи не думав далеко наперед.
— Нічого, мій друже. Прийде час, і ти теж почнеш.
— Можливо...
Сенатор злегка повернув голову.
— Я дам тобі корисну пораду, Горіх, — сказав він, і молодий сталкер здивовано змінився на обличчі, оскільки Сенатор мало
не вперше назвав його по кличці. — В будь-якій справі вибери напрям і проклади собі рейки по яких поїде склад твоєї долі. Без направляючих рейок потяг здатний поїхати, куди заманеться — можливості безмежні. Але
будь-яка перешкода може виявитися для нього фатальною, кожна прірва, кожен камінь може зламати його. Якщо у потяга твоєї долі будуть прокладені тобою ж рейки, то він плавно і швидко покотиться до мети.
Горіх був вражений.
— А якщо, почавши що-небудь, захочеться вчинити по-іншому? — запитав він.
— Хіба можна звернути з рейок? Ти відмовляєшся від безлічі сторонніх спокус зійти з дороги, і одержуєш швидке і надійне
досягнення успіху.
— Тобто все в житті повинне обдумуватися наперед?
— З твого дозволу я знову наведу наочний приклад. Марк рухається по рейках своєї долі. Я не знаю, куди він проклав собі
шлях, але це дуже незвичайний напрям. І саме тому він туди добереться. Тепер подивися на Борланда. У нього більше знань і навиків, ніж у Марка. Але шлях його повний перешкод. Він віддає себе волі швидкоплинним, непродуманим
діям, і доля кидає його, як їй завгодно. Марк ухвалив якесь рішення, і готовий пожертвувати всім щоб досягти бажаного, навіть власним життям. Борланд не хоче жертвувати взагалі і підстроюється під ситуацію на льоту.
Він мужній, але це мужність людини, яка ніколи не ризикує тим, що їй насправді дороге.
Сенатор замовк і Горіх почав обдумувати почуте. Йому знадобився час, щоб сформулювати свою відповідь, і через декілька
кроків він його озвучив:
— А здається, Борланд просто поважає право інших на власний шлях.
Сенатор зібрався щось додати, як з боку залізничного ангара пролунав постріл.
Сталкери впали і притиснулися до трави. Горіх витягнув бінокль і почав ловити можливі джерела стрілянини. Незабаром постріли
повторилися у формі автоматних черг.
Поруч хтось проповз по траві і Горіх помітив неголене обличчя Борланда.
— Щось помітив? — запитав він.
— Поки що ні.
Борланд витягнув власний бінокль.
— Всім залишатися на місці, — сказав він. — Сподіваюся, Марк здогадається нікуди не рипатися.
В ангарі почулися дикі крики, які майже перекрив звіриний рик. Горіх похолов і втиснувся в землю. Постріли замовкли,
а крики повторилися, поступово переходячи в хрипи.
— Що там може бути? — запитав Горіх стривожено.
— Біс його знає. Який-небудь тутешній монстр.
Лежащий попереду Марк, не встаючи, обережно приготував зброю до бою.
— Він побачив щось! — сказав Горіх.
Крики стихли. Сталкери завмерли, вслухаючись в кожен лунаючий звук.
— Ніби тихо, — сказав Горіх. — Тоді чому...
Він осікся. З воріт ангара нечутно вийшло гігантське, схоже на кішку створіння.
Горіх відкрив рот і стримав вигук.
— Еге ж, ти маєш рацію, — відповів Борланд.
Химера підняла голову і повела нею в повітрі.
— Вона може нас учути? — запитав Горіх.
— Вже учула, — вимовив Сенатор.
Граціозна тварина поволі обернулася до них. Видавши рев, химера помчала на сталкерів.
— Бісова потвора! — випалив Борланд, стискаючи «Грім».
Марк відкрив вогонь. З ГП-37 він справлявся вже дуже добре, і жодна куля не пройшла мимо мети. В приціл він бачив, як
на тілі химери з'являються сліди від попадань, які одразу ж затягуються знову. Більше ховатися не було потреби, Марк в хвилюванні піднявся на ноги, дивлячись на тварюку, що наближається.
Біля його вуха щось просвистало, і біля лап химери вибухнула підствольна граната, пущена Борландом. Марк швидко відбіг
назад.
— Всім стріляти до повного знищення цілі! — наказав Борланд. — Сенатор, ти теж роби що-небудь своїми залізяками!
— Проти такого ворога це марно, — сказав Сенатор майже урочисто.
— Ну тоді сунь їй голову в пащу, як роблять в цирку! Раптом вона дресирована!
Дим від вибуху розсіявся. Химера, ціла і неушкоджена, підійшла до них і зупинилася. Марк зрозумів, що в попередні зустрічі
вона не просто так здалася йому великою. Химера була дійсно величезна. В сидячому положенні вона досягала трьох метрів
при переміщенні могла посперечатися завдовжки з немаленьким автомобілем.
Сили були явно нерівними. Сталкери відкрили вогонь, одночасно розбігаючись в сторони. Химера зашипіла і перестрибнула
через Марка, який машинально впав на спину, стріляючи в неї впритул і не завдаючи при цьому ніякої шкоди. Вона промчала мимо Сенатора що стояв на місці із закритими очима, і змахнула лапою, відкидаючи Горіха убік. Сталкер пролетів декілька метрів уздовж
землі, впустивши «калаш». Впавши на землю, він з подивом помітив, що мешканка Зони в останню мить прибрала кігті.
Борланд розрядив всю обойму «Грому» в голову химери, що знаходилась від нього в двох кроках. Двічі натиснувши на спусковий
гачок, безрезультатно. Химера поволі вигнулася, і кулі посипалися з її голови в траву.
Борланд не став навіть намагатися перезаряджати зброю. Двадцять важких натівських патронів в череп з відстані практично
витягнутої руки дуже красномовно говорили про позамежну живучість тварюки.
Химера втупилася на нього поглядом, який іноді буває у домашніх кішок, коли господар випадково наступить їй на хвіст.
Борланд вихопив пістолет і вистрілив їй в око.
Куля увійшла до в'язкої маси, передавши їй енергію, що проявила себе в коротких хвилях на поверхні ока. Через секунду
шматочок свинцю витіснився і впав на землю серед натівських гільз і патронів.
Химера подивилася на сталкера суворим поглядом і відвернулася. Борланд звалився на траву, ніби підкошений, дивлячись на
дивне породження природи, яке цього разу поглянуло на Сенатора, що так само стояв із закритими очима, потім на Горіха сидячого оддалік з відвислою щелепою, і в кінці підійшло до Марка.
Сам Марк поволі піднявся із землі і встав перед химерою. Він мовчки чекав будь-якої дії із сторони невмеручої тварини.
Він розумів, що химера до цього часу вже могла вбити всю команду, і прагнув списати причини того, що це не відбулося на ситність тварини або на втомленість, хоча розумів, що ці пояснення скоріш за все є помилковими. Химера показала довгі гострі ікла. Серце сталкера
застукало сильніше, він всіма силами прагнув не показувати хвилювання, знаючи, що химера відмінно оцінює його стан користуючись не зором. Марку вже краще вдавалося берегти самовладання, ніж в попередню зустріч з монстром. З тихим гарчанням
химера розвернулася на місці. Не дивлячись на сталкерів, вона поволі пішла геть, плавно переступаючи лапами.
Через хвилину її вже не було.
— Що це значить?! – запитав Борланд, моргаючи повіками.
Сенатор розкрив очі. Крутанув гілочку в руці, він підійшов до Марка.
— Що ти зробив? — запитав він зрозумілим тоном.
— Убив її дітей, — тихо відповів Марк.
Задумавшись, Сенатор обійшов його із спини і встав з другого боку.
— Тоді ти приречений, — сказав він.
— Це була самооборона, — вимовив Марк.
— Жодна чоловіча істота в світі не здатна зрозуміти відчуття жіночої, коли вона втрачає своїх дітей, — сказав Сенатор.
Борланд і Горіх підішли до них.
— Чому вона нас не убила? — запитав Борланд.
— Тому що ви йшли з Марком.
— Значить, вона не чіпає Марка?
— До певного моменту — ні.
— До певного моменту?!
— Вона донесе до нього Дихання Зони, — сказав Сенатор, поклавши руку Марку на плече.
— Що це значить? — запитав Горіх.
— Це значить помста, друзі мої.
Сталкери не спромоглися на відповідь.
— Убити тебе було б дуже просто, — продовжував Сенатор. — Ти повинен зрозуміти, чого ти її позбавив. Щасливий той, кому
не знайоме Дихання Зони. Навіть якщо б ти міг вижити в кінці своєї подорожі, Марк, воно всеодно наздогнало б тебе.
— Що це значить, «якби міг вижити»? — запитав Борланд. — Про що ти, хай йому біс, говориш?
— Скажи їм те, що сказав мені під час нашого знайомства, — вимовив Сенатор.
Марк зробив відчайдушний вдих.
— Це значить, що наша з вами експедиція у разі вдалого завершення може призвести до моєї смерті, — сказав він.
Борланд вирішив, що недочув.
— Ще раз, — попросив він.
Марк похитав головою.
— А якщо я так і не зрозумію, що такого страшного я коїв? — припустив він, прагнучи викликати в собі хоч які-небудь
позитивні відчуття.
— Не вдасться, мій друже, — відповів Сенатор. — Ти вже це зрозумів, але не повною мірою. Дихання Зони ставить тебе одночасно
перед своїм катом, своїм злочином і своєю совістю. Кожного разу, коли химера підходить до тебе ти відчуваєш на собі це віяння. Воно закутуватиме тебе все більше і більше, поки ти не будеш готовий до смерті. І тоді
вона наступить.
— Козаче, я думаю, тобі варто повернутися на Кордон, — спантеличено сказав Борланд. — І змотувати вудки із Зони. Щось мені
підказує, що ти тут щастя не знайдеш.
— Боюся, мій друже, Марк при всьому бажанні не зможе піти із Зони, — сказав Сенатор.
Марк прибрав його руку з плеча і пішов до ангара. Нестерпна гіркота проступила на його обличчі.
— Ей, стривай, — поспішно сказав Борланд і попрямував за ним. — Що ти сказав з приводу вдалого завершення експедиції?
— Ця не твоя справа, — сказав Марк, наполегливо не бажаючи озиратися. — Я тобі обіцяв зняти Заслін. І крапка.
— Ну добре, — не став сперечатися Борланд, в думках відклавши розмову до кращих часів. — Навіщо ти йдеш до ангара?
— Потрібно взнати, кого убила химера.
— Воно тобі треба?
— Там могли залишитися живі.
— Сперечаємося на щолбан, що їх там немає, — запропонував Борланд.
— Посперечайся з ким-небудь іншим, добре? — сказав Марк, зриваючись на крик. — І залиш мене у спокої!
Він зайшов у ворота ангара. Борланд зупинився, почекав інших і зобразив невизначену задумливість. Сталкери зашли вслід
за Марком.
Всередині їх чекала жахлива картина. Всюди лежали мляві тіла одягнених у форму камуфляжу людей в калюжах крові. Не менше
десятка трупів, розпростертих по землі у випадкових позах яскраво свідчили про не тільки ідеальні захисні якості химери, але і про здібності вбивати. Всі рани були викликані кігтями,
захисні комбінезони були страшно обідрані, демонструючи випатрані нутрощі.
Горіх затиснув рот рукою і кинувся назад з ангара. Борланд закрив очі і долічив до десяти. Сенатор суворо оглядав місце
бійні, а Марк не виказував ніякої реакції. Дихання Зони вже частково торкнулося його примусивши по-новому дивитися на смерть.
— Я знаю їх, — сказав Борланд.
— Хто? — тихо запитав Марк.
— Он той хлопець мені знайомий... ні, інший, у якого обличчя не зворушне. Це клан «Гріх». Отрута Зони і бич сталкерів.
Відступники від всього святого отримали сповна.
Знову запанувало коротке мовчання. Марк зробив три кроки вперед, переступаючи через скривавлений автомат.
— Що ти робиш? — нервово запитав Борланд. — Ти збираєшся обшукувати тіла?
Марк поволі крокував серед тіл, вдивляючись в обличчя у тих, у кого вони збереглися. Стримуючи грудку в горлі, він нахилився
поряд з одним «грішником» і став перевіряти його кишені.
— Припини! — сказав Борланд.
Марк не послухав його. З другої спроби він знайшов в нагрудній кишені короткий листок паперу. Це не сховалося від Борланда.
— Що ти там знайшов? — запитав він.
Марк мовчки проглянув листок і порвав на дрібні клаптики. Очі його виблискували, він встав прямо і пішов назад, впритул
не помічаючи свердлячого погляду Борланда.
— Потрібно продовжувати подорож, — сказав він тихо і вийшов з ангара.
Борланд востаннє окинув поглядом ангар, гойдаючи головою і ледве ворушачи губами, щось кажучи про себе.
Зовні вони знайшли зеленого Горіха, що тримав флягу в руці.
— Ти в порядку? — запитав Борланд.
— Так, — відповів Горіх. — Мутить трохи. Але зараз пройде.
Борланд поплескав його по плечу.
— Ти молодець, друже, — сказав він упевнено, і Горіх кивнув йому з вдячністю.
Борланд рушив вслід за Марком, косячись на нього з підозрою.
— Сенатор, — покликав Горіх.
Шаман з готовністю схилив голову.
— Ти говорив мені про рейки долі.
— Говорив, — підтвердив Сенатор.
Горіх подивився вслід Марку.
— Невже не буває можливості змінити напрям тим, хто вже обрав свій шлях?
Сенатор із закритими очима повернув обличчя до неба і вдихнув повітря.
— Шлях для того і прокладається, щоб від нього не відхилятись, — вимовив він.
Горіх приник. Сенатор розплющив очі і подивився на нього повним енергії поглядом.
— Але з часом приходить уміння робити на цьому шляху необхідні тобі відгалуження, — додав він.
І таємничий шаман підбадьоруюче посміхнувся.

Розділ 14.

Сто перший рентген

Двадцатьма хвилинами пізніше команда вийшла на дорогу. Це не була дорога в звичайному для Зони розумінні — вузька ділянка лісу,
прохідна для людських ніг і відносно вільна від аномалій. Перед сталкерами тягнулася справжня асфальтована смуга, що йшла далеко вперед, до великого комплексу заводських будівель. Дивлячись на безпечну поляну, яку перетинала
дорога, Марк тільки зараз відчув, наскільки незвичною для нього стала відсутність аномалій.
Із-за пагорба, ліворуч з’явилась морда сліпого пса, який потягнув носом повітря і одразу сховався.
— Ми входимо на територію колишнього заводу «Росток», — сказав Борланд. — Загальновизнана локація перемир'я. Як зайдемо
на нейтральну землю, забудьте про зброю. Не стріляти ні в кого і ні за яких обставин. Хіба що буде нашестя мутантів, але про це нас попередять.
— Здяється в Києві був завод «Росток», — додав Горіх.
— Чому був? І зараз є. DVD-диски виготовляє.
— Хто стежить за перемир'ям? — запитав Марк.
— А хто у нас головний поліцейський в Зоні? Клан «Долг». У них тут своя основна база. Спочатку патрулювали периметр,
потім просто виставили пару постів з обох входів. Все нормально прострілюється, можна хоч танк зупинити якщо знадобиться.
— Значить, на нас зараз дивляться?
— Звичайно, дивляться. Отже зброю за спину, і не забудьте найголовнішого: якщо щось запитають — усміхаємося і махаємо!
Команда дійшла до імпровізованого поста — купи мішків з піском, викладених в декілька півкіл, створюючи найпростішу
укріплену вогневу точку. На посту стояли четверо хлопців в екіпіровці «Долгу».
— Мир тобі, сталкер, — сказав стоячий в центрі, який, видно, був за головного.
— І вам мир, — відповів Борланд, оглядівши бійців. — А що з попередніми хлопцями трапилося?
— Забрала їх Зона, — спокійно відповів головний. — Мир їх праху.
Борланд зробив засмучене обличчя і покивав, дивлячись вниз і убік.
— Нам би до Бару пройти, — сказав він.
— Без проблем, — відповів головний і зробив крок убік. — Якщо, звичайно, правила знаєте.
Борланд козирнув, озирнувся на супутників і махнув вперед.
— Все гаразд? — запитав Марк.
— Дідько його знає, — відповів Борланд.
— Це як розуміти?
— Та я і сам би був радий багато чого зрозуміти. Наприклад, чому ці хлопці стоять на посту. По вигляду новачки. «Долг»
ніколи б не поставив бригаду новачків відповідати за безпеку застави. Хоча якщо у них всі серйозні хлопці на Темну Долину пішли... Гаразд, неважливо.
— Тут десь повинен бути бар? — запитав Горіх.
— Вірно. Бар «100 рентген». Географічний і економічний центр Зони. Скоро до нього вийдемо. Консерви там відмінні.
Територія була великим комплексом заводських приміщень — гаражі, ангари, блоки і корпуси. Не вистачало тільки звичних
для Зони остовів машин. Всі будівлі були сполучені системою трубчастих хитросплетінь. За весь час Марк побачив тільки двох сталкерів, які привітались коротким кивком.
— Де всі? — запитав Марк.
— Хто «всі»? — уточнив Борланд.
— Це ж центр Зони. Чому немає людей?
— А що їм тут робити? Артефакти на території Бару шукати, чи що?
Марк не знайшов, що відповісти. Команда востаннє сповернула за ріг і виявилася перед входом в підвал. Над входом була
прибита вивіска: «Бар 100 рентген».
Борланд провів їх вниз по цегляним сходам, що закінчувалися новим прольотом ліворуч і укріпленої гратами нішею, за якою
знаходився озброєний громило в натягнутій на обличчя масці, міряючий прибулих випробовуючим поглядом. Не звертаючи на нього уваги, Борланд пройшов наліво, і команда опинилася в просторому приміщенні.
Північний бар виявився не більшого розміру, ніж південний. Стіни з безліччю виступів, квадратні високі столи без стільців,
навіть ненав'язлива музика з чотирьох колонок, прикріплених до стелі. Відвідувачів було всього троє. Праворуч від входу був прохід в підсобку, який загороджував ще один боєць, який нічим не відрізнявся від першого, зважаючи
на таку ж маску, статуру і обмундирування.
Марк чекав побачити все що завгодно, але тільки не цей маленький підвал. В його уявленні бар «100 рентген» був місцем
скупчення безлічі сталкерів з самих різних угрупувань. Поки він оглядався Борланд підійшов до стійки і завів коротку розмову з худим, одягненим в домашній светр барменом.
— Давайте відійдемо, — запропонував Сенатор, і команда розташувалася за столом в кутку. Борланд закінчив розмову і приєднався
до супутників.
— Як щодо перекусити? — запитав він. Горіх кивнув. Сталкери зняли рюкзаки, Борланд зібрався витягнути пару артефактів,
проте Горіх його випередив. Тримаючи в руці Вогненну Кулю він підійшов до стійки і скоро повернувся з чотирма пляшками пива в руках і великими банками консервів.
— Я обіцяв Патрону пива, коли він допоміг дістати артефакт в лабораторії, — сумно сказав він. — не пощастило, бідоласі... Давайте, згадаємо його, чи що...
Сталкери відкрили пляшки, мовчки підняли їх в повітря і приклалися. Сенатор пригубив зовсім трохи і впав в звичайну задумливість,
крутячи пляшку в руках. Борланд і Горіх спустошили свої порції наполовину, Марк став пити маленькими ковтками дивлячись по черзі на кожну людину в барі.
— Та все ж, чому тут так мало людей? — запитав він. — Ніби тут збираються всі сталкери Зони.
— Ті, хто заходить далі за Звалище — так, — погодився Борланд. — Але це не значить, що вони сидять тут безвилазно. Подібний
контингент народу просто не ходить в Зону.
— А коли тут буває багато людей?
— Під час викиду або як доведеться, — відповів Борланд. — Але це рідко. У будь-якому випадку, тут же не селище. Та
і сумніваюся, що на північ від нас бродять хоча б з десяток одинаків.
— Так мало? — запитав Марк.
— Чому мало? Скільки, по-твоєму, людей в Зоні?
— Навіть не знаю.
— Не так багато, як здається. Насправді ми з вами вже зустріли особисто мабуть чи не половину всього населення Зони. Більшість
взагалі ніколи далі Кордону не заходить — гинуть в аномаліях або в перестрілці, найрозумніші віддають все нажите щоб повернутися назад через блокпост за межі Зони. Починаючи із Звалища, можна нажити собі неприємностей від військових
або мародерів. А це вже немало. Забиратися далі, щоб збути дешеві артефакти, безглуздо. Бармен платить за них менше ніж Сидорович. Та і землі вже поділені кланами, так що доводиться грати за чужими правилами.
— Бармен і є торговець? — запитав Горіх, розкриваючи банку консервів.
— Так. Але слід пам'ятати, що Бармен — це не кличка конкретної людини. Це нове ім'я кожного, хто встановлює тут
свою владу.
— І часто влада змінювалась? — запитав Марк, дивлячись із-за спини Борланда, на Бармена.
— Хмм. Цей вже четвертий.
— Що ж з ними відбувається?
— Зона забирає, — пояснив Борланд.
— Це як зрозуміти?
— Як зрозуміти? Куля в голову і на корм псам. Влада — справа хистка.
— Не знаю, — похитав головою Горіх. — Якщо тут заборонено зброю і безпечно, тоді чому сталкери віддають перевагу відпочинку
в лісах?
— Саме тому, що тут заборонено зброю, — відповів Борланд, приймаючись за вміст консервної банки з особистою вилкою в руці. —
Спочатку всім здається, що тут просто рай, раз всі ходять з опущеними стволами. А коли розуміють що табу на стрільбу розповсюджується і на тебе самого, то все виглядає вже не так безхмарно. Як не крути, а пострілювати
доводиться. Це в барі за клацання затвора можна отримати кулю в довбешку від того молодця з автоматом. А зовні всі пробують свої сили, всі кому не ліньки. Та і тут ніхто не застрахує тебе від камікадзе з гранатою в руці, який забіжить
з вулиці, помститися за розбиті життєві ілюзії.
— Не подобається мені, як той хлопець біля стійки на нас дивиться, — помітив Марк.
— Не звертай уваги. Нічого не поробиш. Холодна війна тут процвітає просто неймовірно. Раз у раз з'являються молоді дурні,
які мають намір через півгодини з'ясувати відносини на автоматах де-небудь за межами «Ростка». Але пошуком причин вони займаються тут. Отже тут є маса можливостей нажити собі ворогів. І взагалі, я вам дещо поясню.
Борланд допив пиво.
— До цього всі наші проблеми зводилися до того, щоб вистрілити першим, — сказав він. — Зараз швидкість реакції і повні
кишені патронів вже не є доводом в суперечках. На цій території і на північ немає ніякої анархії. Усюди встановлені жорсткі правила, групами таких же людей, як ми, але більш численними. Саме завдяки цим правилам
в Зоні є хоч якийсь порядок. Нам надається більше прав і більше обов'язків і обмежень. Серед тих хто звикся з аномаліями і постійною пильністю, на цій стадії додатково відсіваються ті, хто не має поняття про пошану і
дисципліну. Дуже сподіваюся на те, що ми з вами нікому поперек дороги не встанемо.
— Повністю згоден, — сказав Марк.
Чоловік за стійкою бару, що дивився на Марка, нарешті зліз із стільця і попрямував до нього.
— Мир вам, сталкери, — сказав він.
— Взаємно, брат, — сказав Борланд.
Чоловік звернувся до Марка:
— Можна поговорити з тобою, сталкер? — запитав він.
— Що трапилося?
— Зовні, — уточнив невідомий. — Вибач, але мій обов’язок вимагає.
Марк перевів погляд на Борланда, який кивнув.
— Добре, — сказав Марк і встав. «Долговець» пішов вгору, Марк пішов за ним без зброї.
— Що це було? — запитав Горіх.
— Коли Марк повернеться, він, напевно, все розкаже, — відповів Борланд.
— Ти дозволив йому піти? Чому?
— Тому що, як я вже пояснював, тут діють правила, — сказав Борланд. — не хвилюйся за Марка. Всередині бару всі підкоряються
теперішньому Бармену і його громилам, але зовні все потрапляє під юрисдикцію «Долгу». А ми їм не вороги, навіть навпаки. Якщо «долговцю» щось знадобилося від Марка, значить, тому є причини. Горіх, дякую за пригощання. Піду, з Барменом переговорю.
Борланд викинув порожню банку і пляшку в стоячу поряд урну. Підійшовши до стійки, він всівся на місце «Долговця».
— Ну що, як бізнес? — поцікавився він.
— Хрєн, — відповів Бармен, прагнучи не дивитися Борланду в очі.
— А чому так погано?
— Ти у нас що, податковий інспектор?
Борланд знизав плечима.
— Ну не хочеш, не говори, — сказав він. — Ось у мене є інформація, що ти хочеш сказати мені, куди повів мого друга
той хлопчина, що сидів тут до мене.
— Інформація невірна.
— Щось ти непривітний сьогодні, — сказав Борланд. — День не задався?
— Ти будеш щось пити? — запитав Бармен, протираючи стакани.
— Віскі з содовою, — карбував Борланд. — І більше льоду.
— Такого не тримаємо, — суворо сказав Бармен.
— Еге, незадовільний у тебе сервіс, — сказав Борланд, дивлячись впритул на співбесідника, який помітно почав нервувати. —
Віскі не можеш налити доброму сталкеру. Відомостями про наміри «долговця» теж поділитися не бажаєш. Конкуренції не боїшся?
Бармен кинув стакани на стіл, які, задзвенівши, скотилися кудись вниз.
— Таке міг сказонути тільки ти, — вимовив він, упершися руками в стійку і дивлячись кудись під ноги.
— А я взагалі дивак, — відповів Борланд, колупаючись в роті зубочисткою, узятою з чарочки на столі.
Бармен підняв на нього важкий погляд.
— Хотів би я знати одну річ, — почав він. — Чому з тобою завжди слідують неприємності?
— Он як, — підняв брови Борланд. — Я вже комусь нашкодити встиг.
— Для вас, сталкерів, це звичайне явище, — тихо сказав Бармен. — Але ти з поміж них виділяєшся.
— Так? І що ж?
— Ті, кому ти заважаєш, потім завдають неприємностей іншим.
— Цікаво, — сказав Борланд. — Наприклад, тобі?
Бармен поклав руки на прилавок.
— Знаєш, чому цей бар називається «100 рентген»? — запитав він.
— Знаю, — відповів Борланд. — Це необхідні умови навколишнього середовища, щоб ти відчував себе мужиком.
Бармен поглянув ліворуч. Стоячий біля входу в підсобку бойовик перехопив автомат. Сенатор, не відходячи від столу, мотнув
головою, розпрямляючи шию. Горіх постукав нігтем по шийці пивної пляшки.
— Ні, — сказав Бармен. — Це місцевий крилатий вираз. Вважається, що сталкер здатний витримувати більше, ніж звичайна
людина. Звідси і сто рентген. Але ти, — він пожував губами. — Ти сто перший рентген.
— Приємно, — Борланд зробив вигляд, що знімає капелюх.
— Скільки б людина не могла витримати, все летить до біса, коли приходиш ти, — продовжував Бармен. — Чому я не можу
спокійно вести свій бізнес, щоб про тебе ніхто не питав, не ставив мене в дурне положення? Всім від тебе щось потрібно всі сунуть ніс в чужу справу, лише б вийти на легендарного Борланда.
— Може, від мене просто чекають нових легенд? — припустив Борланд. — Ні, друже, я не розумію, на що ти натякаєш. Ти не
можеш прямо сказати, що я такого зробив місцевому клану, щоб він доставляв тобі, поза сумнівом, нестерпні душевні страждання? І навіщо знадобилося відкликати на вулицю людину з моєї команди? Що взагалі відбувається?
— Не кожному клану ти друг, — сказав Бармен зовсім тихо і прийнявся знову протирати стакани.
Борланд сидів нерухомо якийсь час. Знову погриз зубочистку. Обернувся, не встаючи із стільця, подивився на Сенатора
і Горіха. Витягнув до них вказівний палець, піднявся і попрямував до бойовика з автоматом.
— Тобі сюди не можна, — загрожуюче сказав той.
Двома короткими ударами Борланд вибив автомат з його рук. Потім ударив ліктем в обличчя. Найманець схопився за ніс,
Борланд сильно штовхнув його збоку по коліну, двічі ударив в живіт, а коли найманець зігнувся, то солідно додав по хребту.
Лязгнули грати в ніші на сходах. Другий охоронець вибіг, передьоргуючи на ходу затвор автомата. Сенатор, що стояв збоку,
підставив йому підніжку, найманець впав, Горіх підскочив до нього, схопив за голову і ударив об підлогу.
Стоявші осторонь, двоє сталкерів-відвідувачів з цікавістю спостерігали за сутичкою. Борланд зустрівся з кожним поглядом і отримав у відповідь
лише короткі кивки.
Ні Сенатор, ні Горіх нічого не запитали, вичікувально дивлячись на Борланда, який безцеремонно переступив через тіло найманця
і зайшов за стійку. Бармен з переляканим лицем відступив назад, закриваючись руками. Потім схопив ніж і витягнув перед собою.
Не випускаючи з рота зубочистку, Борланд схопив з вітрини пляшку із спиртним і шпурнув її в Бармена. Пляшка потрапила йому
в груди і торговець захитався. Поряд на столі акуратною стопкою сохнули чисті стакани, поставлені на рушнику. Борланд узяв рушник за краї і на Бармена полетіла купа скла, яка роздряпала йому обличчя і руки. Він впустив ніж, Борланд
підійшов до нього і ударив.
Торговець охнув. Борланд узяв його обома руками за краї светра і наблизив обличчя до його носа, цілячись зубочисткою
в око.
— Значить, сталкери витримують більше, ніж звичайні люди? — процідив він крізь зуби. — Давай перевіримо, як добре ти бачиш одним
оком.
— Що тобі потрібно? — прохрипів Бармен.
— Відповіді. Куди вони повели Марка?
— На Арену!
— За що?!
— Щоб привернути тебе! Їм потрібен ти! — закричав Бармен. — Я повинен був затримати тебе, якщо ти постараєшся вийти
завчасно!
— І що потім?
— Не знаю! Я більше нічого не знаю!
Борланд відпустив його, виплюнув зубочистку і врізав Бармену в підборіддя, відчого той перелетів через стійку і без свідомості
впав на підлогу.
— Пакуйте речі, — наказав Борланд, перестрибуючи вслід за Барменом. — Ми висуваємося.
— Що відбувається? — запитав Горіх, хапаючи рюкзак Марка. — Нас зрадили?
— Ні, — відповів Борланд, накидаючи на плече «Грім». — Все набагато гірше.
— Що за Арена? Куди «долговці» поволочили Марка? І що вони хочуть від тебе? Ти ж ніби їх друг!
Борланд витягнув обойму автомата, оглянув і загнав назад.
— На території «Ростка» зміна позицій, — пояснив він, дивлячись на Горіха. — Боюся, що тепер тут немає жодного «долговця».
Нас оточують вороги.
Горіха кинуло в піт.
— Значить, Арена? — запитав Сенатор, прикривши очі.
— Так, — відповів Борланд.
— Важко доведеться.
— І не з такого виплутувалися, — вимовив Борланд жорстко, прямуючи вгору по сходах.
— Що за Арена? — квапливо запитав Горіх.
— Побачиш, сталкер. Але не думаю, що тобі це сподобається.

Розділ 15.

Арена

Марк вийшов з бару вслід за незнайомцем.
— Скажи брат, — почав «долговець». — Звідки у тебе цей костюм?
— Комбінезон «Волі»? — перепитав Марк. — Купив на Кордоні.
— У кого?
— У «Чистого Неба».
— А, ясно, — кивнув «долговець». — То, у них такі водяться. Все ніяк власну форму не заведуть. А давно б пора. Росте
клан, потрібно б вже нові території завойовувати.
— Ти мене викликав, щоб поговорити за життя? — запитав Марк.
Останні дні дали йому зрозуміти, що витримка і обережність — це ще не все. Виявляється, для збереження спокою і душевного
здоров'я цілком допомагають методи спілкування Борланда, хоча Марк і не міг сказати точно, що вони собою представляють. Але суть їх він вже уловив. Це було для нього нове. Виявившись на порівняно безпечній території, Марк відчув, що з нього рветься
сарказм і чорний гумор.
— Та не поговорити, — озвався сталкер. — У нас до тебе справа.
— У кого це, «у нас»? — запитав Марк.
Незнайомець обернувся до нього і дивно посміхнувся.
— «Долг», вперед! — закричав він.
Марку здалося, що він недочув. Дивний «долговець» дивився на нього поглядом партизана, що вичислив ворожого розвідника,
в своїх рядах.
Кущі з боків зашаруділи, і з них вийшло четверо озброєних людей, екіпірованих абияк.
— Стій на місці, сталкер! — сказали вони майже хором. — Підеш з нами!
Марк підняв руки на рівень голови.
— То стояти на місці чи йти? — запитав він.
— Я сказав, стояти! — відповів той, що був праворуч.
— Стою, — сказав Марк. — Що я зробив?
Незнайомець, який вивів Марка з бару, швидко обшукав його, конфіскувавши ніж і пістолет.
— Як тебе звуть? — запитав він.
— Марк.
— А зараз слідуй за нами. Тобі скоро все пояснять.
— Що пояснять? — запитав Марк. — Те, що ви не з «Долгу»? Це я вже зрозумів.
Сталкери попарно переглянулися.
— Рухайся, — наказав один з них, ткнувши Марка дулом автомата в спину. — Руки опусти.
Марк пройшов із своїми конвоїрами не більше двадцяти метрів, як йому вказали на двері за наступним кутом.
— Чеши сюди.
Без зайвих слів Марк підкорився і зайшов в якусь комірку. Тьмяний світильник зверху, шафа і нагромадження ящиків в кутку
— от і весь вміст. Збоку знаходилися важкі металеві двері. Один з супроводжуючих потягнув їх на себе і двері відкрилися, демонструючи вхід в темноту.
— Заходь, — сказав хтось ззаду.
— Ви не хочете мені нічого пояснити? — запитав Марк.
— Ні. Заходь, будь ласка.
Повністю збившися з пантелику, Марк переступив через поріг, пригнувши голову. Двері за ним закрилися і задеренчав ключ
в замку.
— Ей, ви що задумали? — запитав Марк, стукнувши по дверях.
Засвітилось безліч яскравих ламп, і Марк обернувся, прикривши очі рукою. Приміщення виявилося зовсім не камерою. Це був великий
склад з дуже високими стінами. Всюди були розставлені комплекси ящиків різного кольору і розміру складаючі пристойної висоти споруди, але все таки недостатньо високі, щоб забратися по них до розташованих під стелею вікон.
Крім того, вікна були щільно загороджені грубими гратами і закриті віконницями з тієї сторони.
Підлога була завалена безліччю самих різних осколків, від уламків іржавого заліза до дрібно роздробленого скла. Чорні вибоїни
і сліди вибухів на кам'яній підлозі свідчили про гарячі сутички на цій території. Стіни складу звужувалися вгорі утворюючи вбудовані балкони. Саме до них і вели верхні вікна.
Було дуже тихо. Марку нічого не залишалося робити, окрім як обережно піти вперед, ступаючи по скалках скла. Перед собою
він помітив відкритий ящик для інструментів. Ще раз уважно озирнувшися сталкер підійшов до ящика і раптово помітив, що тримає машинально витягнутий болт в руці, немов наближається до аномалії.
Про всяк випадок кинувши болт вперед, Марк переконався в безпеці шляху, хоча і знав точно що в цій частині «Ростка» аномалій немає. Власне, їх не просто немає, але і бути не може, проте про це знав тільки один Марк.
Будь-який клан віддав би багато чого, щоб отримати відомості, якими володів Марк, відомості над якими вчені і військові билися не один рік.
В ящику знаходився пістолет.
Марк узяв його, швидко оглянув. Це був ПМ, сама слабка вогнепальна зброя в Зоні, яка зазвичай видавався новачкам на Кордоні.
Марк витягнув обойму, оглянув і вставив назад.
В цей момент віконниці на вікнах відкрилися. Марк майже оглохнув від численних звуків, що заповнили склад. На верхніх
закритих балконах знаходилося не менше двох десятків сталкерів, і всі вони викрикували щось бойове, тупотіли свистіли і смикали дротяну сітку, що відділяла їх. Пролунав гучний звук, роблячи фон, і під стелею складу ожили мовчазні
до цього гучномовці.
— Шановні друзі! — почувся хриплячий голос. — Ласкаво просимо на Арену!
Синхронний крик пролунав у відповідь.
— Тільки сьогодні! — продовжив голос, акцентуючи кожне слово. — На Арені! Неперевершений Марк!
Присутні виразили схвалення всіма очікуваними від них методами. Марк нерухомо стояв на місці, опустивши пістолет і дивлячись
вгору.
— І у нас перше випробування! — декларував коментатор. — Людина проти звіра! Мисляча істота проти лютого хижака! Зустрічайте!
Зажурчала лебідка. Під бравий свист зверху на тросі опустилася клітка, яка тряслася і розгойдувалася через сидячу
в ній істоту. Марк зробив два кроки назад, схопився рукою за кут ящика. Коли клітці залишалося два метри до землі вона розкрилася і на Марка стрибнула псевдособака.
Це створіння Зони сильно відрізнялося від сліпого пса. Воно було зрячим, більше розміром і швидше пересувалося, переважно
незвичайно довгими стрибками. Марк встиг побачити хижу гострозубу пащу на округлій морді перш ніж відскочив убік, коли псевдособака пролетів над ним.
— Не ховайся, бийся! — кричав хтось зверху.
Псевдособака збила у польоті купу жерстяних коробок, складених на її шляху, перш ніж торкнулася підлоги чотирма потворними
лапами. Вона розвернулася і знову понеслася на сталкера, розкидаючи скляні осколки. Марк знову ухилився підбираючи металевий прут.
— Стріляй, стріляй! — кричали глядачі.
Витрачати патрони без крайньої необхідності Марк не збирався. Псевдособака, немов втративши до нього інтерес, пройшла кудись
убік і зникла з поля зору. Це було однією з її звичок — удавано втратити інтерес до здобичі щоб атакувати раптово. Марк швидко заліз по ящиках вище і став вдивлятися. Собаки Зони ніде не було видно.
— Ви тільки погляньте! — верещав гучномовець. — Вони грають в хованки!
Хижак знову з’явився, шкірячись і гарчачи. Марк, від якого сталкери на балконах ніяк не чекали нестандартних дій,
перейшов в атаку. Пістолет він сунув в ліву кишеню, залізний дубець — в праву. Піднявши ящик він виставив його перед собою і кинувся на псевдособаку.
Галерка заревіла.
Мутант, не чекаючий нападу, вчепився зубами в кут ящика, обгризаючи дерево. Матеріал тріснув і тварюку закидало обломками.
Собака стрибнув вперед, але зустрів лише пустоту. Помітивши Марка вже осторонь, хижак люто стрибнув на нього.
Звичайний пес, не навчений належним чином, атакує завжди в стрибку. Псевдотварина Зони, зрозуміло, ніякого навчання не
проходила, і керувалася інстинктом, що успішно вистояв всі мутації. Тому Марк вірно передбачив дії розлюченої істоти — псевдособака стрибнув на нього з розгону, виставивши лапи з гострими
кігтями вперед.
Марк уникнув траєкторії нападу, обернувся навкруги своєї осі, витягуючи залізний прут і різонувши їм збоку по грубій, покритій
язвами шкурі. Пробити її таким чином було неможливо, але сталкер і не старався. Чотириногому мутанту, вистачило больових відчуттів і імпульсу, щоб впасти на підлогу і втратити секунду часу на те, щоб
опам'ятатися. Марк просто зробив крок до собаки, розтиснув пальці і прут впав хижаку на шию. Сталкер тут же придавив його
ногою притискуючи собаку до підлоги. Тварюка із затисненою головою вивернулася, встала на всі лапи і тут же отримала чотири кулі
з ПМ між гострих вух.
Глядачі підняли гамір, торохтіти так, що не було чутно, що саме вони кричать.
— Неймовірно! — випалив голос невідомого коментатора. — Марк переміг! Привітаємо його!
Марку коштувало великих зусиль стримати себе і не вистрілити по спостерігачах. Мертвий псевдособака лежав
перед ним на череві, розставивши лапи в боки. Сталкер зусиллям волі заспокоїв адреналіновий стукіт серця усередині себе
відвів погляд і повернувся до входу.
Він поняття не мав, куди він потрапив і що все це значить. В одному лише був упевнений: це не пов'язано з його особистими
секретами. На допомогу друзів йому розраховувати не доводилося. Його самого захопили грамотно і тихо. Він вже знав, хто саме.
Клан «Воля». Залишалося сподіватися, що з його групою все гаразд.
— Наш воїн йде! — злорадно тріщав голос зверху. — Куди він зібрався?! Випробування ще не закінчено! Піднімемо ставки
і дамо нашому герою більш гідного суперника!
Марк лише повів головою убік. Глядачі шуміли.
Вже знайомий звук лебідки привернув його увагу. В сутичці з псевдособакою Марк і не помітив, що порожня клітка пішла
вгору. Тепер вона поверталася — з новим монстром всередині.
Сталкер поглядом пошукав додаткову зброю, але нічого не знайшов.
— Другий раунд починається! — проголосив коментатор. — Що ж Зона приготувала для нашого героя?
Клітка почала розгойдуватися сильніше. Хто б не знаходився всередині, на місці йому явно не сиділось. Марк схопив пістолет
обома руками і прицілився, маючи намір випустити кулю перш, ніж істота виплигне.
Його розрахунки виправдалися. Клітка розкрилася завчасно, і Марк вистрілив. Зброя сіпнулася в його руці, і одночасно з
цим з клітки вилетіла сильно виснажена істота в залишках сталкерьского костюма і протигазом на обличчі. На секунду Марк похолов, вирішивши, що перед ним людина, але, подивившися на м'якість приземлення супротивника, зрозумів,
що помилився.
Це був снорк. Мутувавше створіння Зони, що зберегло зачатки інтелекту. Раніше снорки дійсно були людьми, але після перетворення
в них не залишилося нічого людського. Снорки були великою рідкістю. Учені що влаштувалися на озері Янтар, свого часу з'ясували, що снорки — це колишні люди, що опинилися в аномалії у момент викиду.
З'ясували, звичайно, експериментальним шляхом.
Підняту в перший момент жалість Марк швидко подавив, і на зміну їй прийшло співчуття. Ким би не був цей нещасний,
він не заслуговував знаходитися в образі снорка. Проте психологічне примирення з вбивством було недостатнім, залишалося його ще впровадити в життя. Мутант, що зігнувся перед ним , пересувався на чотирьох кінцівках і представляв
загрозу.
— Збоку, збоку заходь! — радив хтось з балкона.
Снорк, немов почув, перекинувся ліворуч. Він не відрізнявся від подібних йому створінь, що рухалися, як величезні мавпи, і сильно б'ють по ногах. Снорк є, мабуть, єдиним монстром Зони, нападаючим врукопашну. Він не має ніяких планів на жертву на зразок з'їдення, але атакує будь-яку людину, яку відчує.
Марк відстрибнув убік, коли снорк напівбоком підібрався до нього, вправно перебираючи кінцівками по підлозі і аніскільки
не уникаючи гострого скла. І вчасно: снорк провів потужну підсічку, яка збила б сталкера з ніг. Потім він стрибнув.
Посеред всіх торговців Зони стопа снорка цінується дуже високо. Невідомо, що роблять учені з частинами тіла монстрів, але
їх потреба в подібного роду товарі настільки величезна що послужила основою для встановлення міцних торговельно-економічних відносин між ними і сталкерами, де торговці служили посередниками
в цій сфері «продукту». Як би там не було, але конкретно снорк є свого роду елітою у фауні Зони. Його стрибок на Марка просто зносив всі людські рекорди по акробатиці. Марк раніше жодного разу не зустрічався зі снорками,
але перший тиждень в Зоні, серед ветеранів, що ділилися досвідом не пройшов дарма. Марк перекинувся назустріч монстру покладаючись на свій костюм, який повинен був захистити його від скла.
Костюм дійсно витримав. Сталкер не отримав жодної подряпини, тоді як снорк пролетів метрах в чотирьох над ним, м'яко приземлився
на металевий лом і обернувся, трохи піднявши руку, яка нагадувала жахливо зкорчену лапу, на якій не вистачало декількох пальців. Він знову помчав до Марка, перескакуючи з руки на ногу в різних поєднаннях. Схоже,
що куля все ж таки наздогнала його у момент стрибка з клітки, позначившися на швидкості. Марк ударив снорка ногою по голові
під кутом в сорок п'ять градусів вперед і вниз, після чого стрибнув йому на спину, по дорозі схопившися за відходячий
від протигаза обірваний шланг.
— Ви тільки погляньте, що він витворяє! — урочисто промовляв коментатор. — Марк знову перемагає!
Через гарчання снорка, навіть заглушеного протигазом, Марк майже не чув реву натовпу, настільки він був поглинений
сутичкою. Але зміна інтонацій в криках глядачів від нього не вислизнула. Тепер вони були на його стороні.
Марк потягнув на шланг щосили. І тут його чекав новий сюрприз. Зірвати протигаз із снорка виявилося неможливо, як він
не намагався. Снорк гарчав так, немов протигаз складав єдине ціле з його обличчям. Скоро Марк зрозумів, що так воно і є. Не чекаючи, коли його накриє шоковий стан, він перекрутив шланг і відірвав його.
Втративши опору, Марк скотився із снорка. Той відразу штовхнув його ногою, трохи не зламавши сталкеру ребро. Марк впав на
спину і снорк встав перед ним на ноги, майже по-людськи, гарчачи і поволі піднімаючи руки. З протигаза через обрубаний шланг хлинула кров з шматками зеленої плоті.
Лише біль в боці не дав Марку скривитися від огиди. Підкинувши пістолет, він вистрілив точно в обрубок шланга.
Куля увійшла до голови снорка, відкинувши її назад. Мутант відразу замовк і впав, завмерши на місці.
На балконах почали аплодувати.
— Не може бути! — невгавав коментатор. — Марк переміг снорка! Привітання нашому бійцю!
— Заткнися, сволота! — процідив Марк, встаючи і розминаючи бік, наскільки це було можливо через костюм.
Під схвальні вигуки глядачів клітка знову пішла вгору. Марк перевірив пістолет. Патронів залишалося на одного слабкого
супротивника. Давати нову обойму йому явно ніхто не збирався. Випускати теж. Судячи з усього Марку належало пройти все нові і нові битви, поки він рано чи пізно не програє.
— Але і це ще не все! — лякав голос в гучномовці, і Марку захотілося, щоб в клітці спустився володар цього голосу. — До
кінця залишилося зовсім трохи! Наш новий учасник небезпечніший за двох попередніх! Чи справиться з ним Марк? Зараз ви всі отримаєте відповідь!
Клітка пішла донизу. Марк раптово усвідомив, що схвалення уболівальників йому приємні, як гладіатору на арені. Чекати
логічного кінця йому не хотілося, оскільки доля гладіаторів була йому дуже добре знайома.
З клітки пролунав рев, який по гучності перекрив решту звуків в приміщенні. Глядачі стихли і більше не кричали.
Клітка відчинилася. Сидівший в ній мутант зістрибнув вниз, роздавивши масивними ногами два ящики. Причому металевих.
Триметровий кровосос, розставивши величезні руки з довгими кігтями, втупився на Марка білими очницями. Його грудна
клітка здіймалася, щупальця навкруги рота висіли, зрідка погойдуючись.
— Дихати хочеш, — вимовив Марк тихо. — Я теж...
Кровосос відскочив назад і, не змінюючи положення нижньої половини тіла, нахилився до Марка. Гучний рев заповнив Арену.
Щупальця розкрилися в боки огидною квіткою. Реакція людини виявилася явно не такою, якої міг чекати кровосос. Марк змінився на обличчі. Він заричав у відповідь, вклавши в утробний звук стільки ненависті, скільки міг зібрати.
Ефект, звичайно, був набагато слабкіше, ніж у кровососа, але монстр остаточно ошаленів. Очі його налилися кров'ю і
з однорідних білих перетворилися на каламутно-червоні. Він рвонувся вперед, розтинаючи повітря кігтями. Але сталкера перед ним вже не було. Марк з випередженням відскочив праворуч і кинувся бігти уздовж стіни складу.
Він чув, як кровосос мчить вслід за ним, розшпурюючи в сторони ящики, які Марк просто оббігав стороною. Добігши майже
до рогу, він змінив напрям, на декілька секунд зачаївшися за залізним коробом. Кровосос заревів загубивши жертву. Марк сів і ретельно прицілився з пістолета. Він поки що виграв те, що йому було потрібне — декілька безпечних митей. Кровосос
обернувся і Марк влучним пострілом позбавив його одного щупальця.
Мутант заревів і, не розбираючи дороги, помчав до Марка. Щупальця були його найхворобливішим місцем, що до того ж, впливало на координацію рухів. Збившися з курсу, кровосос налетів прямо на роздавлений собою ж металевий ящик і поранився. Поки монстр з ревом опам'ятовувався, Марк оббіг його кругом і відстрелив йому ще одне щупальце.
Кровосос в люті відступив назад, його повело убік і він впав. Марк сунув пістолет в кишеню, почав хапати ящики і завалювати
ними мутанта під крики глядачів. Через хвилину кровосос був повністю похоронений під тяжкою купою, ззовні стирчала лише одна голова .
Вставши поряд, Марк розстріляв решту патронів по щупальцях. Кровосос навіть не робив спроб звільнитися, тільки
здригався з кожним пострілом.
Затворна рама завмерла в задньому положенні. Марк нахилився і з силою вбив дуло пістолета в рот кровососу. Натовп вгорі
заревів, як ніколи, дивлячись, як Марк заштовхує пістолет в горло монстра. Судома пробігла по тілу кровососа декілька ящиків, що громадились на ньому, впали. Це йому не допомогло, мутант вже не ворушився.
— Неймовірно! — продовжував гучномовець. — Марк переміг кровососа! Він просто задушив його! Він убив великого кровососа, і
спосіб, яким він це зробив, робить його самого - великим! Запам'ятайте його ім'я! Це Марк!
— Марк! Марк! Марк! — скандував натовп синхронно.
Сталкер стояв на розгромленій Арені, в оточенні уламків і тіл трьох мутантів. Його ноги підкошувалися, він щосили прагнув
не впасти, мовчки чекаючи, що йому, цього разу беззбройному, піднесуть тепер.
— Так! Марк! Його звуть Марк! — кричав коментатор! — Але і це ще не все! В новому бою наш герой зможе в черговий раз
відстояти свою честь і славу переможця!
— Замовкни! — у відчаї прошипів Марк, хапаючись рукою за лоб і прагнучи заспокоїти дзвін в голові.
— І зараз ви взнаєте, яке видовище чекає нашого бійця! Це те, чого ви ніколи б не... Ей, якого біса?! А-а-ааа!!!
Голос коментатора зірвався. Гучномовець затріщав, почувся шум колотнечі, послідували прокляття. Натовп затихнув.
Гучномовець знову ожив.
— Ффф, ффффф! Раз-раз. Ну що, сталкери?! – зловісно вимовив новий коментатор, і Марк з подивом впізнав голос Борланда. —
Яке випробування чекає нашого героя? А ось яке! Тріпочіть, бо настає великий апокаліпсис!
Клітка почала опускатися.
— Це буде битва всіх часів і народів! — загрожував Борланд з надривним пафосом. — Ви побачите видовище, від якого кров
захолоне у ваших жилах і згорнеться в трубочку! Так так! Майбутнє вже тут! Момент істини настав!
Через запаморочення, яке нарешті почалося, Марк повністю відмовився від спроб зрозуміти, в чому справа. Клітка опустилася цього
разу до самого низу, відкрилася і з неї висунувся... Горіх.
— Швидше сюди! — крикнув він, махнувши автоматом.
Марк швидко підбіг до нього, схопився за протягнуту руку і заліз до клітки, яка одразу поїхала вгору.
— Що відбувається? — запитав він.
— Пізніше, — відрізав Горіх, сидячи в кутку і тримаючи автомат перед собою дулом вгору. Клітка доїхала до даху Арени,
опинившися в маленькій кімнаті.
— Але що це? — просторікував через мікрофон стоявший до них спиною Борланд. — Наш герой відлітає назад в космос! Помахаємо
йому ручками! Ну ж бо, всі разом!
Кинувши мікрофон, він обернувся, відкрив клітку, витягнув Марка і уклав його в обійми.
— А-а-а, друже, як я радий! — заволав він. — Ти не уявляєш, як я тобі вдячний, що ти залишився живий!
— Я теж, — відповів Марк. — Обережніше, не тисни так. Я не зовсім цілий.
— Ой, вибач. Цілий, цілий!
Він випустив Марка і той схопився за край столу, спіткнувшись об тіло коментатора, що лежав в безпам'ятності.
— Я приклав його відпочити, — пояснив Борланд.
— Дякую, — сказав Марк щиро.
Клітка знову поїхала вниз і Марк обернувся, дивлячись на Сенатора, що керував лебідкою.
— Клітка затримає увагу глядачів, — сказав шаман зі своєю незмінною напівпосмішкою. — Перш ніж воно попрямує до нас.
— Так, точно, — сказав Борланд. — Йти можеш? Пора рвати кігті.
— Що взагалі відбувається? — запитав Марк, пригнічуючи виринаючий з нього незрозумілий регіт.
— Пояснимо по дорозі, — відповів Горіх. — Ось, тримай!
Він вклав Марку його рюкзак, гвинтівку і «форт».
— Все на місці? — запитав Марк, обмацуючи рюкзак.
— На місці, — відповів Борланд. — Рухаємось!
Тримаючи «грім» на плечі, він ногою розкрив вузькі дерев'яні двері і вибіг назовні.
— Нікого немає, — сказав він. — Відмінно! Вперед!
Група швидкими перебіжками рушила за Борландом територією заводу.
— Ти тільки що був на Арені, — сказав Борланд. — І з честю пройшов три раунди. Вони були не останні, але нових ти міг
не пережити.
— Дякую за допомогу, — сказав Марк. — Як ти дізнався, де я?
— Поговорив з Барменом. Якщо знайти до нього вірний підхід, він дуже поступливий.
— Чому Арена працює на території «Долгу»?
— «Долга» зараз тут немає. Очевидно, вся основна братва відправилася в рейд на Темну Долину, інші пішли на північ. Зараз тут всім
заправляє клан «Воля». Провели маленьку революцію, сподіваюся, що не кровопролитну. Навіщо вони переодягнулися «долговцями», не знаю, але це допомогло їм піймати нас.
— Ніби нікого, — сказав Горіх.
— Добре. Відбій, йдемо нормально.
Команда опустила зброю і далі йшла спокійніше.
— Чому я? — запитав Марк.
— Навмання вибрали. Напевно, тому що ти в комбінезоні їх клану. Тут з такими багато хто ходить, нічого не поробиш. «Воля»
взагалі пожартувати любить.
— Пожартувати?! Мене там трохи не убили!
— Зате тепер тебе поважають, — підморгнув йому Борланд. — Потрібно було дати тобі час.
— В якому розумінні? — запитав Марк кроків через двадцять. Борланд лише зітхнув.
— Ми могли захопити радіовідсік зразу ж, коли тобі спустили псевдособаку, — збентежено сказав Горіх.
— Що? — не повірив Марк.
— Пробач, братику, — сказав Борланд. — Якби ми витягнули тебе в самому початку, проти нас виступив би весь клан. З кланом
маленькою групою не повоюєш.
— А проти чемпіона клан не виступив би? — саркастично запитав Марк, роздивляючись сонце, гойдаючи головою і в думках
вибухаючи прокляттями.
— Вірно. Ми знали, що з псевдодогом ти справишся. Щодо снорка я не був упевнений, але Сенатор завірив, що все буде в порядку.
А ось з кровососом прорахувалися. Його тобі спустили раніше терміну. Тому, хоч ти до чемпіона не дійшов, ми вирішили що з тебе досить.
— За що мені все це? — випалив Марк. — Чому я і наша група? Чому нас вирішили попресувати «Волівці»?
— Я їм колись здорово насолив, — покірливо признався Борланд.
— Ти?!
— Вкрав у них костюм СЄВА. Знаєш такий? Спер особисто у одного з їх лідерів, у Арчібальда. Добіг до болота на Звалищі,
а далі. Загалом, лажа вийшла. І костюм втратив, і «Волівцям» винен залишився. Вони забрали тебе на Арену. Щоб примусити мене таким чином розплатитися.
Марк зупинився, команда теж.
— І ти говориш мені про це тільки зараз? — сказав він. — Ти знав, що нас можуть чекати неприємності, і нічого не сказав
мені?
— Марк, — заспокійливо вимовив Борланд. — чи не ти завжди говорив, що для нашої операції необов'язково знати всі деталі?
Марк з гримасою відвернувся від нього.
— У кожного свої секрети в Зоні, — закінчив Борланд. — Та й взагалі...
Він підбадьорююче посміхнувся.
— Ти ж вижив, — сказав він. — І вийшов з цього з честю.
— Це правда, — пролінав голос.
Команда підняла зброю, і Борланд тут же коротким жестом наказав опустити її. За декілька митей їх оточив добре озброєний
загін. Високий чоловік в елітному костюмі «Волі» виступив вперед.
— Здоровенький був, Борланд, — сказав він.
Борланд кивнув йому.
— І тобі не хворіти, Арчібальд, — відповів він.
Лідер «Волі» оглянув сталкерів поглядом людини що побачила життя .
— Твій друг відмінно попрацював сьогодні, — сказав він твердо. — Розплатився за твій борг.
— Я дуже ціную це, — відповів Борланд.
— Цінуй, — сказав Арчібальд. — Наші життя довгими не бувають. Потрібно цінувати те, що насправді того коштує.
Він заглянув Марку в очі і той відчув себе школярем перед вчителем. Такий погляд він чекав зустріти хіба що від Сенатора.
— Дякую тобі, — сказав Арчібальд.
Марк тільки кивнув у відповідь.
— Успіхів вам, сталкери, — побажав Арчібальд. Кільце оточення трохи розступилося.
— І тобі того ж, — сказав Борланд, проходячи далі. — Сподіваюся, ви мирно вирішите свої справи з «Долгом», коли вони
повернуть собі територію.
— Так чи інакше, ми їх вирішимо, — закінчив розмову Арчібальд.
Команда з чотирьох сталкерів пройшла мимо загону «Волі» і Марк відчув зовсім несподіване тепло. Відчайдушно прагнучи
зрозуміти, друзі перед ним чи вороги, він просто йшов за Борландом до західної частини «Ростка», доки загін клану не
зник вдалині.
— Ми ще поговоримо з тобою на цю тему, — сказав він, ні на кого не дивлячись.
— Обов'язково, — озвався Борланд.
— І ти мені розкажеш про психологію тутешніх взаємостосунків.
— Не розкажу.
— Чому?
— Тут її ніхто не розуміє.

Розділ 16.

Бункер

Західний і східний сектори заводу «Росток» були розділені довгою бетонною стіною, в центрі якій іржавіли наполовину злетілі з петель ворота. Блокпост, що знаходився з цієї сторони, був порожній, очевидно, за наказом Арчібальда щоб запобігти виникненню взаємних питань у охоронців Бару і команди з чотирьох сталкерів.
Борланд першим перетнув межу.
— Ми входимо на Дику Територію, — сказав він. — Тут вплив кланів закінчується, тож ми можемо зустріти тут кого завгодно.
Будьте обережні.
— Хіба залишився ще хтось, кого ми не зустріли? — запитав Марк.
— Не знаю. Тому і кажу: будьте обережні.
— А я вже не можу сказати, що значить бути обережним, — поділився думкою Горіх. — Що б ми не робили, завжди в що-небудь
влипаємо.
— Таке життя, — сказав Сенатор. — Неприємності завжди бувають не такими, якими ми їх собі уявляємо. Не можна бути готовим
до всього.
— Але ми ще живі, — сказав Борланд. — Погодьтесь, це вже щось.
Ця ділянка заводу була більш механізованою. Тут були відсутні будь-які житлові корпуси, і в минулі часи, коли завод
ще функціонував, тут можна було займатися тільки справою, на відміну від східного, більш обжитого сектора. Команда пройшла по залізничних коліях повз старий навантажений товарняк. Він закінчувався цистерною, в якій щось плескалося
і булькало. Вона була зависокою,для того щоб можна було заглянути в неї проте ніхто із сталкерів і не збирався цього робити.
— Тутешні місця не заселені, як бачите, — сказав Борланд, оглядаючи дахи будівель. — Це достатньо небезпечна ділянка Зони.
Тут майже ніде сховатися групі людей. Аномалій більше удвічі, і всі дуже підступні при цьому на території Бару їх немає. Ніхто не знає, чому так.
— Кого тут можна зустріти? — запитав Марк.
— Хіба що тих, кому жити набридло. Тут шукати нічого, а загнутися можна безкоштовно. Далі тільки Янтар, куди ми з
вами і прямуємо. Вірно?
— Вірно, — підтвердив Марк. — Нам залишилася остання лабораторія, X-16.
— Навіть не питатиму, звідки ти знаєш, що вона існує, — сказав Борланд.
— Не питай.
Група дійшла до широкого поперечного мосту. Далі дорога йшла під ним.
— Не хочеться мені знову лізти в тунель, — зітхнув Борланд. — Але, на щастя, це лише його слабка імітація. Вперед.
Освітлюючи ліхтарями дорогу, команда рушила по переходу. В міських умовах це був би звичайний і безпечний шлях, тим більше
що вихід на відкритий простір був видний в декількох десятках метрів попереду. Але тут слід було уважно дивитися, куди ступаєш. На визначення безпечних маршрутів пішло близько двадцяти болтів, які кожного
разу благополучно стукалися об асфальт. Шлях був вільний.
— Підозріло тихе місце. Ймовірно, якщо добре пошукати, хоч одну аномалію можна знайти, — припустив Марк.
— Без проблем, — погодився Борланд. — Шукай, якщо хочеш. Ми тебе почекаємо.
Марк відмовився.
За мостом територія заводу закінчилася. Асфальт все більше збурювався, залишаючи ями голої землі, і в кінці зник зовсім,
змінившись на дві розроблених колесами вантажівок колії. Дорога йшла праворуч. Попереду розкидалася широка низина що зустріла сталкерів болотяними випаровуваннями і туманом, що кублився.
— Що це? — запитав Горіх.
— Як же, друже. Це відоме озеро Янтар.
— Озеро? — перепитав Горіх, вдивляючись в сіру млу.
— Ти ж не розраховував побачити тут кришталево чистий ставок?
Молодий сталкер в сум'ятті дивився на вкрити мокрими гілками масний грунт, на старий бульдозер з нальотом корозії,
на повалені в купу, що стали даремними труби.
— Це ж болото, — сказав він.
— На жаль, тільки його частина. Справжні болота знаходяться на півночі і заході звідси.
— Гаразд, йдемо, — сказав Марк, востаннє кинувши погляд на затягнуту туманом землю.
Команда пройшла по дорозі, що простягнулася праворуч вздовж яру. Тут все ще відчувався туман, хоча не так сильно.
— Видимість погіршена, — повідомив Горіх.
— А на що тут дивитися? — запитав Борланд. — На завод? Він не відрізняється від інших.
— Тут теж є завод?
— А біс його знає, покинутий завод, фабрика або котельна. Всі вони схожі після тридцяти років запустіння. Швидше за все,
це хоздвір. Але сталкери називають це заводом.
— Нам якраз туди, — сказав Марк.
— Точно? — запитав Борланд. — Там же ж нічого цікавого немає. Я вже облазив його місяць тому. Ніде не бачив проходу вниз.
Він замовк і підняв кулак на рівень голови. Команда застигла на місці.
— Що? — прошепотів Марк, нічого не помітивши.
— Тихо. Слухай.
Зі сторони Агропрома долинав тихий гуркіт.
— Вертольоти, — доповів Сенатор.
— Так. Летять швидко і зараз будуть тут. В укриття!
Группа кинулася за Борландом, що поспішно втік в яр. В трьох метрах від них виднівся викладений бетоном прохід, що йшов
кудись углиб. Борланд дістався до нього і притиснувся до стіни.
— Всім розкрити вуха, — велів він. — Перечекаємо. Пролетять повз і не помітять.
Варто було йому договорити, як шум гвинтів, різко посилився — очевидно, вертольоти вилетіли через горб. Судячи
із звуків двигунів, їх було декілька, але це цілком могло бути акустичною ілюзією. Не так вже і просто розпізнати скільки джерел звуку над тобою і де вони розташовуються, якщо сам ти знаходишся фактично в горизонтальній трубі.
Стіни почали вібрувати. Сталкери мовчки оглядали один одного, намагаючись зрозуміти, що відбувається вгорі.
— Сідають, — прокричав Борланд Марку у вухо.
Марк тільки подивився вгору, немов міг щось роздивитися крізь цементне покриття і декілька метрів спресованої землі. Насправді
він прагнув заховати вираз своїх очей від команди. Вертольоти в Зоні не могли означати нічого окрім військових, які мали право і повинні були пристрілювати всіх неврахованих осіб на місці. Присутність армії на їх
шляху була не просто ускладненням — це фактично кінець всьому.
Частота звуку двигунів знизилася, шум частково замовк. Один вертоліт приземлився, два або більше зависли над територією
заводу.
— Це надовго, — крикнув Борланд.
— Потрібно відходити, — відповів Марк.
— Куди? Нас на відкритій місцевості засічуть як фанеру над Парижем. Тьху! Коротше, ви зрозуміли.
— Значить, в інший бік! — крикнув Марк і пішов углиб труби.
Борланд подивився на Сенатора і Горіха, безпорадно помахавши автоматом.
— У тебе маніакальна пристрасть до різного роду тунелів, підземель, каналізацій і інших злачних місць, — сказав
Борланд метрів через сорок, коли звуки вертольотів залишилися позаду. — З тобою клаустрофобиком зробишся.
— Думай про що-небудь приємне, — усміхнувся Марк.
— Великий соковитий шашлик підійде?
— Підійде.
— Спасибі.
Труба закінчилася всього через декілька плавних поворотів. На сталкерів понесло болотяним повітрям.
— Я так і знав, що врешті-решт ми сюди прийдемо, — сказав Горіх.
— Головне, що ми звідси вийдемо, — вимовив Марк.
Він першим дійшов до кінця труби і виглянув, огледівшись на всі боки.
— Чисто, — сказав він. — Вибираймося.
Над заводом кружляли два вертольоти. Горіх угледів третій і повідомив про це іншим.
— До нас ніхто не біжить? — запитав Борланд.
— Ні.
— Значить, вперед.
— Куди?
— Подалі звідси. Тут поряд, до речі, є один добрий бункер. Якщо там не зайнято, можна перечекати військовий рейд. Проте,
цікаво, що вони там забули.
— Що за бункер? — запитав Марк. — Табір учених?
— Еге ж. В кого небудь є щось з хабара, штовхнути розумним людям?
— Є пара артів, — відповів Марк.
— От і чудово. Нам би тільки часу вільного купити, пару годинок.
Туман згущувався ще більше. Далі п'яти метрів нічого не було видно, але твердої землі було достатньо багато. Команда пішла
ланцюжком по вологому, з грудками бруду, килимі з трави.
— Невже вчені в Зоні сидять без охорони? — запитав Горіх, переступаючи через покритий мохом камінь.
— Та як тобі сказати... Вони і самі хлопці серйозні. Середній вік персоналу — тридцять років, всі з особливою фізичною і військовою
підготовкою. Воювати, звичайно, не майстри, а ось утримати оборону об'єкту у разі чого зуміють без проблем. Це знаєш, зовсім різні науки. Та й зі сталкерами вони не воюють — і ми, і вони тільки завдяки один одному існуємо. Марк,
слухай, ти відмінно придумав, дякую!
— Про що ти? — запитав Марк, уважно стежачи за кожним рухом на болоті.
— Це я про шашлик. Йду ось, думаю про нього всю дорогу, і не повіриш — настрій насправді піднімається.
Бункер з'явився досить скоро. В тумані показався кут будівлі з похилими стінами, які явно були дуже товстими. Підійшовши
ближче, Марк побачив наземну споруду у формі усіченої піраміди, що стояла на твердій ділянці ґрунту. Перед сталкерами була суцільна стіна. Обійшовши притулок навкруги, Марк знайшов і масивні двері.
— Це ж не бункер, — сказав він.
— А ти не вір всьому, що бачиш, — відповів Борланд. — Цю халупу привезли по шматках на вертольотах і зібрали поверх розкопок,
які потім продовжили. Під нею й до цього моменту підземних просторів достатньо щоб вести будь-які дослідження.
— Бункер прокопували на болоті?
— Кажу ж тобі, це не болото. Справжнє болото недалеко звідси. А це, вважай, просто широка калюжа.
Борланд потягнув двері і вони відчинилися.
— Гм, не замкнено, — сказав він. — Одже, господарі вдома.
Всередині виявилися ще одні двері, які спільно з першими утворювали вузький шлюз.
— Заходьте всі, — сказав Борланд. — Другі двері не відчиняться, поки не зачиняться перші.
Сенатор зайшов останнім, і Горіх закрив двері.
— Відмінне місце для засідки, — помітив Марк.
— Бути того не може, щоб в Зоні опинилися настільки невиховані люди, щоб влаштувати нам тут засідку, — сказав Борланд. —
Коли можна по-рицарськи перестріляти нас з оптики ще на підході.
— В такий туман? — засумнівався Горіх.
— Про теплове наведення чув коли-небудь?
Борланд відкрив другі двері і сталкери зайшли всередину. Вони опинилися в тьмяно освітленому і порожньому приміщенні,
в кутку якого був поворот. Бункер не подавав ніяких ознак заселеності.
— Тут є хто-небудь? — крикнув Борланд.
Йому ніхто не відповів.
— Побудьте тут, — сказав Борланд, знімаючи «Грім» з плеча і віддаючи його Горіху. — Я піду подивлюся, що трапилося.
— Впевнений? — запитав Марк.
Борланд покосився на нього.
— Ти забув, про що я говорив тобі в барі? Тут зброя нічого не вирішує.
Залишивши команду позаду, Борланд обережно заглянув за поворот і побачив черговий коридор. За другим поворотом він почув
тихе клацання і до його голови одразу приставили ствол.
— Стій де стоїш, — наказав тихий, але твердий голос.
— Без проблем, — сказав Борланд, виражаючи інтонацією повну згоду.
— Відповіси на декілька питань.
— Вже біжу за заліковою книжкою.
— Який сьогодні рік?
— 2011-й, — відповів Борланд.
— Що це за місце?
— Бункер учених на озері Янтар.
— Молодець. І останнє. Який зв'язок між першими двома питаннями?
Борланд посміхнувся.
— Зрозуміло, який, — сказав він, підбираючи слова. — Бажання питаючого самостверджуватися за рахунок наявності у нього зброї.
Пістолет прибрали від його голови і Борланд випрямився, дивлячись на співбесідника.
— Ні, — почув він. — Потрібно було упевнитися, що ти не зомбі.
— Я ж не сиджу за комп'ютером по шість годин в день. Та і в зомбі ти стріляти не почав би.
— Вірно. Твої друзі можуть показатися, — ввічливо сказав мешканець бункера. На вигляд йому було років п'ятдесят. Проникливі
очі, артистичний лоб і невелика борідка видавали в ньому людину яка не змінила своїм звичкам навіть в Зоні і мала для цього всі ресурси.
Марк і Горіх підішли до нього.
— Дозвольте представити вам тутешнього покровителя, — сказав їм Борланд. — Більш відомого, як Болотяний Доктор.
— Доктор! — вигукнув Горіх.
С усмішкою Доктор схилив голову.
— Так, це я, — підтвердив він. — Бачу, репутація випереджає мої дії. Не пригадаю, щоб ми бачилися раніше.
Марк уважно вивчав Болотяного Доктора — ще одна з легенд Зони, про яку він так часто чув в перший тиждень в барі «Кордон»,
виявилася правдою. Людина з плоті і крові, що відчуває себе усередині Бар'єру як вдома, лікуюча всіх живих істот, яким потрібна допомога, від людей до монстрів Зони.
— Ми і не бачилися, — сказав він. — Бачу, з Борландом ви вже знайомі. Мене звуть Марк, моїх друзів Горіх і...
Він обернувся.
— Де Сенатор? — запитав він.
Шаман поволі вийшов через кут, знімаючи на ходу капюшон.
— Я тут, — відповів він.
Доктор з цікавістю оглядав сталкерів.
— Про людину говорить не ім'я, — сказав він. — А дії. У такому разі...
Він зустрівся поглядом з Сенатором і зблід.
Борланд перевів погляд на шамана і назад на Доктора.
— Все нормально? — запитав він спантеличено.
— Вітаю, Докторе, — сказав Сенатор.
Позадкувавши назад на пару кроків, Доктор трохи не впав, спіткнувшися об дверний поріг. Борланд підскочив до нього і
утримав за руку.
— Що відбувається? — нервово запитав Марк. Вони з Горіхом трохи розступилися, тоді як Сенатор продовжував стояти на
місці, заклавши руки за спину і дивлячись кудись вперед і вниз.
— Доктор? — запитав Борланд, відчуваючи, як його охоплює безглуздий жах. Він був упевнений, що став першою людиною,
що побачила Болотяного Доктора в люті, страху і подиві, тим більше одночасно.
— Облиш мене! — гаркнув Доктор, відштовхнувши Борланда і остаточно збивши його з пантелику своєю поведінкою. Він
встав посередині коридору, шумно дихаючи і дивлячись на Сенатора. Очі його блищали.
— Як ти посмів? — вимовив він. — Навіщо ти привів їх сюди?!
Горіх моргнув, вирішивши, що перед ним ілюзія.
— Я не маю до цього відношення, — відповів Сенатор.
— От як? — сказав Доктор.
Для Марзка і Горіха, що вважався за мірками Зони новачками, дії Доктора, про якого вони чули декілька уривчатих розповідей,
здавалися просто дивними. Для Борланда ж, який розумів важливість збереження і непорушність волі Болотяного Доктора, дана картина виходила за рамки здорового глузду. Потрібно було, щоб Зона
перекинулася і на голові станцювала танго, аби Доктор дозволив собі нервувати, хвилюватися, злитися, когось лаяти, лаяти
або будь-яким іншим способом відхилятися від створеного їм же реального образу абсолютного цілителя. Також було немислимо,
щоб хтось аналогічно обійшовся з ним самим. Вже багато років Болотяний Доктор, прозваний так через те що за допомогою зв'язків торговців влаштував собі будинок безпосередньо на Болотах за Янтарем, займався лікуванням всіх живих
істот, які зверталися до нього за допомогою. За весь час він нікому не відмовив, жодного разу не потерпів невдачу і від нього раз у раз йшли цілими і неушкодженими сталкери і мародери, сліпі пси і кровососи, прибулі до нього самі або з
чиєюсь допомогою, з ранами від кігтів або від кулі, з хворобою або ушкодженням від аномалії. Хранитель вірний друг і надійний запасний варіант будь-якої істоти Зони, Болотяний Доктор багато років займався своєю благородною
справою, ставши найміцнішою і найнадійнішою ланкою в непростій системі місцевих взаємостосунків.
Але марно Борланд вважав, що вже побачив все, на що могло вистачити його уяви навіть в хворому маренні. На його очах
Доктор вихопив пістолет і націлився на Сенатора.
— Я вважав, що ми з тобою домовилися, — сказав він зловісно. — Ти більше ніколи так не вчинятимеш.
— Доктор, — вимовив Сенатор. — Я повторюю знову. Сталкери, які стоять тут, самі мене сюди привели. Ми з ними в одній
команді.
— Чи можна мені?. – почав Борланд, поволі протягуючи руку до пістолета Доктора, але той лише відмахнувся.
— Не можна, — відповів він. — Стій на місці, інакше отримаєш кулю в лоб.
— Ей! — випалив Марк, і Доктор підскочив, повертаючись до нього всім тілом, перекладаючи пістолет на нього. Марк лише
зробив крок до нього.
— Опусти пістолет, — сказав він. — Ну?
Доктор застигнув, пильно вдивляючись йому в очі. Борланд узяв у нього трьома пальцями зброю і поставив на запобіжник.
— Все гаразд, Докторе, — сказав він заспокійливо, кинувши на Марка косий погляд. — Все добре.
По черзі покосившись на кожного, Доктор заспокоївся, провів долонею по чолу і зітхнув.
— В одній команді, значить? — запитав він.
— Так, так, — відповів Борланд, кладучи пістолет на стіл, що стояв поблизу. — В одній.
— Дуже цікаво, — прорік Доктор, повертаючи собі свій нормальний вигляд. — Я це запам'ятаю.
Він ще раз оглянув всіх із здивованою усмішкою, затримавши погляд на Сенаторі.
— Гаразд, — сказав він. — Я прошу вибачення у всіх хто тут зібрався за свою витівку. Будь ласка, не задавайте мені
питань із цього приводу. І не сушіть голову самі. Я просто перевтомився.
Доктор махнув рукою і сховався в найближчому відсіку.
Сталкери переглянулися.
— Що це було? — запитав Борланд і пройшов за Доктором.
Марк звернувся до Сенатора:
— Чергові непередбачені обставини, — вимовив він жорстко. — Чому ти не сказав, що в таборі учених тобі не раді? І
що у тебе з Доктором?
— Це непрості запитання, Марк, — відповів Сенатор, не дивлячись на сталкера.
— Що ж, — сказав Марк, кидаючи погляд на Горіха, що мовчав. — За останню годину, дійсно, було мало сюрпризів. Я вже
було злякався, що все нарешті стало йти добре.
Залишивши Сенатора в невеликому спантеличенні, він увійшов до кімнати Доктора.
Дане приміщення було достатньо просторим і нагадувало непогано обставлену контору. Біля стільця, на якому сидів Доктор,
знаходився широкий стіл з двома новими комп'ютерами. Підлога, стіни і стеля були на швидкоруч оброблені деревом. Збоку стояли шафи з документацією. Тут явно піклувалися про необхідний для розумової праці комфорт.
— Доктор? — запитав Борланд. — Що трапилося? Скажіть хоч мені?
— Вже на «ви» перейшов. А чому тобі? — поцікавився Доктор, затишно розвалений в м'якому кріслі, яке крутилося, і постукуючи
кінчиками витягнутих пальців. — До речі, як той поріз, що я тобі зашивав в листопаді?
— Вашими молитвами, Доктор, — зніяковів Борланд. — Зажило, як на псевдособаці.
Доктор закивав.
— Ваше право берегти секрети, — сказав Борланд. — Проте все ж таки прошу сказати мені як лідеру групи, що не так з Сенатором.
Доктор розреготався.
— Ах-ах-хах! Лідер?! Хто? Невже ти? Чому тоді Марк віддає команди?
— Ну, — Борланд зніяковів ще більше. — У нас не зовсім звичайна група.
— Хіба не це я твердив із самого початку?
Борланд повністю розгубив всі думки. Помітивши це, Доктор посміхнувся.
— Гаразд, немає чого ще більше нагнітати ситуацію. Ви, двоє! Не ховайтеся!
Зніяковілий Горіх зайшов у відсік, услід з'явився Сенатор.
— Як ви тут опинились? — запитав Марк, раптово пригадавши про справжнє призначення бункера. — І де всі?
— Учених в Зоні небагато, — відповів Доктор. — Тому основний колектив часто перекидають на іншу точку для вирішення певних
завдань. Іноді у повному складі. У мене була потреба в деякому устаткуванні і запасах, тому я тут.
— Але як ви ввійшли?
— Вони дали мені власний ключ.
Доктор показав магнітну картку.
— На Янтарі військовий рейд, — сказав Борланд. — Нам би перечекати.
— Розташовуйтеся, — кивнув Доктор. — Зараз я тут господар. Дозволяю великодушно.
— Дякуємо, Докторе.
Борланд почухав підборіддя.
— Так, — протягнув він. — Марк, Горіх, залишаємо стволи тут. Давайте оглянемось, чи що.
— Тільки не надумайтеся нічого красти, — підвищив голос Доктор.
— І в думках не було!
— Точно? — запитав Доктор трохи глузливо. — Може, мені самому їх прочитати?
Борланд подивився на нього, потім просто притулив «Грім» в кутку, поряд з «калашом» Горіха, гвинтівкою Марка і рюкзаками
команди, і мовчки вийшов.
— А що? — тихо запитав Горіх, що йшов за ним. — Він і справді може прочитати думки?
— Різне базікають, — ухильно відповів Борланд. — Краще вір йому на слово. З Доктором взагалі сперечатися нікому не рекомендується.
— Тут достатньо багато спорядження, — помітив Марк, оглядаючи розкриті ящики з купою наукового устаткування, що стояли
уздовж стін.
— Я сподіваюся, інтерес суто професійний?
Сенатор, що залишився з Доктором, так і не зумів підняти погляд. Коли шаман взявся рукою за косяк дверей, збираючись вийти,
Доктор звернувся до нього:
— Ти все ще тягаєш з собою ножі?
Сенатор повернув голову.
— Вони вже допомогли команді, — відповів він, трохи похнюпившись.
— А як же ж, — сказав Доктор. — Якщо меч тобі знадобиться один раз, ти повинен носити його все життя. Дуже стародавнє і
мудре правило.
Сенатор переступив через поріг. Борланд махнув йому рукою, закликаючи наздоганяти інших.
Марк з цікавістю милувався науковими захисними костюмами, що висіли в нішах, які розташовувався уздовж стіни.
— Дивися, Горіх, — сказав він з азартом. — Костюми вищого хімічного і біологічного захисту, з закритим циклом регенерації повітя.
Горіх не виявив великої цікавості.
— І навіщо це потрібно? — запитав він. — В ньому ж не продуває. Дихати важко.
— Зате дихаєш чистим повітрям.
— Чистим? Так де його тут узяти? Все заражено.
— Суміш азоту з киснем, — пояснив Марк, майже не помічаючи, що Горіх його не слухає. — Готові балони привозять сюди
із-за меж Зони.
— Мені якось ці експонати більше подобаються, — сказав Горіх, зупинившись біля стійки з розставленою зброєю. — Я б з
них постріляв.
— Не думаю, що Доктор це схвалить, — нагадав Борланд, роздивляючись галерею зброї.
Сенатор плавно підійшов до Марка і відкрив рот, маючи намір щось сказати.
— Не потрібно говорити зі мною, якщо ти не маєш наміру пояснювати, що між тобою і Доктором, — сказав Марк, навіть не
поглянувши на шамана. — Або навіщо ти нав'язався в команду.
— Це складні питання, Марк, — повторив Сенатор своє недавнє виправдання.
— Тоді просто почекай пару годин, поки ми не залишимо це місце.
Сенатор встав впритул і зашепотів йому на вухо:
— Кожен в цій команді пожертвував багато чим заради твоїх інтересів. Прояви у відповідь хоч трохи пошани до їх власних.
Може, тоді тобі не доведеться вести всіх на чергову бійню.
Марка немов обухом по голові ударило. Він на мить закрив очі, збираючись з думками, вже знаючи, що Сенатор має рацію, як
мав рацію завжди. Відчуття глибокого сорому охопило сталкера.
— Я. — почав він. — Я не хотів.
Він пошукав поглядом Сенатора, але його вже не було. Обернувшись, він побачив Борланда з Горіхом, тихо обговорюючих особливості
зброї. Продовжуючи оглядати бункер, він в одному з дверних отворів побачив фрагмент столу з розставленими колбами. Зайшовши у відсік, Марк опинився у великій лабораторії з купою мікроскопів, вміло зібраних наборів хімікалій та іншого хімічного
оснащення.
Серце сталкера скажено застукало від охопившої його думки. Його руки затремтіли, і він стиснув їх в кулаки.
— Борланд! — сказав він збуджено. — Де тут вхід вниз?
— Навіщо тобі? — запитав Борланд, не обертаючись.
— Та так, озирнутися.
— Один з люків знаходиться там, де ти стоїш. Але я тобі цього не говорив.
— Згода, — сказав Марк, шаривши поглядом по підлозі. Люк він знайшов майже відразу — квадратна ділянка підлоги з виїмкою
для пальців. Піднявши важку кришку, сталкер побачив залізні сходи. Автоматично запалилися лампи денного світла. Марк швидко спустився.
Борланд тим часом закінчив обговорення характеристик зброї з Горіхом.
— Куди Марк зник? — запитав він. — Хоч би не натворив чогось.
Заглянувши в лабораторію, він побачив відкритий люк.
— Що ти там робиш? — крикнув він, але сталкер вже почав вилазити.
— Там нічого цікавого немає, — сказав Марк. — Можеш не заглядати.
Він закрив кришку люка і випрямився, торжествуюче дивлячись на Борланда.
— Що з тобою? — запитав Борланд, дивлячись на Марка і дивуючись змінам які відбулися з ним. Марк дивився поглядом абсолютного
переможця.
— Та що це всі сьогодні такі нервові. — почав було Борланд, як Марк його одразу перервав:
— Плани міняються.
— Прошу вибачення, не зрозумів?
— Ми не йдемо в X-16.
Сенатор увійшов до лабораторії.
— Чому? — запитав він.
Марк переклав на нього задоволений погляд і відповів:
— Тому що мені це більше не потрібно.
—Тобто? — запитав Горіх насторожено.
— Я взнав все, заради чого ми виконали весь цей шлях. Можна йти в Червоний Ліс.
Борланд нахилив голову.
— Що ти сказав? — запитав він. — Червоний Ліс?
— Ми йдемо до Заслону і знімаємо його. Прямо зараз.

Розділ 17.

Болт - це сила

Коли Марк вийшов з лабораторії, команда, що залишилася, не рушила з місця. Дивлячись на приголомшеного Горіха, Борланд
готовий був побитись об заклад, що сам виглядає так само.
— Хто-небудь пояснить мені, що все це значить? — запитав він.
— Я взагалі нічого не зрозумів, — признався Горіх.
— Не турбуйтесь, друзі мої, — сказав Сенатор. — Можна тільки радіти, що однією проблемою у нас менше.
— Коли я чогось не розумію, — повідомив Борланд. — Це значить, що на одну проблему у мене більше. А може, навіть на
півтори.
Марк накинув рюкзак і затягнув потугіше ремені. Підхопив ГП-37, накинув на плече.
— Вже йдете? — запитав Доктор.
— Так, справи не чекають, — сказав Марк.
— Ви явно допомогли мені згаяти черговий сірий день, — констатував Болотяний Доктор, як і раніше сидячи в комп'ютерному кріслі
і дивлячись, як сталкери готуються до виходу. — Я вас запам'ятаю надовго. Ви просто унікальна «команда». З вас можна сюжет для книги брати. Продажі будуть захмарними.
— Пришлю екземпляр з автографом, — пообіцяв Борланд.
— Мабуть, змушу себе провести вас до дверей, — сказав Доктор, встаючи з крісла.
Борланд потягнув на себе двері.
— Не відкривається, — сказав він.
— Значить, зовнішні відкрито, — прокоментував Доктор.
— Не може бути. Хіба що хтось прийшов.
Внутрішні двері різко відкрилися, відштовхнули Борланда назад до стіни. Їх явно хтось двинув з ноги. В бункер увірвалися
четверо сильних чоловіків в камуфляжі і масках. На сталкерів втупилися чорні дула «абаканів».
— Ей-ей, — сказав Борланд, піднімаючи руки. — Ви хто такі, хлопці?
— Всі на вихід! — прогарчав один з нальотчиків. — Поодинці! Стволи залишити!
Команду обшукали і забрали всю зброю. Двоє тримали виходячих сталкерів і Доктора під прицілом, ще двоє свердлили їх поглядом
в шлюзі. Марк вийшов останнім.
Навколо входу стояло з десяток таких же бійців, з однаковою зброєю. Лише у двох були снайперська гвинтівка і РПГ. Трохи
ззаду знаходилися три армійські джипи. В центрі підносилася міцна фігура людини середніх літ у військовій формі і нашивками полковника.
— Це останній? — запитав він тихим, але вселяючим трепет голосом.
— Так точно, сер, — карбував останній боєць, що виходив з бункера.
«Сер?» — подумав Марк із здивуванням.
— Сталкери, — сказав полковник на чистій українській мові, яка явно доводилася йому рідною. — І Доктор. Дуже цікаво. Я
навіть знаю, що з вами робити.
Ніхто з команди не зронив ні слова.
— Що ж ви так погано вчинили з Доктором? — продовжував полковник.
Борланд на мить озирнувся на Доктора.
— Ми не... — почав він, але полковник вихопив пістолет і вистрілив в землю біля його ніг.
Звук пострілу розірвав туман, злякавши ворон, що спустилися було нижче. На Борланда посипалися дрібні грудки бруду.
— Це набагато зручніше, ніж кричати «Мовчати» на всю горлянку, — спокійно сказав полковник.
Борланд більше не намагався щось говорити.
— Ось так вже краще, — кивнув полковник, опустивши пістолет і зупинивши погляд на Докторі. — Думаю, не варто лішній
раз говорити вам, що я маю повне право розстріляти всіх вас на місці.
Відповіддю послужило мовчання.
— І, проте, я це сказав, — додав полковник. — Значить, цей раз був не зайвим. А був здійснений з простою метою — дати
вам зрозуміти, що ви мені зобов'язані вже самим фактом того, що все ще дихаєте.
Критичним поглядом він ще раз окинув всю команду.
— Мені нецікаво, куди ви йдете і навіщо, — сказав він. — Звичайно, ви шукали тут вчених, щоб збути їм щось з хабара.
Що саме, мені теж нецікаво. Значення має те, що ви так погано вчинили з Болотяним Доктором. Пустили йому кулю в лоб, розграбували бункер і були убиті при спробі до втечі.
Марку знадобилося все самовладання, щоб берегти мовчання.
— Я можу підказати інший, більш прийнятний для вас вихід, — сказав полковник. — Доктор залишиться у нас і повернеться
в бункер у повній цілості. З іншими. — він вказав на Горіха. — Ти, хлопчак, теж повернешся в бункер не хочу я брати гріх на душу. Залишаються троє. Забагато, мабуть. Так, ти чому без захисту? — запитав він Сенатора.
— Мені так зручніше, — сказав Сенатор.
— Кожному своє, — гмикнув полковник. — Ти теж не годишся, а витрачати броню на тебе жалко. Складеш компанію Доктору.
А ось ви.
Він зробив крок вперед і прискіпливо оглянув зовнішній вигляд Марка і Борланда.
— Так, те, що потрібно, — сказав він задоволено. — Стріляти умієте?
— Уміємо, — відповів Борланд.
— Зараз ви рятуватимете ваших товаришів.
Марк напружився і відчув, що Борланд теж гранично зібраний.
— Якщо конкретніше, — продовжував полковник, — То ви виконаєте для мене одну невелику побічну місію. Відвести інших.
Коли його доручення було виконано, він знову звернувся до Марка і Борланда:
— Скажу коротко. На північ звідси розташувався снайпер, який перестріляв декількох моїх хлопців, у тому числі і тих,
які були послані його знешкоджувати. Крім того, був збитий один з наших вертольотів, і я не знаю, як. Мені це, біс забирай,
не подобається. Ви розберетеся для мене з цією проблемою. В іншому випадку я розберуся зі всіма вами. Зрозуміло?
— Так, — сказав Борланд, хмурніючи на очах.
— Тоді вперед. Чи є питання?
— Як щодо зброї? — запитав Марк.
— Зброя? — здивувався полковник. — Ніякої зброї вам мати не належить. У мене залишилася всього одна оптика, і витрачати її
на вас я не збираюся.
— Як же нам його брати? — запитав Борланд, дивлячись на полковника, як на божевільного. — Голіруч?
— Як хочете. Боюся, що, давши вам зброю, я лише накличу нові проблеми на свій загін. Та й де гарантії, що ви не сховаєтеся,
кинувши своїх товаришів напризволяще. Втім, можу дати наводку. Десь на вашому шляху вам зустрінуться тіла моїх людей, які зазнали поразки. З ними були класні стволи. Успіхів.
Марк і Борланд подивилися на полковника, чий вираз обличчя свідчив, що розмова закінчена. Вони обернулися і поволі пішли
на північ від бункера, відчуваючи, як стволи «абаканів» ціляться їм в спини.
— Є ідеї? — запитав Марк.
— Ні, — відповів Борланд. — Добре, що хоч рюкзаки узяти дозволив, гад.
— У тебе там зброя?
— Жодної, на жаль. Все забрали. Але ними хоч прикритися можна у разі чого. До того ж, якщо їх кинути, то легше буде бігти.
Сталкери обережно йшли по слизькому грунту, іноді провалюючись по щиколотку в болотяне багно. Кожного разу при цьому
лунав гучний сплеск, виразно чутний на фоні повної тиші.
— Вертольоти стихли, — сказав Марк.
— Атож! Один збитий, інші, думаєш, круги нарізуватимуть?
— Ніяких тіл не бачу.
— В цьому тумані ми могли пройти повз них в чотирьох метрах. Біс забирай! На твоєму біноклі детектора тепла немає?
— Ні.
— І на моєму теж, — сказав Борланд, посилено шукаючи вихід. — Нічого не можу придумати, як бути. Ти не мовчи, виказуй
будь-які ідеї.
— Упевнений, що сер полковник поділився б всіма корисними відомостями, — вимовив Марк, трохи не оступившись. — Якби вони
у нього були. Значить, ніякої інформації у нього немає. Декілька людей загинули — отже жодна з тактик нападу допомогти не може. Сили дуже нерівні.
— Ти мислиш, як стратег. Що ти пропонуєш зробити для виконання квеста сера полковника?
— Нічого, — зізнався Марк. — У мене немає розумних ідей.
— Тоді давай дурні!
— Повернутися назад і спробувати здолати сера полковника з його загоном, будучи беззбройними. На це шансів може бути
більше, а ніж зняти снайпера, який ще незрозуміло як нас бачить.
— Оце вже ні, це, звичайно, дурна ідея, але все таки занадто дурна, щоб нам стати в нагоді.
Марк постарався що-небудь роздивитися крізь туман.
— Насправді, — сказав він. — Як снайпер розглянув військових в такий туман? Мабуть, вони близько до нього підібралися.
— Тоді нам близько підходити не можна.
— А що там далі, попереду? — запитав Марк. — Ти ж тут був, повинен мати якісь уявлення про ландшафт.
— Так, дай подумати, — сказав Борланд. — Якщо ми не збилися з курсу і йдемо на північ, то збоку і спереду повинні бути
горби. А до них суцільна рівнина. Ніякого укриття.
— Значить, доведеться шукати тіла убитих і зібрати з них зброю.
— Який сенс? Якщо вони із зброєю не змогли перемогти снайпера, то чому це повинно вийти у нас?
Прямо по курсу, в десятку метрів над землею, виблиснув синій спалах. Пролунав довгий звук, схожий на міняюче частоту
гудіння. М'яка земля між Марком і Борландом зметнулася фонтаном вгору, закидавши сталкерів брудом з голови до ніг. Вони впали і притиснулися до землі.
— Що це?! – крикнув Марк.
— Чорти б його вхопили... — Борланд виплюнув землю. — Та це ж... От пес паршивий!
— Що це було?
— Ти якого хріна розвалився? Тікаймо звідси!
Борланд схопився на ноги.
— Куди?! – запитав Марк, теж встаючи.
— Не стій на місці, біжи за мною!
Борланд почав скакати зигзагами з однієї купини на іншу. Дивний звук з півночі повторився двічі, роздрібнивши стовбур
трухлявого дерева вперше і завирувавши болотяні водорості в друге. Марк перестрибував вслід за Борландом, стежачи за диханням.
Почувся тріск полум'я, повітря стало теплішим. Попереду виявилися контури чогось плоского, що висить в повітрі, і Марк
впізнав лопать гвинта. Слідом показався і сам гелікоптер, що осів на лівий бік.
— Сюди! — крикнув Борланд і зачаївся біля кабіни.
Марк сів поряд, відчуваючи палахкотівший в салоні машини вогонь.
— Який успіх, — промовив Борланд. — Схоже, це той самий збитий вертоліт. Нам він послужить укриттям.
— Один з пасажирів лежить там, — сказав Марк, дивлячись на обгоріле тіло в залишках військової форми, що покоїлася метрах
в чотирьох попереду. — Бідолаха. Я перевірю щодо зброї.
Він обережно підповз до тіла і, морщачись, розстібнув закопчену кобуру на поясі. Назад Марк повернувся з пістолетом.
— Нам дуже пощастило, що патрони не здетонували, — сказав він, оглянувши «Волкер».
— Інших жертв не залишилося, — сказав Борланд. — Схоже, з кабіни більше нікого не викинуло. Значить, у нас один пістолет
на двох.
— Що це був за звук на болоті? — запитав Марк.
— А ти не впізнав?
— Вперше такий чую.
— Точно. У тебе ж і можливості не було. Це самий забійний ствол в Зоні. Гвинтівка Гауса.
— Гауса? — перепитав Марк. — Ти хочеш сказати, в Зоні користуються цією зброєю?
— А де нею ще користуватися, як не тут?
— Я знайомий з принципами Гауса у військовій справі, — сказав Марк, стягуючи рюкзак. — Розробки велися у різних напрямах.
У загальних рисах, снаряд з феромагнетика розгониться конденсатором і вилітає за інерцією із ствола.
— Тут дещо інше, — похитав головою Борланд. — Використовується енергія артефактів. Але я не розумію, як це може нам
допомогти.
— У мене з'явилася ідея, — сказав Марк, витягнувши з рюкзака артефакт. — Бачив таке коли-небудь?
— Ні, — сказав Борланд, дивлячись на артефакт з цікавістю. — Що це?
— Рідкісний арт, породжений аномалією Облівіон.
— І як він нам стане в нагоді?
Марк насилу начепив артефакт на ствол пістолета.
— Розжене кулю у багато разів швидше, — сказав він. — Наша альтернатива Гаусу. Звідси ми зможемо зняти снайпера.
Борланду явно сподобалася дана комбінація.
— Куля не випарується? — запитав він.
— Випарується, але енергії тепла вистачить, щоб вразити ціль.
— Як ти поцілиш? Ти ж не знаєш, де він.
— Він вистрілить і я визначу його по спалаху.
Борланд обережно висунувся і снаряд Гауса, пущений в нього, потрапив в лопать вертольота, відчого весь гвинт крутнувся в
пів-оберта.
— А-а-а! — Борланд відскочив від краю кабіни, трохи не зіштовхнувши Марка в інший бік.
— Ти ж не думав, що це буде так просто?
— Ні. Тільки подивися, яка ударна сила у цієї штуки! Розкрутити важкий гвинт!
Марк востаннє візуально оцінив модифікацію пістолета.
— У тебе добре виходило бігати по болотах, — сказав він. — не хочеш спробувати ще раз?
— Не дуже, — сказав Борланд, дивлячись на артефакт. — Але, мабуть, питання було риторичне.
— Зроби короткий забіг і повертайся у будь-якому випадку.
— Та вже не втоплюся з горя, напевно.
— Тоді пішов!
Борланд схопився і сховався в тумані. Марк вмить висунувся і прицілився приблизно туди, де знаходився снайпер. Промайнув
синій спалах. Специфічний звук пострілу з гвинтівки Гауса сповістив про те, що снайпер теж не зволікав. Прицілитися не було ніякої можливості, оскільки артефакт загороджував весь огляд. Проте при його тактиці прицільна стрільба
не малася на увазі. В думках молючись, щоб у нього все вийшло, Марк натиснув на курок.
Пістолет сіпнувся в його руці. Облівіон Лост розлетівся на тисячі шматків, які одразу ж випарувалися. Марка обдало жаром,
який гостро відчувався біля горівшої кабіни гелікоптера. Енергія кулі пішла далеко вперед і по Марку одразу був випущений новий гаусів заряд.
Сталкер швидко сховався за кабіною. Снайпер знову промахнувся. Тут із туману з’явився Борланд, який пірнув на своє
колишнє місце.
— Снайпер маже просто жахливо, — сказав він, захекавшися. — Я, звичайно, цьому тільки радий, але не потрапити з Гауса
кілька разів підряд навіть по цілі, що рухається, якщо цілком здатний її бачити, щонайменше дивно.
— Але військових він все ж таки перестріляв, — заперечив Марк. — Хоча вони, ймовірно, не бігали.
— Ти поцілив в нього? — запитав Борланд.
— Складно сказати, поцілив чи ні, але це не спрацювало.
— А артефакт де?
— Немає його. Він одноразовий.
— І що нам тепер робити?
Марк знову сунув руку в рюкзак і витягнув два нових Лоста.
— У мене ще парочка є, — сказав він. — Останні.
— Ти маєш намір повторити? Може, краще розробимо новий план?
— Вже розроблений. Зможеш дотягнутися до тієї залізяки?
Борланд прослідкував за витягнутою рукою Марка.
— Спробую, — сказав він, потім дістався до прямого, як стріла, обрізку гладкої трубоподібної арматури.
— Чим це допоможе? — запитав він.
Марк оглянув арматуру.
— Подовжимо ствол, — сказав сталкер. — Він відмінно підходить.
За декілька рухів Марк засунув ствол пістолета в трубу. Трималася вона чудово.
— В житті не бачив нічого більш божевільного, — похитав головою Борланд. — Куля чиркне по внутрішній стінці, це точно.
Але у момент пострілу труба злетить, коли затвор сіпнеться назад. До того ж ти зіб'єш приціл. Ця штука просто вилетить у тебе з рук.
— Нам потрібен всього один постріл. Доведеться ризикнути.
На інший кінець труби Марк начепив один з артефактів. Другий він віддав Борланду.
— Тепер слухай уважно, — сказав він. — У нас всього одна спроба.
— Слухаю.
— Зараз ти повториш забіг. Я встану і покладу трубу на ту лопать, що висить близько до землі. Мені буде потрібен хоч якийсь
упор. Потім ти пробіжиш мимо мене і покладеш другий артефакт на лопать, точно перед трубою. Після цього знову йди і повертайся тільки після мого пострілу.
Борланд показав на перший артефакт, що сидів на кінці труби.
— У тебе ж є один, — сказав він.
— Але два краще.
Борланд впився в Марка поглядом.
— Пора мені перестати дивуватися з твоїх слів, — вимовив він.
— Готовий? Пішов!
Борланд знову кинувся в млу.
Притримуючи трубу, Марк встав в повний зріст і висунувся через кабіну. Зараз він був уразливий для снайпера, але дуже
розраховував на Борланда. Труба з артефактом лягла точно на важку лопать гвинта гелікоптера, який накренився, і звисала так низько
що до землі залишалося метра півтора. Промайнули ще два сині спалахи, перш ніж Борланд, з’явившись з туману, пробіг
повз нього, на мить сповільнившись і поклавши артефакт на лопать. Зробити це без додаткового імпульсу не вийшло — від різкого руху Лост покотився вгору по лопаті до центру гвинта і знову
почав скочуватися вниз. Знову проспівав черговий постріл гвинтівки Гауса і вдаривши точно перед Марком в землю, снаряд дав зрозуміти сталкеру, що його узяли на приціл і через секунду смерть наздожене
його самого. Час сповільнився. Артефакт поволі прокотився перед очима Марка на мить виявившись на траєкторії його імпровізованої рушниці, і сталкер вистрілив.
Куля з «Волкера» влетіла у вузьку трубу, кілька разів проскреготавши по внутрішніх стінках, давши достатній поштовх, щоб
труба різко сіпнулася, і вибила її з рук Марка. Сіпнувшись назад, затвор передав їй додатковий імпульс. Але на вчасно вилетівшу на свободу кулю це не вплинуло. На її шляху зустрівся Облівіон Лост, який миттєво прийшов у взаємодію
з кулею, розігнавши її у багато разів. Шматочок свинцю, що вже почав на той час плавитися майже втратив відчутну форму, і після другого Лоста повністю перейшов в нематеріальний стан, у супроводі неймовірно гучного
звукового удару. Направлений згусток енергії одразу ж розсіявся, зберігши достатню силу щоб накрити точку снайпера з великою областю ураження. Снайпер спалахнув як головешка, ділянка горба, що служила йому укриттям,
перетворилася на калюжу сльоти. Гвинтівка Гауса впала вниз і наполовину зарилася в потривожений грунт.
Марк впустив пістолет, притулився спиною до кабіни гелікоптера, не звертаючи уваги на жар, і глибоко зітхнув.
Борланд підійшов до нього і став поряд, нахилившися і відновлюючи дихання.
— Нелегко стрибати по купинні, — сказав він. — Ти потрапив в нього.
— Так, — сказав Марк і засміявся. — Це було щось.
— Живий, обов'язково розкажу про це в барі, — вимовив Борланд. — Ти молодець, нічого не скажеш. Ну що, підемо назад?
Марк з сумнівом поглянув в туманну далечінь.
— Щоб нас пристрелили на місці?
— У нас немає вибору.
Марк піднявся, накидаючи рюкзак на плече.
— Наші шанси домовитися з сером полковником значно зростуть, якщо ми принесемо йому додаткову інформацію, — сказав він. — Наприклад,
про те, ким був снайпер. Або розшукаємо його людей. Може, серед них є просто поранені. Військові нічого нам не зроблять якщо ми принесемо їм хоча б одного їх соратника живим.
— Ви так думаєте, сер Марк? Вони можуть вирішити, що відшукали б поранених і без нашої допомоги.
— Ми нічого не втрачаємо, сер Борланд, а отримати можемо багато що.
— Добре, нехай буде так.
Сталкери відійшли від гелікоптера і почали прочісувати місцевість.
— Дивіться, сер Борланд, я бачу одного, — Марк швидко дістався до лежачого осторонь мертвого тіла. — Ні, цей готовий.
Снаряд Гауса потрапив йому в живіт. О, ні...
Поглянувши на рану, Марк швидко відвернувся.
— Що там? — запитав Борланд і його погляд сціпив вигляд трупа. — Так. Саме так гвинтівка Гауса і діє. Дірка виходить
сантиметрів тридцять. Залежить від того, чим зарядити і як стріляти.
— Думаю, з такими ушкодженнями нам немає сенсу шукати поранених, — сказав Марк, дивлячись з гримасою убік.
— Правильно. Значить, потрібно повертатися. Проте зброю цього бідолахи я візьму.
Не дивлячись на тіло, Борланд зробив крок вперед і схопив із землі за ремінь «абакан».
— Ось тепер мені набагато краще, — сказав він і обернувся до Марка. — Ну що ти? Пора тобі звикати. Так, це бридко, я
знаю. Але ми вже нічим не зможемо йому допомогти.
Марк обернувся, змінився на обличчі і вихопив пістолет.
— Що?. – почав Борланд.
Постріл з «волкера» примусив його відскочити убік.
— Ей, легше! — крикнув Борланд.
— Він поворухнувся! — сказав Марк, цілячись в труп.
— Марк, тільки тихіше, — непокоївся Борланд, дивлячись на кульовий отвір в лобі мертвого військового. — Він вже давно
мертвий. Ось, сам поглянь!
З боку пролунав протяжний хрип. Борланд озирнувся і трохи не повалився поряд з трупом. З туману вийшла людина, дивним
чином волочучи ногу. Його руки безвільно звисали уздовж тіла, голова покоїлася на плечі, очі витрішкуваті і висунутий язик довершували картину. Апофеозом служив крізний отвір в грудях, через який можна було б
вільно просунути автомат.
— Зомбі, — сказав Борланд, відчуваючи холод всередині себе. — Він був зомбований у момент смерті, або одразу ж після
неї.
За ходячим трупом з'явилися ще двоє. У одного не було голови. Пересилюючи нудоту, Марк підняв пістолет, але Борланд його
випередив. Черга з «абакана» потрапила в торс одному із зомбі і автомат заклинило. Зомбі, що впав, добив Марк влучним пострілом.
З прокльонами Борланд почав перезаряджати зброю, вже потім зрозумівши, що запасної обойми у нього немає. Він вставив на місце
колишню і почав смикати затвор. Автомат відмовлявся працювати, і Борланд, розмахнувшись, вдарив автоматом того зомбі, що був без голови, але заподіяв йому особливої шкоди. Мертвяк змахнув рукою і відкинув Борланда назад могутнім ударом.
Ніхто в Зоні, навіть Болотяний Доктор, не знали, як функціонують зомбі. Звичайно їм вистачало кулі в голову, щоб заспокоїтися
назавжди, але попадалися і безголові особини, і навіть ті, у кого не вистачало половини тіла. Бувало що інша половина живе сама по собі як напівзомбі. Хоча життя — невідповідний опис для існування після смерті. Як би там
не було, але обойма з автомата в перерахунку на кожного ходячого мертвяка знімала всі питання.
Марк тричі вистрілив в безголового, назавжди його заспокоївши. Залишався ще один. Колишній військовий поводив рукою на поясі і витягнув ніж. Марк навів пістолет на нього і натиснув на курок. Пістолет клацнув вхолосту.
Задкуючи, Марк спіткнувся об тіло найпершого трупа і впав. Зомбі, промукавши щось нечленороздільне, просто повалився
на Марка, наблизивши до нього своє зелене обличчя. Марк схопив руку з ножем, який зомбі намагався встромити в нього. Мертвяк володів неймовірною силою, набагато більшою, ніж у людини. Ніж опускався все ближче. Марк із стогоном спробував
вивернути лезо, але у нього не вийшло. Ще буквально пара сантиметрів.
Гучний постріл розніс голову ходячого небіжчика. Марк вивернувся з-під остаточного трупа і перекотився убік.
Поряд стояв полковник з пістолетом в руці. Навкруги нього знаходилася приблизно половина його людей.
— Ти ба, що з ними життя витворяє, — байдуже сказав він.
Марк піднявся на ноги, мовчки дивлячись на офіцера.
— Ми почули незвичайний постріл, після якого снайпер перестав стріляти, — сказав полковник. — Вирішили вийти вам назустріч.
Де другий?
Марк обернувся. Борланда ніде не було видно.
— Неважливо, знайдемо і його. Ти заощадив мені масу ресурсів, — продовжив полковник. — не дізнався, хто там стріляв?
— Почекайте, — сказав Марк. — Ваші люди були зомбовані. Я впевнений, що снайпер був зомбований теж.
— Он як?
— Так, я впевнений, — сказав Марк якомога переконливіше. — Все говорить про це. Постійно стріляв трохи пізніше, ніж
потрібно, жодного разу не змінив позиції. Він тільки механічно відкривав вогонь по всьому, що побачить. Це був зомбі.
— Так, а чому мої люди стали перетворюватися на зомбі? — запитав полковник. — Викиду ніби не було. Або я його не помітив?
— Кидайте зброю! — закричав Марк.
— Не зрозумів?!
— Киньте! Інакше ви всі помрете!
— Ти що мелеш, дурень?! Кулю в ногу схотів? А ну...
Голос полковника спотворився, слова застрягли в його горлі. Він здригнувся всім тілом. Один з його людей різко зігнулвся,
одразу ж розпрямився, і чергою з автомата зрізав свого найближчого сусіда.
Марк кинувся бігти вбік. Люди піддалися атаці самого небезпечного після химери монстра Зони — контролера.
Цей людиноподібний мутант в першу чергу був позбавлений саме моральних якостей людини. Можливо, він ніколи їх і не мав.
Контролер міг підпорядковувати своїй волі і брати під повний або частковий контроль будь-яку живу істоту, як людей так і інших мутантів. Все, що було живим або хоча б теплим, могло стати бездушним м'ясом і сліпим виконавцем волі контролера,
який, як правило, збирав групи ходячих істот для охорони себе самого. При цьому він вільно міг як убити розум підлеглого створіння, так і залишити. Однією з його звичок під час атаки людської
групи було те, що в першу чергу свою особистість втрачали люди із зброєю. Тому військові із загону полковника стали його першими жертвами.
Крики солдат, відчайдушно чинивших опір натиску контролера, дійшли до Марка. Черги пострілів змінилися несамовитими
криками тих, кого монстр наказав убити їх же напарникам. Марк в скаженому темпі біг повністю втративши уявлення про те, в який бік він рухається. Перемахнувши через широкий корінь, він приземлився на
тверду землю і наскочив прямо на контролера.
Потворний монстр з подивом втупився на сталкера, який не закричав лише через те, що тіло йому не підкорялося — мутант миттю
узяв його під контроль. В голові Марка почав деренчати огидний дзвін, що заповнював все його єство. Думки почали спливати, залишаючи лише пустку.
В декількох десятках метрів на північ Борланд добіг до місця, де знаходився снайпер. Після удару зомбі він помітив військових,
чиї силуети почали поступово виявлятися в тумані, і зачаївся. Коли почалася атака контролера, він, подібно Марку визнав потрібним сховатися якнайдалі, але вибрав цілеспрямоване призначення — позицію снайпера.
Хоча від самого укріплення нічого не залишилося, окрім грудок бруду, гвинтівка Гауса лежала на землі. Борланд підхопив її
і вилаявся — магазин зі снарядами був пошкоджений тепловою енергією від пострілу Марка, або ж в результаті падіння. Сама конструкція, включаючи модернізоване джерело енергії, фрагмент артефакту Спалах, залишилася цілою.
Борланд від'єднав магазин і сів на коліно, приклавши приціл до очей, щоб розглянути, що відбувається.
Як він і думав, оптика Гауса вільно пробивала туман. Він не знав, чим це було зумовлено, і не забивав собі голову подібними
дрібницями. Через декілька секунд він побачив Марка і контролера. Холодний свист зірвався з його губ. Він відняв гвинтівку від очей.
— Будь-який снаряд з феромагнетика... — бурмотав він. — Розгін конденсатором...
Його очі шукали що-небудь металеве, чим можна було б вистрілити, але нічого не було видно, окрім одноманітних ям, калюж,
бруду і коріння.
— Катушка, соленоїд...
Потім він поплескав себе по кишенях і завмер. Сунувши руку в одне з відділень, Борланд дістав те, що йому було потрібно.
Контролер пригнічував волю Марка, віддаючи йому найпростіший наказ — не рухатися. Коли сталкер перестав самостійно ворушити
пальцями, болотяна калюжа осторонь була потривожена чиєюсь вступившою в неї ногою.
Атака контролера трохи слабшала — частину психокінетичного впливу монстр перенаправив на нове діюче обличчя, що вийшло
на сцену. Марк розплющив очі. Дзвін в його голові стих, але він все ще не міг рухатися.
В декількох метрах знаходився полковник. У нього не було одного вуха, перебита рука бовталася при ходьбі. Повні страждання
і рішучості очі говорили багато про що. Він насилу вижив після битви з власними зомбованими підлеглими.
Контролер видав незадоволене плямкання і переклав на військового ще більше уваги. Той щосили піднімав здорову руку з пістолетом
на рівень голови мутанта. Але він був поранений і слабкий, і контролеру знадобилося зовсім небагато зусиль щоб підпорядкувати його. В останню мить полковник натиснув на курок, простріливши контролеру ногу.
Мутант заревів, миттю відпустивши Марка. Полковнику ж дістався телепатичний імпульс такої сили, що його розум перегорів
як плавкий запобіжник. Покоряючись останньому власному наказу, рука піднесла пістолет до скроні і пролунав постріл. Мертве тіло військового, померлого людиною, впало в болото, назавжди вийшовши з-під чийого-небудь управління.
Марк стрибнув до контролера і ударив його в зморшкувате обличчя. Дзвін повернувся, і Марк продовжив бити монстра, відчуваючи,
як з кожним ударом його вплив слабіє, щоб потім повернутися з новою силою. У відчаї він схопив контролера за горло і прийнявся душити.
Борланд поглянув на предмет, витягнутий з кишені.
— Болт це сила, — говорив він, закидаючи його прямо в дуло гвинтівки. — Болт це аргумент.
Коли прозвучали останні постріли полковника, Борланд знову зайняв зручну позицію для стрільби. На мить йому здалося,
що Марк переможе контролера врукопашну, але дуже скоро він зрозумів, що на це розраховувати не варто.
Піймавши в приціл голову контролера, Борланд вистрілив. Найпотужніший конденсатор, що розташовувався посередині ствола,
на неймовірно короткий проміжок часу притягнув болт із страшною силою і одразу відпустив, відчого той вилетів з гвинтівки Гауса
подолавши відстань до цілі швидше, ніж снайперський патрон. Болт розніс голову контролера на шматки.
Борланд видихнув, схопився і побіг до Марка, який сидів на землі із закритими очима. Через хвилину він виявився біля
нього.
— ДружЕ, ти живий? — запитав Борланд.
Він відтягнув віко Марка.
— Давай, опам'ятовуйся, — сказав він стурбовано. Марк сіпнувся і прокинувся.
— Контролер мертвий? — запитав сталкер, потираючи лоб.
— Так. Будь упевнений.
А ти як?
— Ніби цілий.
— Ну все, підводься. підводься, Марк.
Борланд допоміг йому піднятися.
— Вони всі мертві, — сказав Марк.
— Так. Підемо до бункера.
Шлях до бункера минув спокійно. Навколо входу лежали тіла мертвих військових.
— Вплив контролера доходив аж до цього місця? — запитав Марк.
— Схоже на те. Але сам бункер повинен стримувати телепатичні хвилі.
— Ти впевнений?
— Є тільки один спосіб дізнатись.
Борланд потягнув на себе двері і відкрив її. Вони з Марком переглянулися і зайшли всередину.
Відділивши себе від решти світу, від бруду, крові і болотяних випаровувань, сталкери відчули себе як на іншій планеті.
Вони стояли біля дверей, не вимовляючи ні слова, дозволивши затишній атмосфері бункера заповнити їх відчуттям безпеки.
Почулись кроки, і в коридор вийшов Горіх. Вираз найбільшого полегшення виступив на його обличчі.
— Ви живі, — сказав він.
Сенатор і Доктор з’явились за ним.
— Так, — кивнув Марк. — Все закінчилося.
— Доктор, — сказав Борланд. — Марк потрапив під дію контролера.
Цілитель Зони одразу ж підійшов до них.
— Підемо, сталкер, — сказав він. — Я огляну тебе в лабораторії.
— Що тут трапилося? — запитав Борланд, коли Доктор відвів Марка.
— Ми не знаємо, — відповів Сенатор. — Нас завели сюди і вартовали під прицілами автоматів. Потім зовні покликали на допомогу,
і всі військові пішли. Нікого не турбувало, що ми візьмемо зброю вчених і ударимо їм із спини. Схоже, у них були справи важливіші.
— Так, справи були явно серйозними, — підтвердив Борланд. — Якщо розкажу, не повірите.
Доктор знову вийшов в коридор.
— Марк у повному порядку, — сказав він. — Трохи шокований, от і все.
— Тоді потрібно йти, — сказав Борланд.
— Так, буде краще для всіх, якщо ви підете. Якщо вас тут схоплять, розслідування того що сталось буде коротким.
Доктор подивився на Сенатора.
— Чому ти не втрутився? — запитав він.
— У кожного свій шлях, — сказав Сенатор.
— Ти не міг трохи підкорегувати подію?
— Доктор, — вимовив Горіх. — Там був загін військових.
— Він міг розібратися із загоном військових протягом хвилини, — відрізав Доктор. — Причому не заподіяв би нікому шкоди.
Борланд оцінююче поглянув на Сенатора.
— Гаразд, — сказав він утомлено. — Що трапилося, те трапилося. Горіх, збери наше спорядження. Те, що ще можна зібрати.
— Зброя зовні, військові берегли її в одному з джипів. Зараз принесу, — сказав молодий сталкер і вийшов.
— Я, мабуть, почекаю зовні, — запропонував Сенатор.
— Давай, — відповів Борланд і сів в кутку стіни, склавши долоні між колін і втупившись на лампу.
З’явився Марк.
— Доктор, — сказав він. — Я знаю, що ви не можете розпоряджатися власністю учених. Але, все ж таки, чи можна як-небудь
домовитися про те, щоб узяти один з комбінезонів?
— Просто бери, — відповів Доктор. — Я запишу його на себе. Ви врятували мені життя. А я, на жаль — або на щастя — смертний,
як і всі інші. Що ти хочеш?
Марк підвів його до стенду з костюмами безпеки.
— Ось це, — сказав він.
— Зелений? — здивувався Доктор. — Досить дорога річ. Відмінно захистить від радіації, але поки що в Зоні немає місця,
де його застосування було б виправданим. Вистачає звичайних засобів захисту.
— Та все ж я хотів би його. З собою, якщо можна.
— Як скажеш, — погодився Доктор. — Слідуй за мною. Я покажу тобі, як його можна дуже компактно скласти, так, що він
поміститься в твій рюкзак.
Підбадьорююче посміхнувшись, Доктор повів Марка углиб бункера.
Борланд, що залишився наодинці, сидів якийсь час, насолоджуючись короткими митями абсолютної тиші. Потім нова думка
пронизала його. Він піднявся і підійшов до лабораторії. Доктор і Марк були десь далі по коридору.
Просковзнувши в лабораторію, Борланд взявся швидко відкривати люк у підлозі.
— Так значить, плани змінюються, — сказав він тихо. — Що ти робив там внизу?
Він почав спуск. Швидко подолавши шлях по сходах, він не дивився назад, поки автоматичні лампи не запалилися повністю.
Бажання розгадати таємницю Марка пробрало його до глибини душі.
Ставши на тверду підлогу, Борланд обернувся. Від побаченого пальці його руки, якою він тримався за сходи, побіліли —
так сильно він стиснув металеву сходинку.
Він чекав побачити все, що завгодно. Купу устаткування, колби з секретними розробками, базу даних, архів. Але тільки не
це. Борланд знову сів на підлогу притиснувшись скронею до холодних сходів і дивлячись на білі стіни і сорок кубометрів порожнього простору.
Нижній рівень бункера, після відвідин якого для Марка зник сенс гайнути в нові небезпеки, не містив зовсім нічого.
Відомості, які повинні були допомогти проникнути через Заслін, найголовнішу загадку Зони і всієї планети тут знаходитися просто не могли. Відсік був абсолютно, волаюче, безнадійно - порожній.

Розділ 18.

Екзо

Декілька хвилин потому сталкери залишили табір вчених, попрощавшись з Болотяним Доктором. Тіла мертвих військових лежали
на тому ж місці — в найближчому майбутньому про них повинні були поклопотатися або хижаки Зони, або інший військовий загін.
На останнє було надії дуже мало, тому країну, якій служили загиблі, незабаром повинна була чекати церемонія поховання порожніх
цинкових ящиків. Смерть прийняла до своїх лав нову порцію людських душ в обмін на збереження нікому не потрібних секретів.
Сталкери минули нові пам'ятники Янтару — три осиротілі військові джипи. Лише ненаситним демонам Зони було відомо, в чию
власність вони потраплять тепер. Узяти машини собі сталкери, зрозуміло, не могли хоча скоротити таким чином шлях до Червоного Лісу було б дуже зручно. Будь-який потенційний армійський патруль, небезпека
зустрічі з яким ніколи не скидається з рахунків, дуже недовго вирішуватиме, як вчинити з нахабами що катаються на військовій машині. Не говорячи вже про природну реакцію пілотів гелікоптерів, що залишилися.
Марк йшов першим. Він не виявляв анінайменших ознак втомленості. Навіть додатковий вантаж, комбінезон ССП-99М, який без
малого важив сім кілограмів, не завдавав сталкеру ніяких незручностей. Частково тому що повністю складався з гнучких деталей, хитромудрим чином упаковувався і був зручно складений в рюкзаку за спиною. Крім того,
відволікатися на такі дрібниці, як втомленість, було б просто безґлуздо коли їхня мета знаходилася всього в декількох годинах часу і кілометрах на північ.
Весь зворотний шлях до Бару був виконаний мовчки. Борланд іноді поглядав на північ, розмірковуючи, яким чином можна знищити димчастий купол, що знаходився десь вдалині. Він прагнув мислити логічно. Марк в ході експедиції відвідав три цільові точки, точніше, дві, але третя виявилася заміщеною. При цьому він не змінював в них
нічого — не перемикав важелів, не натискував ніяких кнопок, та і взагалі нічого до ладу не робив. Єдиний відповідний висновок був простим: Марку лише знадобилося перевірити деякі припущення. Але це не пояснювало найголовнішого
— як конкретно вся ця інформація допоможе сталкеру зняти Заслін, і як саме він це зробить. Від цих роздумів у Борланда починала боліти голова.
Яку користь можуть принести відомості на двох аркушах паперу, яких Марк навіть не читав? Навіть знаючи про Заслін все — що
він зробить, прийшовши на місце? Вимовить чарівне слово? Закидає гранатами? Або прориє підкоп, нарешті?
Борланд і не помітив, як в головоломці пройшов всю Дику Територію, знову нікого не зустрівши, як і вперше. В думках вилаявши
себе за передчасну втрату уваги, він вирішив перестати морочитися щодо того що у будь-якому випадку скоро взнає.
Команда уповільнила рух біля Бару.
— Стволи опустити, але тримати напоготові, — попередив Борланд.
Однак і на цей раз вони нікого не зустріли. Західний блокпост, охороняючий вхід з боку Янтара, знову виявився порожнім.
Не було ніяких ознак недавнього ведення бою за територію, якого було цілком логічно очікувати. Залишалося цьому тільки радіти. Група, не доходячи до укріплень, повернула на північ і швидко пішла по прямій дорозі. Не
пройшло і хвилини, як рідшаючі будови заводу «Росток» закінчилися і незабаром залишилися вдалині.
Ще декілька сотень метрів сталкери пройшли в оточенні сильно змінених лісових масивів. Природа немов демонструвала їм
виставку чорнобильських досягнень. Тут були дерева, зрощені гілками і кронами, переплетені стовбурами гібриди двох і більш видів, з листям всіх барв веселки. За одну лише фотографію експонатів цього божевільного павільйону
на Великій Землі можна було отримати ціле багатство у потрібних людей. Або, що було більш вірогідним, потрапити за ґрати на
термін прямуючий до нескінченності.
Потім парад експонатів місцевої кунсткамери закінчився. Команда дійшла до Мілітарі — горбистої місцевості, що формою рельєфу нагадувала Звалище. Всупереч припущенням Марка, рівень радіації тут був не більшим, а навіть ще нижчим ніж на Звалищі. Але дуже скоро він переконався що це стосувалося лише доріг, коли Борланд повів всіх на найближчий пагорб. Там лічильник Гейгера нагадав про підвищену небезпеку,
і сталкери просто обійшли місце по широкій дузі.
— Чому ми не пішли по дорозі? — запитав Марк.
— Тобі мало знайомств за ці два дні?
— Хіба не сюди, за твоїми словами, пішли «долговці»?
— Я лише припустив, — відповів Борланд, дивлячись на декілька аномалій Електра, що злилися в одне суцільне сховище голодних
блискавок. — Якщо говорити більш точно, то все йде трохи інакше. Ця земля належить клану «Воля».
— Чудово, — сказав Марк. — Це, звичайно, майже одне і те ж. «Долг» і «Воля».
— Рано піднімати паніку. Клани можуть бути в яких завгодно стосунках один з одним, але ж ми не вороги нікому з них.
Тому просто пройдемо до Червоного Лісу трохи іншою дорогою.
З цими словами Борланд зупинився, дивлячись з пагорба вниз. Сталкери побачили маленьке село, що налічувало десятка зодва покинутих
будинків. За вийнятком пари недобудов з голими стінами, всі будинки здавалися обжитими. Проте зловісна тиша розбавлена лише сумним скрипом застарілих парканів, свідчила про те, що будинки, що покосилися, спорожніли назавжди.
— Це село налічує декілька поколінь, — сказав Борланд. — Воно було тут до того, як почали забудовувати Прип’ять і Чорнобиль.
Після першого вибуху сюди повернулися деякі жителі, стали самоселами. Їм пропонували кращі умови, гроші, матеріальну допомогу. Не допомогло. Не придумали ще достатнього доводу, щоб переконати будь-яку людину відмовитися від
своїх коренів.
— Все скінчилося після другого вибуху? — запитав Горіх, не приховуючи туги побачивши спорожніле селище.
— Так, — відповів Борланд і почав спуск вниз. Коли команда послідувала за ним, він продовжив:
— Це не просто купа старих будинків. Це символ людської стійкості, як би вам не здавалося це недоречним. Самосели дали
мудрий приклад сталкерам. Якщо перший вибух вісімдесят шостого не відлякав людей від того, щоб витримувати удари природи то чому нас повинен зігнути другим? Тим більше що перший був набагато страшнішим, а другий лише очистив порівняно невелику
ділянку території в тридцять квадратних кілометрів, на південь від реактора.
Команда ступила на землю що стала пам'ятником селища.
— Тому сталкери взялися за відновлення, — говорив Борланд, обходячи телефонний стовп, що стояв прямо. — І це надало нового
значення їх перебуванню тут, а також чисто людської пошани в очах військових. Кожнен хто займається хоч якимось будівництвом, не пов'язаним з облаштуванням вогняної точки, користується недоторканністю основних
кланів. Саме перші сталкери привели місцевість у відносний порядок — наново прибили ті ж дошки почистили будинки в міру сил. Дуже не вистачає ресурсів. Але люди все одно продовжують працювати. Просто тому що так влаштовані.
Горіх оглянув старий млин без єдиної лопаті.
— Значить, тут все ще живуть? — запитав він.
— Ні, друже... Не живуть... Тут жити неможливо. Дуже важко психологічно жити на місці, де стільки людей померло ні за що і
продовжують вмирати. Навіть удвох або групою селитися тут ніхто не буде — потрібна загальна згода, щоб прив'язати себе до цього села. Торгові відносини підтримувати тут ні
з ким, Заслін зовсім поряд, постійно відбуваються різні зіткнення кланів. Тому ця ділянка і зветься Мілітарі — на схід звідси розташована колишня військова база, що дісталася в спадок «Волі».
Нарешті, тут ніде перечекати викид — тільки в таборі «волівців», але вони приймають лише своїх або за велику ціну.
— Виходить, що сталкери забудовують село, але ніколи не живуть в ньому?
— Вірно. Максимум ночують. Та все ж дуже поважають це село, у якого навіть не збереглося назви. Дуже поважають. Розумієш, про що я?
Горіх зупинився напроти будинку з двосхилим, викладеним побитими залишками черепиці дахом, дивлячись на забиті дошками
двері, зруйновану веранду і двір, який обступав сухий пліт.
— Так, — із сумом відповів він. — Я розумію.
Неочікуваний звук примусив всіх стрепенутися.
— Хто-небудь! — пролунав стогін з будинку. — Допоможіть!
Марк переглянувся зі всією командою.
— Там людина, — сказав він.
Борланд підійшов ближче, до самого входу. Заклик повторився.
Не змовляючись, сталкери почали віддирати дошки. Крик про допомогу в селі, що обезлюдніло, був дуже значущим чинником,
щоб просто пройти повз. Борланд першим зайшов у порожній будинок, озирнувся і заглянув в кімнату.
Перед ним нерухомо лежав сталкер у формі «Долгу» і з відповідною емблемою клану на плечі. Під ним розтікалася калюжа
крові, фарбуючи лежавший поряд пістолет. Борланд похитав головою, нахилився і помацав пульс на шиї.
— Не спізнилися? — схвильовано запитав Марк, ставши поряд.
— Та ніби живий, — відповів Борланд. — Але зовсім поганий. Як же він зміг...
— Люди, допоможіть! — несамовито проплакав хтось в сусідній кімнаті.
Борланд і Марк переглянулися. Голос був той самий, який вони чули зовні. Обійшовши «долгівця», вони пішли на звук і одразу
ж знайшли скорчену людину, тремтячими руками затискаючу вогнепальну рану на животі. Скривавлений ніж був встромлений в дерев'яну підлогу — поранений повз, допомагаючи собі клинком. Його захисний комбінезон
був полегшеною версією того, що носив Марк. Емблема «Волі» на плечі пораненого сталкера давала зрозуміти, що тут відбулося.
— Вони схопилися один з одним, — сказав Борланд. — Цей ударив того ножем і отримав кулю в живіт. Або навпаки.
«Волівець» затихнув, почувши голоси людей.
— Потрібно допомогти їм, — сказав Марк, квапливо витягуючи аптечки.
— Так. Потрібно.
Сенатор з’явився в дверному проємі, дивлячись на «долгівця». Горіх виглядав через його спину.
— Приглядуй за входом, Горіх, — сказав Борланд і молодий сталкер вийшов.
Сенатор швидко оглянув «долгівця».
— Цьому потрібні бинти, — сказав шаман. — Якомога більше. У нього декілька ножових поранень, у тому числі глибоких.
Потрібно терміново перев'язати і зашити. Потім надати якісну медичну допомогу. А іншому...
Він підійшов до «волівця».
— Пару ін'єкцій, — сказав Сенатор. — Знеболююче і антишок.
Марк сів на підлогу поряд з Сенатором і розклав відкриті аптечки.
— Це допоможе? — запитав він.
Шаман тільки подивився і відповів:
— Ні. Звичайні аптечки не комплектуються тим, що потрібно. Та і бинти потрібні особливі, просочені спеціальним складом.
Наукових наборів немає?
— У мене немає, — сказав Борланд. — Мабуть, якщо немає у нас, то і у Горіха теж немає. Хвилинку, я піду перевірю кишені «долгівця».
Марк, подивися у пораненого в рюкзаку.
Марк обережно, щоб не потривожити «волівця», розстібнув його рюкзак і витягнув аптечку синього кольору. Розстібнувши
блискавку, він побачив купу бинтів.
— Це може допомогти «долгівцю», — сказав він.
Сенатор подивився і його голос зазвучав оптимістично:
— Так, це те, що потрібно.
— Я знайшов наукову аптечку! — оголосив Борланд, сидячи на колінах у розпростертого «долгівця» і тримаючи в піднятій
руці жовтий футляр. — Підійде для ліквідації наслідків вогнепального поранення.
Марк відніс Борланду синю аптечку і узяв жовту. На ній красувався дивний логотип, на якому можна було розібрати букви
GSC. Блискавки, яка служила б замком, не було.
— Як користуватися? — запитав він.
— Підійти до пораненого і натисни кнопку «застосувати». Що ти задаєш безглузді питання?
— Дай мені, я знаю, як відкрити, — сказав Сенатор. Побачивши акуратний набір шприців і ампул, шаман кивнув.
— Дуже добре. Я сам займуся ним. А ви з Борландом перебинтуйте «долгівця».
Вже через десять хвилин обидва поранених лежали поряд на матрацах в кутку кімнати, накриті до горла знайденими теж тут
ковдрами. Схоже, будинок був притулком когось із них. Забиті двері говорили про наявність ще одного входу і в цьому Борланд переконався, оглянувши будинок.
— Подумати тільки, — сказав він Марку, коли вони вийшли назовні до Горіха і розсілися на веранді. — Як іноді в житті складається.
Двоє міцних чоловіків, побилися біс їх знає за які цінності. І біля кожного опинилися ліки, потрібні іншому. І чому вони в одній команді не йшли?
— Раз вже ти заговорив про це, — сказав Марк. — То мені цікаво, чому ми ходимо з аптечками, які у разі поранення нас
не врятують.
— Немає в світі аптечок, які врятують від всього, — відповів Борланд. — Невідомо, що в Зоні може виявитися для тебе фатальним
— дві обойми в спину чи легкий поріз, який охопить дві третини твого тіла коли ти випадково вступиш в який-небудь аномальний квадрат. Так, одні аптечки краще інших, але ідеальних немає. Хто хоче гарантію
збереження власної шкури, хай не перебирає аптечками, а сидить удома і хрустить попкорном.
— Що відрізняє людей «Долгу» і «Волі»? — запитав Горіх.
— Те ж, що відрізняє самі поняття обов’язку і волі. Різниця в світогляді і трьох буквах в назві. В «Долгу» більше прав
і обов'язків, в «Волі» всього трохи менше. Куди хочеш, туди і йди. Ефект, за великим рахунком, однаковий. Жодне з угрупувань не здатне відчувати себе в Зоні як вдома. Не дарма ж вони навіть Раду Кланів організували.
Марк піднявся.
— До нас йдуть, — сказав він.
— Так, тепер бачу, — вимовив Борланд, теж підіймаючись. — зустрічатимемо з хлібом-сіллю?
З пагорба до них спускалася група людей. Угледівши сталкерів, незнайомці пішли прямо на них.
— Що будемо робити? — запитав Марк, не відриваючи очей від прибулих.
— Стандартна практика. Зброю прибрати і бути готовими до розмови.
— З іншого боку теж йдуть, — доповів Горіх.
Борланд подивився наліво. З боку млина, звідки прийшли самі сталкери, по дорозі рухалася інша група.
Через хвилину, уповільнивши крок, до сталкерів одночасно підійшли два загони. Той, що спустився з пагорба, складався з людей
«Долгу» і налічував чоловік вісім з незмінними автоматами «Грім». Не було сумнівів, що це справжні «долгівці» оскільки Борланд зустрів пару знайомих облич.
Другий загін був представлений сьомома бійцями з емблемами «Волі» на рукавах і відповідною екіпіровкою, у тому числі
й далекобійною зброєю.
— Мир вам, сталкери, — сказав командир загону «Долгу».
— І вам не хворіти, — відповів Борланд, вставши напівбоком і дивлячись трохи вниз, щоб бачити обидва загони відразу.
— Хало, — привітався лідер «волівців», перенісши вагу тіла на одну ногу і трохи відкривши рота. Очі його бігали
по обличчях присутніх.
— Добридень, — озвався Марк.
Всі стояли, витримуючи паузу. «Долгівець» першим перервав мовчання.
— Мене звуть Анубіс, — сказав він. — Ми шукаємо члена своєї команди. Буду вдячний за будь-які відомості.
«Волівець» з побоюванням подивився на нього.
— Мене звуть Рейнбул, — повідомив він. — Ми теж втратили свого хлопця. Він пішов в село і не повернувся. Ось, вийшли
його шукати. Вашого не бачили.
— Так само, як і ми твоєї людини, — сказав Анубіс, трохи спохмурнівши.
— Мабуть, ми зможемо вам допомогти, — сказав Борланд, як і раніше тримаючи в полі зору обидва загони.
— Ти щось знаєш? — запитав Анубіс. Рейнбул прислухався.
— Мені потрібно, щоб по одній людині з кожного загону зайшло зі мною в цей будинок.
Анубіс помовчав і віддав короткий наказ:
— Ксав’єр!
Дебелий «долгівець», що стояв поряд з ватажком, підійшов до Борланда.
— Ґрінго! — сказав Рейнбул, почухавши вухо.
Один з «волівців» вийшов вперед. Хтось із своїх поплескав його по плечу.
— Слідуйте за мною, — сказав Борланд і повернувся в будинок.
Марк і Горіх залишилися на ґанку, між двома загонами.
— Ну, — сказав Рейнбул і кашлянув, шмигнувши носом. — Чого новенького?
Ніхто з «долговців» не ворухнувся, і Анубіс несподівано відповів:
— Підвищена активність аномалій до північного сходу. Більше нічого.
— Зрозуміло, — сказав Рейнбул і коротко задумався. — На півдні помічений незвичайний кровосос. Гуляє вдень і не боїться
світла. Раптом зацікавить.
— Зацікавить, — відповів Анубіс. — Ми займемося ним... Трохи пізніше.
Показались Ксав’єр і Ґрінго. Кожен з кланівців підійшов до свого командира і тихо доповів про побачене. Потім вишли
Борланд, і за ним Сенатор.
— Значить, он воно що, — сказав Анубіс з помітно великим полегшенням. — Ніхто не заперечуватиме, якщо ми заберемо свою
людину?
Слово узяв Сенатор:
— Він потребує терміновому притулку, сухого і теплого. Бажано йому опинитися в ліжку і провести тиждень під наглядом
лікаря або будь-якої людини, що розбирається в медицині. Але до вашої бази він не дотягне, як би обережно ви його не несли.
Дуже довга подорож.
— А наш як? — запитав Рейнбул. — Наша база в двох кроках!
Обличчя усіх «волівців» втупилися на Сенатора.
— З вашим, звичайно, простіше, — відповів Сенатор. — Знадобиться купа антибіотиків і ще багато ліків, назви яких вам
нічого не скажуть. Якщо у вас немає наукових медикаментів, він проживе зовсім трохи, навіть в умовах тиші і спокою.
— Еее... Я не знаю точно, — розгубився Рейнбул. — не пригадую у нас нічого такого...
— У нас є наукові ліки, — піднявши голову, сказав Анубіс. — Достатньо багато, і з собою. З притулком, правда, туго.
Рейнбул закусив губу.
— Зате у нас на базі лікар, — сказав він. — Зовсім поряд. За десять хвилин можна дійти повільним кроком.
Бойовики обох кланів заворушилися на місці. Анубіс усміхнувся краєм рота.
— Домовитися хочеш? — запитав він.
— А то ти не хочеш, — сказав Рейнбул з натиском.
— Як він був поранений? — звернувся Анубіс до Борланда і всі стихли. — Це не ви їх уклали?
Борланд подивився на «долгівця».
— Ні, не ми, — відповів він багатозначно. — Вони самі один одного ранили. Знаєте, як це буває? Один друг розсердиться
і поранить іншого друга.
Кланівці збуджено загуділи, і лідери заспокоїли їх двома поглядами.
— Хто з них першим почав? — запитав Рейнбул.
— Ми не знаємо, — відповів Марк. — Ми знайшли їх в такому стані і допомогли як зуміли. Я навіть не упевнений, що вони
насправді постраждали один від одного. Може, це була сутичка із загальним ворогом. Якщо ви хочете знати точно, потрібно вилікувати
обох. Далі рішення за вами.
Знову піднявся шум, і цього разу ні Рейнбул, ні Анубіс не прагнули заспокоїти своїх людей. Сталкери нерухомо стояли
серед схвильованих і галасуючих кланівців, які вже знали, до якого рішення потрібно прийти обом сторонам.
— Потрібно щось вирішувати! — кричав Рейнбул.
— Я не віддам своєї людини в лігво «Волі», — вимовив Анубіс, але в його голосі вже не було упевненості.
На обличчі Борланда з'явилася легка усмішка.
Горіх похитав головою, поглянув ліворуч і широко розплющив очі.
— Небезпека! — закричав він, піднімаючи «калаш».
Всі підскочили на місці і обернулися.
З протилежного краю села крокували дивні фігури. Лише загальна статура і принцип пересування видавали в них людей, оскільки
зовні вони були схожі на крокуючих в скафандрах роботів. Їх було близько десятка, всі були озброєні дуже добре.
— «Моноліт»! — крикнув Анубіс. — До зброї!
«Долговці» миттю розсипалися по укриттях, зберігаючи згуртованість як група.
Сенатор потягнув Горіха в будинок.
— Це не твій бій, — сказав він. — не з твоєю зброєю, друже мій. Охороняй поранених.
Кинувши Горіху підбадьорюючий погляд, Сенатор вийшов.
— Ворог в езоскелетах! — голосно сповістив Рейнбул. — «Воля», вперед!
Загін «волівців» рвонувся вперед, і Борланд заволав:
— Всім залишатися на місцях!
Він вийшов вперед і встав посередині дороги між «волівцями», приготувавши «Грім» до бою.
— Що він робить? — запитав Марк, подавшись вперед, але Сенатор зупинив його, узявши за руку.
— Що б він не робив, він повинен усвідомлювати, що саме, — сказав шаман.
Марк з тривогою дивився в бінокль на ворогів, що наближалися. Екзоскелет. Найостанніша розробка в області захисних
костюмів для людини. Скафандр з бронебійних пластин, з рівнем абсолютного захисту в дев'яносто вісім відсотків якщо враховувати поверхню костюма. Заснований на складній системі гідравліки, приводиться в рух енергією м'язів, збільшуючи
вантажопідйомність за рахунок зменшення швидкості. Справжній індивідуальний танк.
І клан фанатиків Червоного Лісу, «Моноліт». Войовниче угрупування, що не зважало на вимоги Ради Кланів. Яке живе по релігійному
статуту, в основі якого стояв міфічний інопланетний камінь в центрі Зони, і має ієрархію адептів шукаючих спосіб проникнути до Моноліту. Їх ворогами були всі, окрім військових. На відміну від сталкерів, що прибувають в
Зону своїм ходом, «монолітовці» закидалися в Зону військовими гелікоптерами. Клан складався практично повністю із засуджених до смерті злочинців, серед яких додатково відбиралися люди з високим інтелектом
як лідери. Трохи сектантства в сукупності з наркотиками, запасами і екіпіровкою — і готовий кращий захист димчастого купола в Червоному Лісі.
Втіхою була достатньо низька чисельність клану, яка, проте, періодично поповнювалася зовні Бар'єру, і зробити з
цим не можна було нічого.
— У них серйозні іграшки, ФТ-200 м, — сказав Борланд, зайнявши позицію поряд з Ксав’єром. — Б'ють далі, ніж зброя «Долгу»,
але не так далеко, як гвинтівки «Волі». Рейнбул, накажи своїм людям відкривати вогонь. Прямо зараз. «Долг», вичікуйте.
Ніхто не став сперечатися. Порада була достатньо мудрою. Короткий вигук Рейнбула, і «волівці» почали стріляти.
Марк не став чекати персонального наказу. Його ГП-37 відмінно била по цілі, і сталкер приєднався до «Волі». Не дивлячись на міцність екзоскелетів, проти серії потужних гвинтівок вони довго вистояти не могли. «Волівці» передбачливо стріляли купою в найближчого на даний момент супротивника. Перш ніж «монолітовці» в незграбній
броні подолали половину розділяючого шляху, їх чисельність впала на трьох людей.
— «Воля», відступаємо! — закричав Рейнбул. Двічі повторювати не довелося. Клан розбігся хто куди, і вчасно. Воїни «Моноліту»
відкрили вогонь. Але, не дивлячись на досконалість автоматно-гранатометних комплексів ФТ-200 м розвернутися і поцілити по рухаючихся «волівцях» було нелегко.
Фігури в екзоскелетах пройшли ще трохи вперед, і Борланд крикнув:
— «Долг», вогонь!
Девять «громів» бабахнули оглушливим залпом. Ще двоє не чекаючих засідки «монолітовців» впали. Ті, що залишилися, почали
стріляти, граната з підствольника полетіла прямо на Борланда, і його швидко відштовхнув у бік Ксав’єр, прикривши своїм тілом.
Вибух, піднявши пил, не заподіяв істотної шкоди сталкерам, проте послужив погану службу «монолітовцям». Тепер через завісу,
що піднялася, не було видно «долговців», які швидко перерозподілилися, стріляючи з більш зручних точок. Вдалині показалися «волівці» — як виявилося, вони зайшли з тилу.
— Доб’ємо фанатиків! — гаркнув хтось з клану «Воля», і через дві короткі черги останній «монолітовець» впав як мертвий.
Дим розвіявся. Кланівці підішли до тіл. Ані з «Долгу», ані із «Волі» ніхто не був поранений, не враховуючи злегка контуженого
вибухом Ксав’єра.
Один з людей в екзоскелетах заворушився, пошкоджений шолом на його голові відкотився убік. «Монолітовець» із злим обличчям затискав рану на шиї, що кровоточила.
— А-а-а! — стогнав він. — Аптечку! Дайте аптечку!
Анубіс підійшов до нього, перетянгувши затвор пістолета.
— Погана у тебе карма, — сказав він.
Постріл перервав муки вбивці.
Всі стояли якийсь час, не рухаючись, і потім «волівці» почали сміхом знімати напругу. Більш стримані «долговці»
трохи посміхнулися у відповідь.
— Ну і наламали ж ви дров, — промовив Борланд, оглядаючи руйнування. — Село тепер виглядає в стилі «тут був злий Шварценеггер».
— Дякіємо за допомогу, сталкери, — сказав Анубіс. — Ви зробили велику справу.
— Раді старатися, — відповів Борланд. — Тільки, будь ласка, не намагайтеся вербувати нас хоча б сьогодні.
— Не обіцяю, що не спробую зробити це завтра, — доброзичливо вимовив лідер «долговців».
— До завтра потрібно ще дожити, — сказав Марк. — І не натворити дурощів.
Він кивнув у бік «волівців».
— Не натворимо, — пообіцяв Анубіс.
До них підійшов Ґрінго.
— Ми винесемо поранених, — сказав він. — Ваші люди можуть слідувати за нами.
— Добре, — відповів Анубіс. Підійшовши до Рейнбула, який насторожено подивився на нього, лідер «долговців» щось сказав
і вони обмінялися рукостисканням.
— Завтра на полудень я призначаю зустріч Ради Клану, — сказав Анубіс. — На базі «Чистого Неба», на Кордоні. Буду радий
зустріти там тебе. Обговоримо деякі моменти.
— Без проблем, брат, — з бажанням озвався Рейнбул.
— Невже для того, щоб вибити всі дурощі з голови, потрібно разом битися із загальним ворогом? — з досадою вимовив Борланд.
— Таке життя, — відповів Ґрінго. — Сьогодні ми їх, завтра вони нас. А післязавтра — хто-небудь третій, задавить всіх,
хто ще дихає. Ну, успіхів вам, сталкери.
Залишивши село позаду себе, сталкери вишли з території Мілітарі в змішаних відчуттях. Пройшовши між двома високими скелями,
команда знову виявилася на дорозі, що йшла далеко вперед, між дерев з бурим листям.
— І знову кров і смерть, — зітхнув Борланд. — І знову люди прозрівають в останню мить. Це коли-небудь скінчиться?
— Все може бути, — як завжди ухильно відповів Сенатор.
— Скінчиться, — повторив Марк. — В усякому разі, для нас.
Він подивився вперед і вгору. Далеко попереду підіймався гігантський темний купол.
Марк обернувся до супутників і очі його радісно заблищали.
— Заслін, — сказав він. — Наш шлях завершено.

Розділ 19.

Схрон Червоного Лісу

Найпівнічніша територія Зони з усіх доступних, зустріла сталкерів саме так, як і всіх інших — похмурим і сумовитим пейзажем.
Команда вийшла на гнучку дорогу, праворуч від якої підносилися неприступні скелі а ліворуч знаходився мертвий ліс, з неприродно іржавими розгалуженим листям на деревах. Не було видно ні єдиного зеленого
листка, або такого, який хоча б зовні нагадував частину нормальної природи. Здавалося що гострі краї листя могли посперечатися ріжучими якостями з кращими бритвами, і це було недалеко від істини.
Скоро команда порівнялася з піднятим шлагбаумом, що знаходиться біля КПП.
— Скрізь одне і те ж, — сказав Горіх. — Заводи, шлагбауми, які-небудь будівництва.
— На розвиток було витрачено досить багато сил, — сказав Борланд, поглядаючи на Марка. — Люди працювали з радістю, будували
на совість. Але вийшло, як завжди. Марк, що у нас на порядку денному? Якщо тобі до Заслону то краще вийти до нього по дорозі.
Марк похитав головою.
— Не зовсім так, — сказав він. — Мені поки що потрібно в інше місце.
— Про що ти? — запитав Борланд. — Ми ж скрізь побували.
Команда зупинилася біля КПП і Марк повернувся обличчям до супутників.
— Думаю, ви хотіли б знати, навіщо ми відвідували підземелля, — сказав сталкер.
Борланд свиснув.
— Невже я дожив до моменту істини, — вимовив він. — Ми всі уважно слухаємо.
— Не думайте, що я сильно вдаватимуся в деталі, — вимовив Марк. — Тому що я в них взагалі не вдаватимуся. Якщо коротко,
то мені бракувало всього лише одного фрагмента інформації.
Сталкери уважно слухали.
— А саме, — продовжував Марк. — Мені були потрібні дані про розташування схрону в Червоному Лісі.
— Що за схрон? — запитав Горіх.
— Там знаходиться те, що здатне впливати на енергетичну оболонку, яку ви називаєте Заслоном.
— Зброя? — запитав Сенатор.
— На зразок того, — усміхнувся Марк. — Скажімо, це за свою історію розбивало безліч сердець.
— Ти не можеш прямо сказати? — запитав Борланд недовірливо.
— Я краще покажу, — відповів Марк. — За мною.
Він звернув з дороги і попрямував в нетрі лісу.
— Нас почекай, — окликнув його Борланд, теж рушаючи з місця. — Чий це схрон, хто його зробив?
Із середини КПП почувся стукіт.
Через дві секунди у бік будки вже були направлені три стволи. Команда мовчки переглянулася і підійшла ближче до замкнутих
на висячий замок дверей, в які хтось молотив руками і ногами.
— Варто відкрити, — сказав шаман.
— А може ну його нафіг? — запитав Борланд.
Стук припинився — хто б не знаходився всередині, він не міг не зрозуміти, що його почули.
— Знаєте, — протягнув Горіх. — Це мені дещо нагадує.
— Точно, — сказав Марк. — Думаю, не у одного мене відчуття дежа-вю.
— Я поставлю всім пиво, якщо там знову виявиться те ж саме рило, — пообіцяв Борланд.
Одиночним пострілом Марк збив замок. Сенатор підійшов до дверей і штовхнув їх від себе.
Сталкери не змогли стримати короткого нападу реготу, дивлячись на розгублене обличчя людини
з довгим світлим волоссям що знаходилася всередині.
— Виходь, — пробурчав Борланд, опустивши зброю.
З вічно переляканим обличчям Ельф вийшов з будки.
— Здрастуйте, — сказав він.
— Тобі теж привіт, — поздоровався Марк. — Як ти тут опинився?
— Йшов по артефакти з напарником, — відповів Ельф, збентежено усміхаючись. — Вийшов з Темної Долини через годину після
вас. В Барі зустрів одного знайомого, вирішили вийти на промисел. Але він обдурив мене і замкнув тут, поки не знайдуть
«монолітовці».
— А знайшли ми, — сказав Горіх.
— Так, дякую. Я зачаївся, коли почув голоси, і потім зрозумів, що це ви. А ви що тут робите?
— У своїх справах, — відповів Марк. — На південь звідси чисто. Можеш йти.
— Дякую, я... — Ельф затнувся. — А можна мені з вами? Я не можу повернутися з порожніми руками, автомата немає і все
добро у напарника залишилося. В Зоні я багато кому винен. Мені не можна назад.
Борланд помовчав. Старий борг, що вантажем висів на його шиї, вимагав відшкодування. Він глянув на Марка і зустрів
розуміючий погляд.
— Добре, — сказав Борланд, витягуючи «волкер» і протягуючи його обрадуваному Ельфу рукояткою вперед. — Ми тут, сподіваюся,
ненадовго. Якщо що корисне відшукаєш до Заслону, все твоє.
— Дякую, — знову сказав Ельф, роздивляючись пістолет і стаючи замикаючим в загальному ланцюжку.
— Це не перешкодить планам? — шепнув Борланд Марку, який відновив подорож в глиб лісу.
— Чи перешкодить нам людина, разом з якою ми пройшли тунель на Агропромі? Ні. Не думаю. Він не може перешкодити. Та
і планів, по суті, більше не залишилося.
— Ти так і не сказав мені про схрон. Чий він?
— Щоб осягнути всі деталі, мені потрібно бачити саму схованку, — сказав Марк, огинаючи темно-коричневий стовбур дерева,
яке було більш схоже на величезний тропічний кущ, закопаний коренем вгору.
Борланд викликав в пам'яті зміст обох документів, знайдених Марком раніше. Нічого схожого на координати схову він
не пригадав.
— Хотів би я осягнути хід твоїх думок, — сказав він.
— Він простий, — почулася відповідь Марка. — Але не кожного зацікавить.
— А я завжди хотів стати ерудитом.
— Тоді поясни, чому тут така незвичайна рослинність.
Борланд обережно відхилився від гострого, горизонтально розташованого листка, що облупився, і відповів:
— Що тут пояснювати? Зона.
— Я можу дати тобі аналогічне пояснення, — сказав Марк, не озираючись. — Я тут саме тому, що існує Зона.
— Не говори мені, що це твоє покликання.
— Я не вірю в покликання, — вимовив Марк. — Тільки в контроль над власними рішеннями і вчинками.
— Ну чому ж, — засумнівався Борланд. — Є, наприклад, люди, яким спочатку добре даються цифри. А інший їх бачити не може
без огиди, він взагалі в душі художник.
— Наші таланти — всього лише початковий капітал, даний нам природою. Ніхто не встановлює для нас правила поведінки.
Проявивши небагато працьовитості, в будь-якій справі можна схилити терези в потрібну тобі сторону.
— Звучить, як добрий мотив обговорити подробиці за ящиком пива.
— Не думаю, що у нас буде можливість для цього.
— Мені вдасться коли-небудь прищепити тобі хоч трохи оптимізму?
Марк зупинився біля невеликої поляни, якщо так можна було назвати вільний від бурих дерев випалений, з рідкісною порослю фіолетової
трави, простір. Команда стала поряд, дивлячись на застарілий гелікоптер, що сумно зарився наполовину в землю за багато років.
— Те, що я знаходжуся тут, вже породжено оптимізмом, — сказав Марк. — Нез'ясовним і нелогічним, оптимізмом, який тримається на слабкій
надії.
Сталкер підійшов до гелікоптера. Туго набитий рюкзак з упакованим захисним костюмом впав на землю, прокотився пару метрів
і завмер, притулившися до зкорченої кабіни. Поряд лягла гвинтівка ГП-37.
— Це воно і є? — запитав Борланд.
— Так, — сказав Марк, стаючи на коліна і витягуючи клинок з піхов на лівому рукаві. Увіткнувши його в землю перед вертольотом,
сталкер помітив, що ніж входить тільки до половини леза. Ледве помітна усмішка ковзнула по його обличчю. Марк почав копати, відкидаючи в сторони грудки землі.
Борланд, Сенатор, Горіх і Ельф стояли поряд, не роблячи спроб допомогти або перешкодити Марку. Всі розуміли, що це особиста
справа організатора подорожі. Горіх відчував внутрішній душевний підйом, дивлячись як його кумир в натуральному значенні слова докопується до істини, і не бачив в цьому нічого негожого. Борланд подумав про те, як в Зоні відносяться до привласнення чужих схронів, але як виняток залишив ці думки при собі.
Сенатор, гордо піднявши голову, дивився убік, немов стежачи за реакцією Зони на втручання в її секрети. Темний купол губився
високо в небі, ніяк не реагуючи на команду сталкерів, які добралися з такими пригодами до його підніжжя щоб кинути йому виклик.
Ельф дивився на дії Марка з неприхованим здивуванням. Він не поґавив вигідного моменту, щоб перекурити, і зараз димів
сигаретою, роблячи глибокі затягування.
Нарешті Марк закінчив копати і встав прямо, дивлячись на щось, лежаче перед ним.
— Думаю, вам буде це цікаво, — сказав він, витираючи руки.
Команда підійшла ближче.
Першим спромігся загаворити Борланд. Сівши навпочіпки поряд з відкритим ящиком, закопаним в землю, він дивився на його вміст,
смикаючи себе за вухо.
— Схоже, тебе накололи, — припустив він.
— Ні, — відповів Марк. — Це саме те, що потрібно.
В ящику лежала гітара.
Горіх дивився на музичний інструмент витріщивши очі. Він ніколи раніше не бачив таких гітар. Ті, які були в Зоні, були стародавніми
шматками дерева. Але екземпляр, що знаходився в ящику, був у багато разів краще їх, разом узятих.
На цьому знання Горіха про струнні інструменти вичерпувалися. Він не знав, що дана гітара була витвором мистецтва,
приголомшливим шедевром ручної роботи. Марк дбайливо витягнув гітару і оглянув з усіх боків.
— Чудово, — прошепотів він.
Під мовчання команди він провів пальцями уздовж нейлонових струн, перевіряючи на міцність і якість.
— Це те, за чим ми йшли? — запитав Борланд. — Чи я чогось не розумію?
Марк його не чув. Поклавши гітару на коліно, він швидко налаштував її, підтягаючи кілки.
— Коротше, Горіх, дуй в ліс, нарви кропу і притягни пару фазанів пожирніше, — розпорядився Борланд. — Сенатор, знімай
плащ, буде замість покривала. Ельф тим часом наколе дрів, а я розведу багаття.
— Твій подив цілком зрозумілий, — сказав Марк. — Але це повинно допомогти нам в завершенні останнього етапу операції.
— Досить Якщо ти зараз скажеш, що маєш намір бити гітарою по куполу, я тобі повірю.
— Ти сам все побачиш, — вимовив Марк. — Краще прикрий шлях до Заслону. Все це закінчиться через сотню метрів.
Не випускаючи гітари з рук, Марк насилу підняв рюкзак і гвинтівку. Він упевнено попрямував вниз по пагорбі, через Червоний
Ліс.
Борланд пішов за ним, намагаючись не дивитися нікому в очі. Потім швидко обігнав Марка, йдучи попереду нього. Перший в команді
у жодному випадку не повинен йти без зброї, а видовище ланцюжка сталкерів, на чолі якого крокує людина з гітарою, здатен зірвати дах навіть у самих пропалених ветеранів Зони, вірогідність зустрічі з якими не виключалася.
Через декілька хвилин група вийшла з лісу.
Розгорнута перед ними панорама вражала. Борланд знаходився біля Заслону вже в шосте, але розумів, що ніколи не звикне
до епічного видовища. Щільна стіна, немов складалася з міцно збитого диму, огинала величезну ділянку Зони плавною дугою і підіймалася вгору, до небес. Справа і зліва було видно вузьку смугу землі
між Заслоном і лісом. Десь далі закінчувався Бар'єр. Це була крайня північна точка Зони, вільна для доступу. За найскромнішими підрахунками, коло Заслону при погляді з супутника складало не менше п'ятнадцять кілометрів в діаметрі.
Точніше підрахувати супутник із нез'ясовних причин відмовлявся. Один раз він вже зламався коли довго роздивлявся Заслін своїми ультрамодерними лінзами. Борланд завжди вважав, що це звичайна легенда Зони. Але, коли
опинявся біля Заслону особисто, був готовий вірити у все підряд. Магічний купол був дуже сильним аргументом щоб і надалі залишатися скептиком в своїх поглядах на устрій планети.
Горіх, який вперше бачив Заслін, очманіло роздивлявся його з відкритим ротом. Він знав, що вже побачив стільки, що більше
за це може не побачити за все життя, або, щонайменше, за весь час, що проведе в Зоні.
Сенатор і Ельф не проявили обширних емоцій — перший в традиційній манері прикрив очі, другий байдуже оглянув стіну,
знову закурюючи.
Марк роздивлявся Заслін не більше хвилини. Перехопивши інструмент, сталкер обережно сів на власний рюкзак. Ліву ногу він
витягнув трохи вперед, поклав на неї гітару, і його пальці витягнули перші музичні звуки які чула таємна завіса Зони.
Одразу ж серед сталкерів запанувало благоговійне мовчання. Навіть людина, якій в дитинстві на вухо наступив контролер,
з перших нот зрозуміла б, що Марк грав професійно. Його мелодія була більш схожа на етюд із зрідка спливаючим мотивом.
Монотонний перебір одних і тих же струн разюче відрізнявся від звуків, які доводилося вислуховувати цій сумній землі за
багато років.
Сталкери стояли в один ряд навкруги Марка, піддавшись магії музики і дивлячись перед собою. На їх очах Заслін почав
змінюватися.
Хвилі диму на поверхні купола дещо уповільнили свій рух, потім поміняли напрям. Стикаючись, темно-сірі згустки незвичайної
матерії почали закручуватися в невеликі фонтани і завихрення. Колір змінився на світло-сірий і всі зміни поступово стали передаватися всьому куполу, розстилаючись перед сталкерами плямою, яка збільшувалась. Через хвилину
вся видима частина Заслону перетворилася на феєрію світлого диму, що буйствував і реагував на звуки гітари міріадами коливань, які злилися в загальний танець. Купол злегка зігнувся і став розсіватися
на безліч димчастих формацій, які почали стягуватися в одну велику хмару. За декілька секунд Заслін зник відкривши перед сталкерами залишок Червоного Лісу і подальший шлях на північ. Але сталкери помічали лише гігантську хмару
перед собою, яка у висоту була не менше декількох сотень метрів. Перетворившись в іншу форму вона почала згинатися в такт музиці.
Ельф впав на спину, з острахом дивлячись на величезну димчасту фігуру німфи що вийшла з моря. Він був не єдиним, для кого
хмара перетворилася на танцюючу дівчину. Нічого більше не помічаючи навкруги себе, Горіх впав на коліна і почав молитися.
Борланд за весь час лише один раз знайшов в собі сили перевести погляд на Марка, а Сенатор немов скам'янів.
При останніх звуках мелодії хмара почала розпливатися і втрачати контури. Коли Марк зіграв останню ноту, вона здійнялася
вгору і розвіялася. Заслону більше не існувало.
Марк закінчив грати. У повній тиші він піднявся, дивлячись перед собою на долину, що розкидалася. Зробивши декілька
кроків вперед, сталкер ступив на землю, про яку протягом років мріяли всі, хто мав хоч якесь відношення до Зони. Він обернувся і подивився на свою команду. Обличчя Марка символізувало сувору і абсолютну впевненість, вогонь холодної рішучості
горів в його очах. Так могли виглядати тільки великі першовідкривачі, і ніхто не сумнівався що Марк дійсно був з їх числа, і назавжди їм залишиться.
— Вітаю тебе, мій друже, — сказав Сенатор, і в його голосі прослизнули емоції. — Ти зробив це...
Борланд підійшов ближче і подивився на новий пейзаж. Він прагнув запам'ятати кожну мить, і знав, що ніколи не побачить
нічого більш дивного, виникни на Землі хоч сотня нових Зон. Тепер він був повністю спокійний. Ніхто і ніщо не змогло б переконати його в тому, що природа здатна послати випробування, перед якими людина може зігнутися.
Те, свідком чого він став, довело його віру, що можна кинути виклик всьому. Тепер ця віра стала точним знанням. Він відчував, як його психологія змінюється, і внутрішньо спостерігав за цим процесом. Всі попередні випробування коштували
того, щоб бути тут, тут і зараз.
Марк знову подивився на долину.
— Прип’ять, — сказав він. — Там, попереду, місто відчаю.
— А за ним Чорнобиль, — додав Сенатор, вивчаючи кожний об'єкт на горизонті.
Горіх і Ельф підійшли до них. З того місця, де вони стояли, було видно і місто без яких-небудь ознак життя, і атомну електростанцію.
На шляху відчувалася наявність чогось неймовірно небезпечного і зловісного. Атмосфера немов була просочена чужорідною присутністю. Це була Зона, така, якою вона прагнула зберегти себе, володарюючи
над мертвим містом, приховавшись від людей під непрохідним ковпаком, оберігаючи свої секрети за допомогою найстрашніших пасток.
Борланд, як ніколи раніше, відчув себе сталкером до мозку кісток. Його тягнуло туди, вперед, до неходжених доріг. Він
відразу пригадав, що хмару повинно було бути видно з найпівденніших просторів Зони, і що сюди, мабуть вже летять військові гелікоптери. Потім він здогадався, що цього бути не може — спочатку військові проведуть розвідку за допомогою
сталкерів. Або, як варіант, закинуть бойовий загін «монолітовців», але це вже маловірогідно. У будь-якому випадку у них є не менше години, а то і доби, перш ніж хтось в організованому порядку зважиться вчинити кидок в Прип’ять.
Як би там не було, поспішати все одно не слід. Трохи поглибитися в нову Зону, звичайно, ворто було б, але недалеко.
Повноцінну експедицію можна було провести пізніше, після якісного відпочинку від всіх останніх пригод з новою зброєю і спорядженням.
— Хто-небудь йде туди? — запитав Марк.
— Зараз ні, — відповів Борланд, дивлячись вперед.
— А коли?
— Ти поспішаєш?
— Давайте просто посидимо, — попросив Горіх сівшим голосом. — Трохи відпочинемо прямо тут. Подумаємо, що далі робити.
Борланд кивнув і відійшов до гелікоптера. Всупереч його очікуванням, заперечень з боку Марка не послідувало. Хоча цілком
могло бути, що вся місія Марка зводилася саме до того, щоб зняти купол і цим задовольнитися але Борланд не хотів в це вірити. Він прагнув знайти зв'язок між всіма дивними діями Марка і результатом, проте деталі
ніяк не хотіли складатися в загальну картину.
Пять хвилин потому Марк, Горіх і Ельф сиділи колом, розкривши дві банки з їжею і взявшись за поглинання їжі, зрідка
поглядаючи на північ. Сенатор знаходився трохи оддалік, безмовно упившися поглядом у бік ЧАЕС. Сидячий метрах в десяти Борланд окупував гітару Марка і награвав якийсь сталкерський треш з місцевого фольклору. Грати на
нейлонових струнах було не дуже зручно, але кожному своє. Думки в його голові зміняли одна іншу із швидкістю потягу, а загальний висновок все не приходив.
Сказавши співбесідникам щось смішне, Ельф піднявся і підійшов до Борланда.
— Ти як? — запитав Борланд стурбовано.
— Нормально, — махнув головою Ельф, сідаючи поряд і не випускаючи сигарету із зубів. Не схоже було, щоб він за весь
час в Зоні провів хоча б годину без куріння.
— Я тебе... теє... не сильно? — вимовив Борланд.
Ельф зрозумів і лише відмахнувся.
— Пусте, — сказав він невимушено. — Зі мною це не вперше. Але ніхто не давав мені за це блок сигарет. Я б навіть сказав,
воно того коштувало.
Останні слова він вимовив із задоволеною інтонацією, випускаючи дим.
Борланд кивнув і втупився на Прип’ять.
— Я бачив, як ховали твоїх друзів, — сказав Ельф.
У Борланда кольнуло всередині і він спохмурнів.
— «Долговці» закопали їх біля старого млина, — продовжував сталкер. — Патрона і Технаря поховали поряд разом з чотирма
людьми клану. Окремо від тіл мародерів.
Борланд нічого не відповів, лише постукував пальцями по корпусу гітари.
— Ви зняли Заслін, — сказав Ельф, прикурюючи нову сигарету від вогника старої. — Я вражений. Ніколи не бачив нічого
подібного. Дивно, що ви не зробили цього раніше.
— А коли раніше? — запитав Борланд, зачепивши струну. — Як дійшли, так і зробили.
— Ну, не мені вирішувати, звичайно, — припустив Ельф. — Але якби я знав, як прорватися через Заслін, і міг це зробити,
то не втрачав би часу. Не знаю, що може бути важливіше за це.
— Ми і не знали, — відповів Борланд. — Марк зрозумів це тільки недавно.
— Як же недавно, якщо це його власна гітара?
Борланд, не вникнувши в значення останніх слів, опустив голову і втупився на красивий інструмент. Раптово у нього пересохнуло
в горлі.
— Що ти сказав? — запитав він.
— Що? — не зрозумів Ельф. — Я говорю, що не розумію, навіщо влаштовувати схрон з гітарою в Червоному Лісі і потім десь
бродити цілий тиждень.
— Але ж ця схованка не Марка. Він ніколи тут не був. Я за це ручаюся.
— Не був, — погодився Ельф. — Цей схрон влаштували за його наказом.
Борланд спробував сприйняти ці слова спокійно, але не зумів. Його думки остаточно розбіглися по задвірках свідомості,
залишивши лише тупе відчуття повного нерозуміння ситуації.
— Ей, тобі недобре? — запитав Ельф.
Борланд мотнув головою.
— Все гаразд, — сказав він, стараючись, щоб голос звучав твердо. — Звідки тобі відомо про схрон?
— Звідки мені відомо?! Так це кому тільки не відомо! Половина Бару тобі підтвердить, що минулого тижня з Кордону на північ
пройшло двоє вовків з клану «Гріх» з гітарою на плечі! Оскільки їм самим такої гітари не дістати, то ясно що вони виконують якесь завдання. Або ти хочеш сказати, що не знав, що саме Марк розкопував у власному схроні?
— Зачекай, — Борланд підняв долоню. — Ти точно впевнений в своїх словах?
— Чєл, це не підлягає сумніву. Дана гітара належить Марку, і була його власністю із самого початку. Він прийшов з нею
в Зону. І ця яма біля вертушки — його власна схованка. І завжди нею була.
Ельф знову підвівся, викидаючи недопалок.
— Та й взагалі, — сказав він, знизуючи плечима. — Чом би тобі не запитати у нього самого?
Сталкер повернувся до Марка і Горіха.
Борланд, знаходячись в повному сум'ятті, оглядав горизонт у пошуках хоч якихось підказок, належних роз'яснень, що до
чого. Зустрівшись поглядом з Сенатором, він прочитав в його очах сувору увагу.
Вставши на ноги, Борланд подивився на Марка, який за допомогою Горіха знову пристроював рюкзак на плечі. Сталкери пройшли
повз нього.
— Ми йдемо в Прип’ять, — сказав Марк. — Ти з нами?
Не чекаючи відповіді, Марк впевнено попрямував на північ.
Борланд, відчуваючи себе, ніби після жорстокого розіграшу, мовчки дивився йому у слід. Сенатор теж підвівся і стояв
на місці в очікуванні дій Борланда.
— З тобою? — тихо запитав Борланд. — Як же ж без цього? У мене питання до тебе. Багато питань. І ти, присягаюся честю,
відповіси на всі.
Кинувши гітару на землю, він до болю стиснув руку в кулак і пішов за Марком.
Залишений наодинці шаман дбайливо заховав гітару назад в схрон, закрив кришку ящика і нашвидко присипав землею. Прислухаючись
до можливих сторонніх звуків, він відправився наздоганяти своїх товаришів. Розбитий гелікоптер сумно махнув йому на прощанні лопаттю гвинта, що злегка погойдалася під дією пориву радіоактивного вітру
Зони.

Розділ 20.

Місто відчаю

Марк пройшов не менше кілометра, перш ніж зрозумів, що саме здалося йому дивним. Місцевість, якою він рухався разом
з Горіхом і Ельфом, нічим не була схожа на ту Зону, до якої він звик. Звичайно він обходив аномалії стороною при їх появі на екрані безшумного детектора, пристібнутого до рукава, і навчився механічно
відзначати їх у свідомості, думаючи при цьому про щось інше. Більшості сталкерів така тактика здалася б самогубством, але Марк настільки злився із Зоною, що аномалії були для нього
перешкодою не більшою, ніж ями в землі або стовбур поваленого дерева на шляху. Старі провідники знайшли б що сказати про сталкера, що отримав річний досвід виживання за тиждень. Тільки не знали вони,
що у Марка було часу набагато більше.
Територія рідшаючого лісу, по якій ішов Марк, взагалі не була Зоною як такою. Нашвидку вироблене «відчуття Зони» не діяло.
Марк бачив тільки нормальну природу даного кліматичного поясу, таку звичну його органам чуття на Великій Землі. Радіоактивний фон був в нормі — в сталкерській нормі, а не загальновстановленій.
Але, оскільки Заслону більше не існувало, було б дурницею дивуватися з відсутності різниці в рівні радіоактивного забруднення. Звичайно, всередині купола фон повинен був би бути не меншим ніж за його межами, і навіть більшим. Проте Зона не відчувалася. Ні аномалій, ані артефактів не було, так само як і чого-небудь неприродного. Марк не відразу підібрав відповідне порівняння — обстановка виглядала так, немов другого
вибуху ніколи не відбувалося. Звичайна заражена місцевість зразка 2006-го року відносно безпечна для екстремального туризму.
Сталкери вийшли на автомагістраль і попрямували у бік міста. Червоний Ліс залишився далеко позаду і праворуч, попереду була
лише дорога, з обох сторін від якої пролягало неоране поле. Тільки зараз Марк зрозумів що саме цю картину він і чекав побачити. Усвідомлення того, наскільки правдивими виявилися його припущення, заповнило сталкера
тихим трепетом і захопленням.
Борланд йшов в хвості групи. Він мовчав, фіксуючи всі зміни, пов'язані з екологією місцевості і поведінці команди. Сталкерам
почало здаватися, що вони благополучно вийшли із Зони і скоро зустрінуть перші жилі селища, тролейбуси і працюючі заводи. Вигляд наближаючоїся Прип’яті і будівлі ЧАЕС вдалині, збивали з пантелику, наводили на роздуми про чиюсь
вселенську помилку.
Коли вони проминули облуплений дорожній покажчик на двох стовпах з написом «Прип’ять», у Борланда остаточно сформувався
перелік питань до Марка, але був явно невідповідний момент для того, щоб їх задавати. Зона, до якої вони звикли залишилася далеко позаду, в двох годинах ходьби. Сонце повинне було скоро торкнутися горизонту, і ставало ясно, що, при найблагополучнішому
розкладі, команда буде вимушена заночувати в Прип’яті. Але відчуття небезпеки при цьому не виникало — до того ж бувший атомоград був здалека схожий на рядове цивілізоване
селище, жителі якого просто ще не повернулися з роботи.
І, в міру того, як сталкери вступали в місто, їх охоплювало розуміння, що ніхто і ніколи в цьому місці з роботи вже не
повернеться. Пустка, колись густонаселеного пункту, почала тиснути на розум дужче самих меланхолійних районів Зони. Перші будинки, побудовані за новаторським свого часу, принципом трикутної забудови, дивилися на сталкерів порожніми впадинами розбитих вікон. Осиротілий дитячий майданчик виділявся із загальної картини красномовним пам'ятником щирої мрії про світле майбутнє. Гнітючіш
скрипучих під вітром, давно незмазаних гойдалок, могли бути тільки гойдалки безмовні. Вже неможливо було підрахувати для скількох дітей вони стали останнім спомином про часи безтурботного, але несправедливо короткого дитинства.
Сталкери перетнули район по діагоналі і вийшли до вулиці Курчатова, названої так в ім'я пануючої тоді ідеї «мирного атома».
Не змовляючись, вони попрямували в міський центр. З кожного вікна, кожного підвалу кожної спорожнілої вітрини вони чекали диявольського реготу. Зітліла телефонна будка, все ще стояла на розі, роздавлена телефонна
трубка лежала в кабіні. Уламки критої автобусної зупинки перемішалися з прогнилими дошками дерев'яної лави.
Потухші ліхтарі дивилися на команду з високих стовпів. Сухі дерева виставили мертві гілки в простір. Замкнуті двері ощадної
каси не викликали ніякого бажання їх відімкнути немов відділивши вікнами, що збереглися, залишки робочої атмосфери від зовнішньої радіації. Побита облицювальна плитка
зберегла вказівки до найближчого пожежного гідранта, в якому годі було сподіватися знайти хоч краплю води.
Тутаж знаходився продовольчий магазин з розбитими лампами денного світла над входом. Поряд з ним стояв будівельний
барак з вікнами, закритими гратами в чверть павутини. Плаский дах з листового заліза проржавів наскрізь.
Прямо на дорозі валялися уламки шкільних стільців, ящиків, погнуті каркаси дитячої колиски. Високі темно-червоні шпилі
для різних оголошень і прапорів безплідно свердлили небо.
Минувши цей гіркий музей в гробовому мовчанні, команда перетнула вулицю Лесі Українки і скоро вийшла на проспект Леніна,
головну вулицю міста. Центр був вже зовсім близько. Величезний герб СРСР підносився на дванадцятиповерховій житловій будівлі
символізуючи таких же величезних масштабів знецінену ідеологію. Сталкери дійшли до головної площі Прип’яті і зупинилися,
дивлячись на приміщення міськради, Будинок Культури «Енергетик», білі кути готелю «Полісся».
Борланд розглядав всі видимі деталі Припя’ті. Саме по собі, місто було одним великим артефактом, до якого можна було торкнутися,
але не можна винести з собою. І правом на володіння цим артефактом не володів ніхто, найбільше що можна було з ним зробити, це побувати в ньому. І цього заслуговували тільки ті, хто міг сюди дістатися. Борланд мовчав
і дивився. Він відчував, що змінюється, що місто відчаю стало найбільшим викликом в його сумбурному житті. Йому було боляче дивитися на наслідки злих жартів вищих сил, але він продовжував дивитися, зберігаючи в свідомості лише віру в те,
що воно того варте.
— П'ятдесят тисяч чоловік, — тихо вимовив Марк. — Одне з дев'яти атомних міст держави. Один з найважливіших транспортних
вузлів за трьома напрямками: судноплавному, залізничному, автобусному. Величезний стрибок в розвитку всього за шістнадцять років існування, з них сім — в статусі міста.
Цифри, вірні з жорстокою точністю, довершили враження від Прип’яті, охопивше сталкерів, і стало ще важче.
— Всього сто кілометрів до Києва, — сказав Марк і з силою провів долонями по обличчю.
Борланд поглянув на затягнуте смогом небо.
— І три кілометри до четвертого реактора, — додав він.
Горіх приречено зітхнув.
Тихо ступаючи, Марк попрямував до кінотеатру «Прометей». Інші пішли за ним. Команду охопило дивне, неприємне і тягуче
відчуття, схоже на початкову стадію клаустрофобії. Величезний відкритий простір тиснучи сильніше за самі злачні підземелля, був занадто тяжким випробуванням. Горіх мріяв тільки про одне — знайти відповідну
шкаралупу, закритися в ній і заснути на багато годин.
Пройшовши через площу, команда зайшла в будівлю кінотеатру. Всередині не було жодної цілої плити або шматка скла. Марк швидко
знайшов вхід в кінозал, і, опинившись там, вся група відчула себе краще. Зал був відповідним місцем щоб перевести дух — достатньо великим, щоб не відчувати себе замкненими, і достатньо маленьким, щоб на якийсь
час сховатися від спорожнілого міста.
Поскидавши рюкзаки, сталкери розсілися по місцях, зберігаючи по парі метрів індивідуального простору. Тепер їм стало майже
затишно.
— Я і не знав, що це буде... ось так, — признався Горіх, дивлячись вниз з потрясінням.
— Ти маєш рацію, — сказав Марк, роздивляючись пошарпане біле полотно, яке слугувало екраном. — Одному тут залишатися було б важко.
— Жартуєш? — подав голос Ельф, що розмістився на третьому ряді. Він махнув головою, прибираючи від обличчя волосся, і приготувався
закурити, але, з побоюванням оглянувши кінозал, не зважився. Вперше за весь час в Зоні, відчувши себе незручно він так і не наважився закурити в майже священному для сталкерів місці.
— Одному тут вірна смерть, — додав він, ховаючи пачку в кишеню.
Марк коротко поглянув на Сенатора. Шаман не подавав ніяких ознак активності, хоча сталкер чекав від нього хоч якоїсь ініціативи.
Сенатор просив провести його через Заслін, Марк виконав його прохання. Що ж він хоче? Побути простим спостерігачем? Що ж, це його право.
Горіх здавався майже щасливим. Він в Прип’яті, в п'ятірці обраних. Йому до кінця життя буде що пригадати.
Марк перевів погляд на Борланда, який сидів, зчепивши пальці і опустивши голову.
— Ей, — покликав його Марк, і Борланд подивився на нього байдуже. Марк дозволив собі дещо натягнуту усмішку.
— Ми дійшли, — сказав він.
Борланд у відповідь навіть не змінився на обличчі.
— Нашу експедицію завершено, — сказав Марк, встаючи з місця. — Ми пройшли навіть далі, ніж домовлялися. Дякую тобі
за все. Я обіцяв тобі артефакти. Вони тут є, просто їх потрібно пошукати. Я можу показати тобі...
— Немає тут артефактів, — відповів Борланд.
— Вони є, просто...
— Сядь.
Марк покорився, розпізнавши в голосі Борланда загрожуючі ноти.
Борланд підвівся. Не повертаючи голови, він пройшов до центру зали і сів на дерев'яний поріг. Його могутня фігура на
фоні світлого, хоча і потьмянівшого від часу екрану, виглядала особливо переконливо, додаючи сталкеру якогось владного вигляду.
— Тут немає ніяких артефактів, — повторив Борланд. — Якби ти пожив в Зоні стільки, скільки я, то сам навчився б розпізнавати
необхідні умови для виникнення всіх неприродних і нез'ясовних природних утворень які прийнято називати артефактами. Але поговорити я хочу про інше.
Він обвів всіх поглядом і продовжив.
— З тих пір, як стартувала ця експедиція, — почав Борланд, звертаючись до Марка. — Я постійно прагнув зрозуміти, що
рухає тобою. Ти був дуже таємничим, Марк. І я терпів це. До певного часу.
— Ми з тобою домовилися, — заперечив Марк. — І вирішили, що я не буду викладати своїх мотивів.
— Невеличка поправка. Я вирішив одноосібно, що до певного моменту терпітиму твої секрети. І не більш того. Але далі я
терпіти не маю наміру.
— Якщо ти вважаєш, що я планував кинути тебе на артефакти, то ти помиляєшся, — сказав Марк. — Ти можеш піти зі мною
туди, куди я скажу, востаннє мене послухатися. І артефактів тобі досить до кінця життя.
— Я передумав, — вимовив Борланд, і температура в залі немов впала. — Мені цілком буде достатньо, якщо ти просто розкажеш,
що все це означає.
Марк помітив, що напружився, і потім розслабився.
— Що ти хочеш знати?
— Що я хочу. — Борланд прикрив очі на декілька секунд. — Ти у будь-якому випадку не бажаєш, щоб я задавав тобі питання.
Тому я поки що не буду. А просто перерахую, що мене цікавить. Хтозна раптом ти виявиш бажання задовольнити мою цікавість.
Борланд стиснув голову руками і примружився, як від болю.
— Ти дуже не схожий на звичайного сталкера, Марк, — сказав він. — В ніч перед виходом, коли я вербував Технаря і Патрона
в команду, я з їх допомогою і за участю потрібних людей дізнався про тебе все. Коли ти прийшов в Зону, як, що з собою проніс і чим займався. І, повір, я так і не зміг прийти до певного висновку. Але в одному я був упевнений точно:
в твоїх діях була система.
Він зробив паузу, яку ніхто не наважився перервати.
— Суперечностей в тобі було настільки багато, що виказати всі деталі буде дуже важко, — продовжив Борланд. — Якщо коротко,
то я сушив собі голову над тим, що ти прийшов в Зону так, немов вийшов з неї. На це вказувало все. Спорядження, рівень знань, досвід сталкера із стажем. Хоча й із специфічним стажем. Проста сталкерьская куртка, в якій навіть по Кордону
бродити небезпечно. Добрі навики стрільби, унікальні способи знешкодження аномалій, повна відсутність лідерських навиків.
Окремий приз дістається кришталевій флязі з концентрованою аномалією всередині в якості секретної зброї. Все наводило на роздуми
про досвідченого сталкера-одинака, покидаючого Зону з безладним набором залишків спорядження і трофеїв. З тією істотною різницею, що ти не йшов, а приходив. Узяв з собою купу артефактів, яких не може бути на Кордоні, і точно немає
за межами Зони. Звичайно, якщо в світі немає іншої Зони.
Сенатор з цікавістю підняв голову, виставивши вперед підборіддя. Ельф нервово облизнув губи.
— Ти збожеволів, — похитав головою Марк. — Ніде в світі більше немає іншої Зони.
— Може, й немає, — відповів Борланд. — А може, і є. У будь-якому випадку, я не розраховую отримати від тебе чесну відповідь.
Але я ще не закінчив. Згідно отриманим відомостям, у тебе з собою було ще дещо. Вельми помітний предмет хоча і не унікальний. Не хочеш розказати всім, що це?
— До чого весь цей допит? — запитав Марк, дивлячись з англійською ввічливістю.
— Тоді я відповім сам. Ти прийшов в Зону з гітарою.
Горіх чортихнувся. Він абсолютно забув, що якраз на це йому вказував старий провідник Міфуна в барі.
— Я узяв її по дурості, — спокійно відповів Марк. — І розбив її в перші ж два дні.
— Ельф, — покликав Борланд. — Ти нічого не хочеш додати?
Довговолосий сталкер зніяковів.
— А що я, я взагалі ні при чому. — пробубонів він і відвернувся.
— Марк, — звернувся Борланд. — Подивися на мене і скажи, що гітара, яку ми знайшли в Червоному Лісі, не твоя.
Марк подивився на нього.
— Не міг би ти повторити запитання? — попросив він.
Борланд моргнув.
— Але перед цим, — продовжив Марк. — Перед цим подумай, що я маю право послати тебе до біса і залишити вас всіх назавжди.
Я пропонував тобі артефакти, ти відмовився. Наші зобов'язання один перед одним знімаються. Експедиція закінчена і закінчена успішно. Якщо ти маєш намір і далі набридати мені, то я вас залишу. І, якщо ми вже заговорили про це. То я у
будь-якому випадку зроблю це до того, як зайде Сонце.
— Добре, — вимовив Борланд колишнім голосом. — Тоді я поки що знімаю питання, а ти посидиш якийсь час. Домовилися?
Марк не відреагував.
— Таким чином, ти вже з самого початку викликав достатньо запитань, щоб тебе про всяк випадок тихо поховали в аномалії,
але народ на півдні Зони ввічливий, — сказав Борланд. — І тепер я переходжу до самої експедиції, точніше до особливостей її маршруту. Три точки Зони. Стільки ми, за твоїми словами, повинні були відвідати, щоб зняти Заслін. В
першій тобі був потрібен листок з документацією. Ти відмовився узяти його з собою, але прихильно дозволив зробити це мені.
Ось він.
Борланд різким рухом вийняв з кишені вчетверо складений листок паперу і розвернув його.
— Впізнаєш? — запитав він.
Марк не відповідав, насторожено дивлячись на Борланда.
— Я витратив достатньо часу, щоб вивчити все, що тут написано, — продовжував Борланд. — І не знайшов там абсолютно нічого
цінного. Я навіть впевнений, що ти по пам'яті не скажеш, що тут написано. Та й справді, кому може знадобитися звернене до кухаря побажання зустріти за вечерею м'ясні тефтелі, від руки надряпане на порожньому
бланку транспортного аркуша?
Горіх широко розплющив очі. Ельф зареготав.
— На координати сховища, погодьтеся, схоже мало, — вимовив Борланд, кладучи аркуш поряд з собою. — Далі ми відвідали Темну Долину, в якій особисто я втратив достатньо багато, в усіх відношеннях. Мене не було з тобою в лабораторії але журнал я все ж таки роздобув. Це випадково не він?
С цими словами Борланд витягнув з іншої кишені скручений журнал.
Марк закрив очі, відкинувся на спинку сидіння і зчепив руки на животі.
— Цей блокнот ще менше схожий на які-небудь координати або шифр, — пояснив Борланд. — Хоча там теж купа різної нісенітниці.
А з третьою лабораторією вийшло зовсім незрозуміло. Ми туди не пішли. Тебе задовольнив підземний відсік в таборі вчених. І знаєш, що мені здалося незвичайним? Те, що він був ПОРОЖНІЙ!
Горіх тихо свиснув і покосився на Марка з побоюванням.
— І тепер в повітрі повисає нове питання, — сказав Борланд. — Який зв'язок може бути між навмання вибраною запискою,
журналом для приміток і повною відсутністю третього документа?
Борланд по черзі оглянув кожного з чотирьох сталкерів. Всі сиділи нерухомо.
— Вважаю, на це питання ти теж не даси відповіді, — сказав він, кидаючи журнал поряд з аркушем. — Тому відповім я сам. Зв'язку
жодного. Ці паперитобі не потрібні. І ніколи не були потрібні.
Марк розплющив очі, дивлячись на Борланда як на актора на сцені.
— Нарешті, ми підійшли до Заслону, — закінчив Борланд. — Де благополучно і з'ясувалося, що весь попередній шлях, втрата
двох чоловік із групи, фізичні і моральні позбавлення, всі небезпеки, які ми з такою важкістю подолали, були заради того...
Борланд перевів дух і, не стримавши емоцій, підвівся на ноги.
— Щоб ти прийшов в Червоний Ліс, до свого власного схрону, і зняв Заслін тим способом, про який знав наперед. Наперед!
Борланд штовхнув ногою по блокноту, примусивши його відлетіти убік, і підійшов до Марка. Горіх з переляком відсторонився.
— Користуючись при цьому наперед заготовленою гітарою! — прокричав Борланд Марку в обличчя. — Ти мене за ідіота маєш?!
Якого диявола тобі знадобилося повзати по підземеллях, підставляючи всю команду під удар якщо для завершення місії це не було необхідно?!
— У нас був договір, — прошипів Марк з важким поглядом. — Я повинен зняти Заслін, ти повинен мене супроводжувати.
— Так, біс забирай! Договір! Договір, всі умови якого були виконані наперед! Я не знаю, якого хріна ти забув в лабораторіях,
але, чим би це не було, це не має відношення до Заслону! А має найпряміше відношення до нас! Тому що Патрон і Технар загинули на шляху до цього! А я і Горіх ризикували шкурою, щоб допомогти тобі виконати, як виявляється,
абсолютно ліве завдання! Тепер відповідай мені, що все це, біс би тебе побрав, значить?!
Марк підвівся. Його і Борланда розділяв тільки перший ряд крісел.
— Ти хочеш почути відповідь? — запитав він і переліз через крісла. — Ну добре.
Марк підійшов до свого рюкзака і узяв його в руки.
— Ось тобі відповідь, — сказав він. — Забирайся нахрен з моїх очей. Гвинтівку свою можеш забрати назад. Мені вона більше
не знадобиться. Я йду. Надумаєшся мене переслідувати — пристрелю.
Він швидко пішов до дальнього виходу. Борланд швидко наздогнав його, Марк різко обернувся, виставивши рюкзак перед собою,
і Борланд схопив його за лямки.
— Що? — запитав Марк із злістю. — Зупиниш мене?
Борланд похитав головою.
— Ні, — сказав він, не відпускаючи рюкзак. — Ти маєш рацію. Я не маю підстав тебе затримувати. Але ж ти не будеш проти,
якщо я подивлюся, що за шмотки ти приніс із собою. Чи не так?
Він трохи посміхнувся з гіркотою в очах.
Рванув рюкзак на себе і обернувшися на місці, Борланд висмикнув його з рук Марка, який не встиг вивільнити руки і впав,
зламавши крайні крісла в двох рядах. Почувся тріск дерева, що ламається Марк з гуркотом проломив сидіння під вигуки сталкерів що посхоплювались. Борланд вивернув рюкзак і його вміст потрапив на підлогу
кінозалу.
Зелений костюм вивалився першим. Услід висипалися дві аптечки, три обойми до ГП-37, декілька банок з їжею, різноманітні
артефакти. Останнім випав загорнений в білу тканину чорний кристал незрозумілого походження який від удару покотився по похилій підлозі і розвернувся.
Відмахнувшись від запропонованої Горіхом допомоги, Марк байдуже дивився на погром своїх речей. Скроня боліла після падіння,
але він не подавав вигляду.
— Задоволений? — запитав він.
Борланд оглядів предмети на підлозі. Ніяких ідей у нього не виникло.
— Цілком, — відповів він і шпурнув порожній рюкзак Марку.
— Я, мабуть, піду покурю, — невпевнено сказав Ельф, протискуюючись між стоячими нерухомо Марком і Борландом. —
Я швидко. Тут, біля дверей.
Сенатор знову сів в крісло і відвернувся. Горіх узяв у Марка рюкзак і прийнявся наново збирати в нього речі.
— Знаєш, що, — сказав Марк. — Ми через стільки всього пройшли. Врятовували один одному життя, і не по одному разу. Я
вже було вирішив, що ми стали друзями.
— Так, — підтвердив Борланд. — Ми дійсно багато через що пройшли. Але тільки коли я знатиму, через що саме, я зможу
сказати, чи зробило це нас друзями.
Ніхто з них більше не зронив ані слова, поки Горіх не зібрав речі назад і не повернув рюкзак Марку. Той прийняв його
з кивком подяки.
— Прощавайте, — коротко сказав він і розвернувся, щоб наткнутися на ствол пістолета.
Біля входу стояв Ельф.
— Дай сюди! — прошипів він з такою люттю, що Марк розгубився. Ельф вихопив у нього рюкзак і відбіг назад, не опускаючи
пістолета. Тільки зараз Борланд і Горіх помітили в його руці зброю.
— Що ти робиш? — запитав Марк, поволі піднімаючи руки.
Ельфа немов підмінили. Лють спотворила його обличчя, божевільні очі свердлили сталкерів з ненавистю фанатика.
— Ви всі жалюгідні черв'яки! — кричав він. — не підходьте! Я вб'ю вас усіх!
— Ей, ей, тихіше, тихіше, тихіше, — вимовив Борланд, роблячи заспокійливі рухи. — Все нормально, хлопче. Ти чого людей чудуєш? Хочеш вибратися звідси? Ми тобі допоможемо.
— Назад! — крикнув Ельф і вистрілив вгору, відчого Борланд одразу ж завмер на місці. Довговолосий сталкер упився очима
в Марка.
— Ти... ти! — просвистав він, шумно дихаючи. — Ти негідний володарювати ним!
— Спокійно, — прошепотів Марк. — Тут всі свої.
— Свої?! – зірвався Ельф, перейшовши на виск. — Я ніколи не був з вами! Ви, зборище недоумків! Я вб'ю вас усіх!
— Тихіше, — поволі промовив Борланд. — Ах ти ж гад. Не дарма я тобі морду прикрасив. Не хочеш повторити? Я — дуже.
— Сила Моноліта зі мною! — вимовив Ельф, широко розкривши очі. — Він кличе мене! І я йду до нього! Я йду.
— Що? — прошепотів Марк.
— О ні, — пробурмотів Борланд.
— Він кличе мене! — фанатично пробелькотав Ельф. Пістолет в його руці затрясся.
— Так, приготуйся, — ледве чутно сказав Борланд.
— Моноліт кличе.
У Ельфа закотилися очі і він погойднувся.
Борланд і Марк одночасно рвонулися на нього. Пістолет виплюнув свинцеву смерть.
Падаючи і втрачаючи свідомість, Марк встиг почути нерозбірливі крики, які супроводжувало декілька пострілів. Пітьма навалилася
на нього, і світ зник.
Він опам'ятався, коли хтось натискував на певні точки на його обличчі. Із стогоном Марк повернув голову. Пелена, що
застилала зір, поступово спадала.
— Що трапилося? — запитав він, ледве почувши власний голос.
— Все добре, друже мій, — почувся голос Сенатора, під який хотілося знову заснути. — Ти легко відбувся.
Зібравшись з силами, Марк сів на підлозі. Біль пронизав все його тіло. Боліли груди і живіт, Марк подивився на себе
і побачив відмітини куль на костюмі.
— Тобі дуже пощастило, — сказав Сенатор. Його обличчя набуло свинцевого відтінку. Марк помітив, як дивно він тримає руку,
і зблід ще більше.
— Тебе поранили.
— Куля застрягла в кістці, — вимовив Сенатор з вимученою посмішкою. — Але мені це не доставляє стільки болю, скільки
доставило б вам. Я витягну її сам, пізніше. До цього у мене не було часу.
— А... Що? — Марк пробіг поглядом навкруги себе. Борланд сидів, притулившись до стіни кінозалу. Його повіки затремтіли.
— Він живий, — завірив шаман. — Йому дісталося чотири кулі, але і костюм у нього трохи кращий за твій. Лікарської допомоги
не знадобилося.
Марк підвівся на ноги, тримаючись за крісло.
— Довго я був без свідомості? — запитав він, покрутивши головою.
— Декілька хвилин.
— А де Горіх?
Сенатор замовк і теж встав. Дивлячись на вираз його обличчя, Марк обійшов його і заглянув в прохід між рядами.
Молодий сталкер лежав на спині, затискаючи руками рану на животі. Його незрячі очі втупилися в точку на стелі, він
часто і шумно дихав.
Не відчуваючи себе, Марк повалився в крісло поряд з ним.
— Горіх, — прошепотів він і сльози навернулися йому на очі. — Як це трапилося?
Йому відповів Сенатор:
— Його костюм не такий міцний, як ваші. Йому дісталася всього одна куля. Але вона, на жаль, досягла мети. Я використав
всі ваші аптечки і зробив, все що міг.
Марк знову сповз з крісла, нахилившися над Горіхом. Протягнув до нього руку і одразу відсмикнув, боячись заподіяти шкоду.
— Він житиме? — запитав Марк.
— Я не всесильний, — відповів шаман, допомагаючи Борланду підвестись і морщачись від болю в рані. — Мені дуже шкода, Марк.
Йому залишилося не більш півгодини.
Марк закрив обличчя руками. Його охопили ридання.
Борланд смикнув головою і хруснув шиєю.
— Де Ельф? — запитав він сиплим голосом.
— Утік, — відповів Сенатор. — Я не взявся переслідувати його, потрібно було допомогти Горіху. Рюкзак Марка він поніс
з собою.
Борланд нічого не відповів, дивлячись на вмираючого сталкера. Тільки підійшов до нього і сів поряд, поклавши долоню
на гарячий лоб хлопця.
— Ну що, Марк, — вимовив він, не обертаючись. — Як бути з тим, що трапилося? Поглянь на нього.
Марк нічого не відповів і Борланд повторив голосніше:
— Поглянь на Горіха!
Марк відняв руки від заплаканого обличчя і підкорився. Борланд дивився на нього, не виказуючи ні засудження, ні гніву.
— Чи достатньо мала це ціна для того, щоб ти і надалі зберіг свої секрети в таємниці? — запитав він. — Мені ти не хочеш
говорити. А йому скажеш? Він, має право знати?
У Марка затремтіли губи.
— Марк, — сказав Сенатор, сідаючи в крісло наступного ряду. — Послухай свого друга. Їх у тебе не так багато залишилося.
Заспокой власну душу. Розкажи нам все. А я поки займуся пораненням. Не потрібно мені допомагати, я сам.
Із дзвоном шаман висмикнув один із своїх ножів і приставив його до вогнепальної рани в плечі.
Марк заспокоївся і ледве помітно закивав.
— Так, — сказав він тремтячим голосом. — Я розповім вам все.
Втиснувшись в крісло, сталкер почав розповідати. В міру того, як він ділився найважливішим етапом свого життя, сили його
прибували, груди розправлялися, а голос міцнів. Сенатор, обробляючи власну рану, здивовано піднімав лоб а Борланд до болю в пальцях стискав ручки крісла, забувши про все на світі і слухаючи тільки Марка.

Розділ 21.

Шлях сталкера

Квітневе сонце поволі опускалося за дахи будинків спального району на краю міста. Молоді мами з колясками вже залишали
дитячий майданчик у дворі, стомлені забавками за день хлоп'ята все ще не бажали розходитися по будинках. Собак вивели на вечірню прогулянку, і біля під'їздів з'явилися перші за цей день велосипеди. Погода була чудова, вечір був
одним з кращих в році, і загальна доброзичливість охопила всіх жителів району.
Марк сидів на лавці у дворі. Звідси йому було видно потрібний під'їзд і таке дороге його серцю вікно. Час вже наближався
до моменту зустрічі.
Однак на цей раз на нього чекав сюрприз. Хтось в маленьких кросівках підкрався ззаду і закрив йому очі красивими долонями.
— Вгадай, хто? — промуркотів йому на вухо м'який дівочий голос.
Марк посміхнувся. Він не став віднімати долоні від свого обличчя, просто сидячи і насолоджуючись їх дотиком.
— Найраща в світі дівчина, — без коливань відповів він.
Долоні зникли з його обличчя, і Поліна поцілувала його в щоку.
— Дякую, — прощебетала вона із здивуванням і радістю.
Вона оббігла навколо лавки і Марк узяв її руки в свої, милуючись красою юної дівчини. Його завжди дуже вражали її щире
здивування і задоволення, які незмінно виникали після кожного сказаного їм комплімента. Великі блакитні очі дивилися на нього з обожнюванням. Марк відпустив тендітні долоні, обійняв Поліну за пояс і притиснув до
себе. Із сміхом вона впала йому на коліна і тут же перемістилася на лавку.
— Ти мене шукав, а я сховалася, — сказала вона.
Марк торкнувся губами її лоба.
— Я тебе скрізь знайду, — сказав він.
— А якщо я сильно-сильно сховаюся?
— Все одно знайду.
Вони поштурхались трохи, і Марк знову зробив спробу піймати її губи своїми. З грацією молодості Поліна підставила йому
щоку, як і у всі попередні вечори.
— Завтра я не прийду, — повідомила вона, щоб змінити тему.
— Чому? — запитав Марк, продовжуючи обіймати її за пояс.
— Я погодилася на поїздку.
Марк з прикрістю відвів погляд і вона занепокоїлася:
— Милий, ну що ти? Ммм? Котику, це всього на один день!
— Навіщо це тобі? — запитав Марк.
— Мені цікаво, — вимовила Поліна з наполегливістю. — Ми так близько живемо, а не знаємо, що там твориться.
— Там порожньо, — сказав Марк. — Вже багато років. І радіоактивно.
— Ти так говориш, немов я на Місяць відлітаю, — дорікнула його Поліна. — Це всього лише туристична поїздка по безпечних
місцях.
— Безпечних?
— Ну не будемо ж ми в реактор лізти, врешті-решт! Відвідаємо деякі ділянки, проїдемо по доріжці. Я навіть з автобуса
не виходитиму.
— Та ти на кожній зупинці вічно вибігаєш збирати ромашки!
— Там будуть гриби, а не ромашки, — поправила його дівчина. — Їх я вже збирати не буду. Мені майбутні нащадки важливіші.
— Тим більше.
— Зай, це не перша турпоїздка в чорнобильську зону, і не остання. Думаєш, ми там одні будемо? І потім, ми заїдемо в
Прип’ять. Я просто повинна побачити місця, де жили батьки. Розумієш?
Марк не відповів, і вона узяла його підборіддя і повернула до себе.
— Так, — сказала Поліна, нахиливши голову. — Ну раз ти такий вередливий, то добре. Подивися на мене і скажи, що ти не
хочеш, щоб я їхала.
Марк дивився в найкрасивіші очі в світі. Дівчина явно починала сумувати, і він м'яко усунув її руки від свого обличчя.
— Їдь, — сказав він.
— Що?
— Їдь, — повторив Марк. — Я тобі вірю. Раз ти говориш, що небезпеки немає, значить, її немає.
Поліна помовчала в очікуванні каверзи, і потім розпливлася в усмішці.
— Ти молодець, — сказала вона, цілуючи його в ніс. — Пішли на річку. Подивимося на захід.
Вона встала, потягнувши Марка за руку.
— Ми ж вчора бачили, — сказав він, встаючи і пригнічуючи тривожне відчуття.
— Вчора був інший. Захід ніколи не буває одним і тим же.
<empty-line/>
Дійшовши до офісу приватної турфірми прискореним кроком, Марк вже знав, що не встигає. За словами Поліни, автобус від'їжджав
о сьомій ранку, а для дівчини-жайворонка не було жодних проблем в тому, щоб зібратися вчасно прибігти ранісінько і встигнути зайняти краще місце. Знаючи її характер, Марк був упевнений, що саме так вона і зробить.
Сам він звик пізно вставати, і на проводи явно не встигав.
Завернувши за ріг, він зрозуміа, що спізнився на хвилину. Білий мікроавтобус Mercedes з рожевими смужками розвертався, щоб почати
звичний маршрут. Марк з досадою стояв на місці, дивлячись на проїжджаючий повз нього автобус. Коли водій якраз перемкнув швидкість, одна із завісок в салоні колихнулася і до скла притиснулася знайома п'ятірня. Марк теж
підняв руку в прощальному жесті, не усвідомлюючи, що робить. Він так і не поворушився дивлячись услід автобусу в засмучених відчуттях, поки телефон не задзижчав. Повідомлення складалося із смайлика, показуючого
язик.
Коротко розсміявшися, Марк прибрав телефон і пішов додому.
Весь ранок він витратив на те, щоб випекти пиріг. Перед цим йому довелося грунтовно почистити духовку, якою невідомо хто
користувався за його відсутності, і двічі збігати в магазин. Коли він закінчив, то, витягуючи готовий результат обпалив собі палець. Збитим кремом він вивів на поверхні пирога малюнок метелика. Вийшло непогано. До повернення Поліни залишалося
декілька годин.
Провітрюючи кухню, Марк розкрив двері на балкон, потім вийшов сам, подихати свіжим повітрям. З висоти сьомого поверху
йому було відмінно видно вікно квартири, де жила Поліна. Він уявив собі її подив коли принесе пиріг прямо на місце їх постійних зустрічей — на лавку у дворі.
Небо над будинком Поліни виглядало якось дивно. Витираючи руки фартухом, Марк вглядівся трохи краще. Хмари були не такими,
як в інших видимих ділянках неба. Вони рухалися дивно, хаотично, немов кипіли. Дивлячись на дивний феномен, Марк зрозумів
що це не над сусіднім будинком, а за багато кілометрів від міста. Осторонь Чорнобиля.
Тривожне відчуття повернулося до нього, і Марк в думках велів собі заспокоїтися. Врешті-решт, він не знав, чим це явище
пояснюється. Може, це нормально для Чорнобиля. Він ніколи не звертав уваги на небо в тому боці і не цікавився аварією, що трапилася в іншому поколінні і іншій державі. Його, рядового жителя сучасного техногенного світу, не торкалися чужі помилки минулого .
Повертаючись з балкона на кухню, йому здалося, що земля похитнулась. Марк схопився за стіл, щоб не впасти, але поштовхи
вже стихли. Він ніколи не любив землетрусів хоча жодного разу не був безпосереднім учасником достатньо істотних коливань. Епіцентр знаходився десь далеко. Не було
ніяких причин для хвилювання, а Марк цінував свої нерви.
Увечері він чекав її на незмінній лаві. Щоб на цей раз самому влаштувати сюрприз, Марк прийшов на півгодини раніше, плануючи
у будь-якому випадку не пропустити повернення додому Поліни. Запакований пиріг лежав поряд в пакеті. Марк прочекав три
години. Дівчина не прийшла.
Три СМС-ки пішли в нікуди, перш ніж він здогадався зателефонувати. Ввічливий робот повідомив його, що абонент знаходиться
поза зоною дії мережі.
Марк повернувся додому, де просидів ще дві години як на голках. У нього не було телефону турфірми, та й робочий день вже
давно закінчився. Ще один дзвінок, цього разу батькам Поліни. Безрезультатно.
В обтяжливих муках пройшла ціла доба. Дівчина не повернулася.
Не спавши другу ніч, Марк ледве дочекався відкриття турфірми. Дев'ятнадцятирічному хлопцеві більше не приходило в голову
ніяких ідей, окрім як розслідувати проблему найпростішими і офіційними методами. Перший же працівник фірми сказав йому що автобус не повернувся. Тільки дійшовши до будинку, Марк здогадався повернутися і поговорити вже з директором. Розмова
була більш тривалою, але результати залишилися колишніми. Автобус з шістьма туристами безслідно зник в Прип’яті. Ні з ким
включаючи водія, зв'язатися не вдавалося.
Марк весь день тупо просидів в кімнаті, ні про що не думаючи, і у вечері вирішив включити телевізор. Він потрапив на
спецвипуск новин. Скучаючий диктор монотонним голосом повідмив йому про те, що в зоні Чорнобиля прогримів другий вибух. Далі поновилася трансляція серіалу «Втеча з тюрми», і вперше за весь час Марк не виявив цікавості до фільму. Та й воно
того не коштувало. Насправді, третій сезон — що там може бути цікавого?
<empty-line/>
Зірвавшись з місця з наступним світанком, Марк поїхав у Прип’ять. Транспортних шляхів туди, зрозуміло, більше не існувало.
Добравшися так близько, як дозволяв маршрут, Марк виявився на якійсь станції, назви якої він навіть не запам'ятав і безпорадно стояв на місці, поки місцевий заповзятливий житель, повіваючи сигаретою, не запитав у нього, чого він хоче.
Марк відповів, і житель здивовано підняв брови. Він довго віз Марка на побитих «Жигулях», потім висадив в полі і тут же виїхав
розвернувшись так різко, що залишив сліди шин на асфальті. За чималу суму грошей вони змогли домовитися, але, схоже, договір
не включав зворотну доставку.
Марк стояв на узбіччі, дивлячись прямо перед собою, через почорніле поле. Він не був самотній. В півсотні метрів розвернулося
найсправжнісіньке військове містечко. Між поспішно споруджених наметів роз'їжджали джипи з відкритим верхом, бігали солдати
оддалік стояли БТР і «КамАЗ», перероблений під пересувний пункт флюорографії.
Підійшовши ближче, Марк дивився на оточення. В нову Зону пройти було неможливо. До Прип’яті було ще далеко, але місто
виявилося закритим. Закритим назавжди.
Марк не зважився ні з ким заговорити. Він обернувся і у відчаї втупився на гарячу асфальтовану пряму, що тягнулася з одного
краю горизонту до іншого. Нікого з водіїв проїжджаючих повз автомобілів не хвилювало що Поліна залишилася десь ззаду, а разом з нею і загадка її долі.
Не усвідомлюючи своїх дій, Марк вийшов на дорогу і встав посередині. Він не міг змиритися з думкою, що, незважаючи на
все своє життя, не дивлячись на всі мрії про щасливе майбутнє, він, проте, не може зробити зовсім нічого. Ні зустріти знову Поліну, ні зрозуміти, чому так все вийшло. Він відчував, що збожеволіє, якщо не приверне хоч чиюсь увагу.
Але автомобілі лише об'їжджали його стороною, голосно сигналячи.
Він йшов по центру траси, тримаючи в полі бічного зору військовий табір. Думки в його голові були одна дурніше іншої. Розум
захищав себе всіма можливими способами. Всього цього просто не могло бути. Люди вмирають, але не Поліна. Люди втрачають близьких
але не Марк.
Через сотню метрів він дійшов до того, що почав вишукувати поглядом відповідний камінь, щоб покласти його на могилу Поліни.
В глибині свідомості Марк розумів, що йому просто потрібна допомога доброго психолога. Але він повинен був зробити для Поліни хоч щось. І не мало значення, чим це буде.
Так він і знайшов Чорний Кристал. Уламок незрозумілої йому структури, просто лежачий на узбіччі. Він не був схожий на що-небудь, бачене Марком раніше, що відразу привернуло увагу молодого хлопця, поволі але вірно впадаючого в найжорстокішу депресію. Марк просто підняв його і поклав у внутрішню кишеню куртки. Він не знав, що
став першим з величезного числа людей які протягом найближчих десятиліть так само цікавитимуться всім таємним, що можна знайти на цій землі. Які проміняють все своє
життя, щоб вступити в нерівну сутичку із Зоною які гинутимуть в природних відхиленнях — аномаліях, і вбиватимуть один одного за всі незрозумілі, непотрібні їм предмети,
які почали кожен окремо називатися артефактами, а в сукупності — хабаром.
І Марк не знав, що він став першим сталкером, якого, так само, як і інших, ця земля вабитиме до себе знову і знову.
Але, на відміну від інших, у нього була чітка мета. За будь-яку ціну він повинен дізнатись, що трапилося з автобусом.
Однак потрапити в Зону стало ще складніше, ніж при першому візиті. Знову роздобувши грошей, Марк спробував повернутися
на те ж місце, де знайшов Кристал. Цього разу йому не вдалося навіть приблизно дістатися до потрібної точки. Територія нової Зони відчуження була намертво перекрита безліччю ліній оборони, а в майбутньому і матеріальною стіною —
Бар'єром.
<empty-line/>
Похорони неіснуючих тіл шістьох туристів і водія відбулися через місяць. Марк не розумів, як можна проводити подібну церемонію
із зниклими без вісті. Ніхто йому так і не зумів пояснити, що після невдалого військового рейду в новоутворену Зону, який закінчився загибеллю всіх членів загону, було вирішене прирівняти
до загиблих і всіх тих, хто знаходився на території Зони у момент другого вибуху.
Марк мовчав протягом всієї панахиди, і не пішов, поки не наступив вечір. Тремтячою рукою він поклав Кристал напроти фотографії
із всміхненою дівчиною. Над свіжою могилою він розсипав сухі крихти випеченого їм минулого місяця пірога. Постоявши ще трохи, він побрів додому.
Через добу він повернувся, щоб забрати Кристал. Знайдений ним камінь повністю витіснив з його голови думки про Поліну.
Він ніколи не втрачав близької людини раніше, і не знав, чи варто вважати нормальним те що в такий момент здатний думати тільки про безглуздий шматок твердої породи. Це був останній раз, коли Марк розглядав
свої дії з погляду норми.
На могилу Поліни він більше не прийшов жодного разу за наступні п'ять років. Вона була порожня. Єдине, що він міг туди
покласти — цей свій відчай, щоб він повернулося з подвоєною силою. До того ж у нього знайшлися важливіші справи.
<empty-line/>
Кристалл проявив себе через декілька тижнів, протягом яких Марк чотири рази звертався в травмпункт з перебитими кісточками
пальців, якими він нескінченними ночами місив стіни в своїй кімнаті, перебуваючи в безсилій люті. Того вечора камінь почав блищати. Це співпало з дивним відчуттям в душі Марка, який в черговий раз знайшов себе сидячим на
підлозі, де він і перебував в заціпенінні, погойдуючись і обіймаючи подушку. Відчуття було схоже на точне знання що світ не такий, яким його бачать люди. Вірніше, всі бачать світ по-своєму, але всі вони помиляються. Усередині Марка немов
почав рости непохитний стрижень, який було слід направити в потрібну сторону поки впевненість у власних силах не переросте у віру в безсилля. Але в чому конкретно він був впевнений, Марк не міг
сказати.
Кристал блищав в такт його думкам. Марк, дивлячись на нього, не здивувався. Йому почало здаватися, що камінь блищав
завжди, але він цього не помічав. Марк узяв його в руку, провів пальцем від одного краю до іншого.
Образ Поліни повернувся до нього з такою силою, що він примружився до болю в очах. У цей момент позаду нього почувся
тріск, волосся Марка потягнулося до невідомого електричного джерела. Обернувшись, Марк завмер від жаху.
В повітрі висіло електричне поле. Саме висіло, і було візуально помітне. Таким його зображали у фантастичних фільмах —
скупчення сотень блискавок синього і блакитного кольорів. Марк перелякано позадкував, трохи не впавши. Він протягом години намагався розрядити поле, але не знав, як це зробити. Кидав безліч різних предметів, які відлітали, трохи
не поранивши його. Потім Марк кинув в аномальне поле великий цвях. Поле з гучним тріском хлопнуло і спалило плівкову ширму, закриваючу ванну.
Ліквідуючи всі наслідки явища, Марк помітив під ванною дивне світіння. Повернувшись з ліхтариком, він знайшов якийсь
синій предмет, схожий формою на обліплену зубочистками кулю. Наважившись взяти її в руку, Марк відчув як його тіло наповнюється незвичайною легкістю.
Марк підібрав з підлоги Кристал і повернувся в кімнату. Впавши на ліжко, він довго роздивлявся по черзі знайдений артефакт
і таємний камінь, поки ніч не обволокла місто.
<empty-line/>
Пройшло ще близько півроку, перш ніж Марк навчився користуватися Кристалом. Він навчився викликати необхідні аномалії. Загальна
методика була така: викликати в собі певну емоцію тримаючи в руці Кристал або торкаючись його будь-якою іншою частиною тіла. Чомусь він найбільш точно спрацьовував, якщо
Марк стискав його в руці.
Марк за цей час провів більше тисячі аномалій. Деякі вдома, але більшість на заміській дачній ділянці своєї сім'ї, якою
ніхто, окрім нього, не цікавився. Його тіло стало міцніти він швидко знайшов зв'язок між здоровим самопочуттям і фізичною формою. Паралельно він, не усвідомлюючи цього, вчився навикам
виживання: концентрації, увазі, зібраності, самоконтролю. Інакше і бути не могло.
Іноді йому до тридцяти разів на день доводилося, тримаючи Чорний Кристал в одній руці і металевий болт в іншій, буквально
вбирати атмосферу всім тілом, в думках готуючись до появи зеленого кислотного болота або найпотужнішого гравітаційного чи електричного поля, сніжного туману, розжареного пуху, крижаного вихору і доброго десятка
інших відхилень. Кристал умів не тільки створювати аномалії, але і прибирати їх. Для цього вимагалося робити те ж саме що і при їх створенні, але з тією лише різницею, що концентруватися доводилося на конкретній аномалії. Все завжди закінчувалося
появою дивних предметів — грудки з переплетених стебел невідомої науці рослини, циліндричної субстанції що нагадувала пінопласт, різним сумішам рослинної і тваринної маси, і багатьох інших артефактів.
За перші вісім місяців Марк проаналізував і склав докладну базу аномалій, артефактів і їх властивостей. У той час він
навіть не думав про практичне застосування своїх відкриттів, вважаючи за краще позбавлятися від артефактів шляхом скидання
їх в річку. Але, коли після одного з таких прийомів утилізації, риба в річці почала колективно плавати вісімками на поверхні води на радість
туристам, Марк почав закопувати артефакти в лісі.
Він займався цим просто для того, щоб не думати про Поліну. Кристал був його порятунком від жахів безсоння, нервового розладу
і депресії. Це продовжувалося доти доки Марк не побачив на вітрині магазина з пресою фотографію одного з своїх артефактів. Вирішивши, що один з його сховів
розкопали, він купив газету. Серце його підскочило на місці, коли він прочитав статтю. Артефакт, відомості про знахідку якого потрапили в огляд новин, не належав Марку. Він був знайдений в новій Чорнобильській
Зоні.
Стаття мало чим відрізнялася від стандартної газетної качки, та і фотографія була невиразною, тому серед розбещеного глянсовими
журналами населення сенсації не вийшло. Саме тоді Марк почав цілеспрямовано збирати всі відомості про Чорнобиль. Дуже скоро він знав все про атомну електростанцію,
про аварію вісімдесят шостого року, про зовнішню політику СРСР і про другу Зону — в рамках допустимого. В цьому і була основна складність. Офіційно ніякої Зони відчуження не існувало. Марк уважно оглянув супутникові фотографії
місцевості. Над районом, в який входили Прип’ять і ЧАЕС, висіла величезна чорна пляма. Марку ще тільки належало дізнатись, що це підноситься гігантський темний купол, що відділяє його від місця, де зникла Поліна.
<empty-line/>
Через ще півтора роки Марк вже поводився з Кристалом так само невимушено, немов це був черговий мобільник. Він міг із закритими
очима визначати аномалії, і навіть навчився розряджати деякі з них без допомоги Кристала користуючись підручними засобами, кращими з яких стали металеві предмети маленького розміру. Результатом однієї з таких сесій
стала атака Облівіон Лоста за допомогою болтів. Марк витратив не менше двох тижнів перш ніж навчився кидати шість болтів з двох рук одночасно, надаючи кожному потрібний кут і швидкість. Подібні розваги
здорово піднімали йому настрій, і він не міг пояснити, з чим це пов'язано.
Саме тоді про Зону стали з'являтися різні чутки. Як і раніше не було ніяких офіційних відомостей, лише плітки у пресі
і Інтернеті, серед яких поступово почали вимальовуватися певні версії. Кімната Марка на той час стала нагадувати кабінет детектива-любителя. В єстві, він якраз і був їм насправді. Всі стіни були
усіяні газетними вирізками і роздруками статтей, книги про Чорнобиль і радіацію лежали на всіх полицях шафи витіснивши Стругацьких і Лукьяненка. Комп'ютер Марка зберігав навіть плани атомного реактора, що дісталися йому з натугою і завдяки
череді щасливих випадків. У всьому цьому архіві не вистачало порядку, загальної ідеї, яка пояснювала б те, що трапилося в
Зоні.
Все продовжувалося до тих пір, поки Марк не спробував уявити собі Зону в цілому, тримаючи в руці Чорний Кристал. Відбулося
це на дачній ділянці, в звичній самотності. Одночасно Марк обдумував знімок Зони з супутника, і не відразу помітив як Кристал почав пульсувати, що було ознакою розуміння їм волі Марка. Не встиг він зрозуміти, що відбувається, як Кристал
видав йому карту Зони — зменшену модель в реальному просторі і часі.
Марк в приголомшенні роздивлявся сотні мініатюрних аномалій, що складали майже правильний прямокутник на території в
дванадцять квадратних метрів. Одна з ділянок була прихована за димчастим куполом, не схожим ні на що, бачене раніше.
Швидко провівши всілякі розрахунки, Марк зафіксував пропорції мініатюрної Зони, у тому числі і встановивши, що вона має
протяжність з півночі на південь. Він відмінно пам'ятав всі деталі супутникових знімків справжньої Зони і міг з упевненістю сказати, що перед ним розкидалася вельми схожа модель. Прийшовши додому і сівши за комп'ютер, він звірив
обидві схеми.
Результати його приголомшили. Карти обох Зон, Чорнобильської і дачної, повністю співпадали. Відкриття було найціннішим
в світлі того, що точної карти Чорнобильської Зони не існувало — тільки уривчаті фрагменти. Тепер же при накладенні обох схем, Марк міг обчислити бракуючі фрагменти великої Зони і відтворити їх в польових умовах.
Ще місяць пішов на мозковий штурм, який, супроводжуваний копіткою роботою, а закінчився детальною схемою Зони. Марк вже
не сумнівався, що Чорний Кристал виконує бажання — в рамках своїх можливостей. Якщо він за допомогою маленького каменя породив маленьку Зону, то дуже доречною здавалася теорія, що аналогічним чином
могла виникнути і Зона велика, за допомогою кристала більш могутнього і, ймовірно, більшого за розміром.
Марк кілька разів прибирав маленьку Зону і відтворював її знову. Він прагнув знайти хоч якусь зачіпку, натяк на її походження,
значення її існування. І не знаходив. Він просто мав в своєму розпорядженні те, що мав.
Кристал підтримував в ньому жадання пошуку істини. Без нього Марк вже давно змирився б із смертю Поліни, хоча два роки
тому він не повірив би цьому. Володіння Кристалом кидало йому виклик. Він міг зробити, зрозуміти, контролювати набагато більше
ніж будь-яка інша людина, і саме це не давало йому заспокоїтися і розслабитися хоча б на день. Марк міг думати тільки про
одне: що ж саме трапилося у момент другого вибуху?
Чорний Кристал, створюючи модель Зони, ніякого вибуху не проводив. Крім цього, Марк при накладенні мап встановив межі
справжнього купола. Він повинен був бути величезним в діаметрі і повністю закривати Прип’ять ЧАЕС і декілька сотень гектарів місцевості. Автобус у момент аварії знаходився в Прип’яті, іншими словами, під куполом.
Марк все більше став схилятися до думки, що йому потрібно будь-яким способом проникнути в Зону. Тільки там він знайде
відповіді на свої питання. Але це марно, якщо він не знатиме, як пройти через димчастий Заслін.
Реішення прийшло через рік, після нескінченного ходіння навкруги і напрацювання сталкерського досвіду, застосування якому
Марк поки що не бачив, хоча і смутно відчував, що в Зоні йому дуже стануть в нагоді придбані уміння. Одного разу після безплідних спроб хоч якось розщепнути купол на моделі Зони, який був більш схожий на перевернену сковороду, Марк
вирішив трохи відпочити і пограти на гітарі на свіжому повітрі.
З перших же звуків міні-заслін ворухнувся. Зосереджений грою Марк це помітив не відразу. Відчувши недобре, він озирнувся
на модель і трохи не обірвав всі струни.
Програвши декілька мелодій, Марк зіскочив з місця і прийнявся гарячково переводити гітарні звуки в частоти, ставлячи кожному
звуку у відповідність реакцію купола. Обписавши товсту пачку паперу, він зрозумів, що це ні до чого не приведе. Заслону був потрібен не набір цифр, а мелодія, складена за всіма правилами музичної теорії, яка, як відомо, не піддається
формулам. Марк повернувся до гітари і почав підбирати послідовність звуків, яка може вплинути а то і зовсім зняти Заслін.
Потрібну мелодію він склав всього за чотири дні.
<empty-line/>
Марк зійшов з потягу і пішки попрямував в одне з селищ, що знаходились біля Зони. Він був вражений розмірам співтовариства
людей, що знають стільки всього про Бар'єр і про саму Зону, включаючи її особливості. Також там він зустрів сталкерів. Менше всього Марк міг припускати, що вже більше року як існує налагоджена лінія перекидання людей в Зону, і в деяких випадках
навіть назад. Він залишився в селищі на місяць, розмовляючи з людьми, купуючи відомості, вникаючи у всі чутки. Непосвячена людина все одно не витягнула б зі всієї цієї інформації нічого корисного, проте Марк скоро переконався, що знає
про Зону чи не більше за самих сталкерів. При цьому йому не доводилося витрачати половину нервових клітин або яку-небудь кінцівку за кожний дорогоцінний досвід про
аномалії. Все, що місцеві знали про Зону, коштувало їм дуже дорого. Кожний штрих в загальній картині Зони був намальований людською кров'ю.
Від’їжджаючи, з собою Марк взяв корисну інформацію, декілька карт і тверду рішучість потрапити в Зону, а далі діяти за обставинами.
По дорозі назад він, занурений в свої думки, машинально піймав рукою декількох мух за серію коротких рухів. Дивлячись на руку, Марк виразно усвідомив, що він дуже змінився фізично за ці декілька років. Йому потрібно відточити навики,
у тому числі і бойові. До того ж, як він встиг переконатися, виживання в Зоні багато в чому було засновано на насильстві.
Він був зобов'язаний навчитися битися і стріляти.
І він навчився. В цьому йому допоміг ні хто інший, як батько Поліни. Колишній спецназівець в середньому віці, він особливо
сильно прив'язався до Марка після втрати дочки. Хоча Марк нічого не говорив йому про Кристал і свої плани, у нього зі своїм вчителем встановилося повне взаєморозуміння. Під керівництвом знайденого інструктора Марк за два із гаком
роки пройшов максимально щільний і жорсткий курс підготовки для виживання.
В день, коли Марку виповнилося двадцять чотири роки, батько Поліни назвав його бойовою машиною. Але тут же додав, що межі
досконалості немає. Практики в справжніх умовах було достатньо, хоча вчитель і твердив йому, що навіть останній випадок коли Марк голіруч поклав шістьох озброєних пляшками і ножами гопників, не дає йому ніяких гарантій на благополучний результат
навіть в більш спокійній битві.
В цей же час відбулася подія, яка примусила Марка відкласти вихід в Зону ще на півроку.
<empty-line/>
За декілька місяців до пам'ятного дня народження, в який інструктор високо оцінив навики Марка, трапилося дещо незрозуміле.
Досліджуючи купол на моделі, Марк заздалегідь поклав на його місце звичайний пісочний годинник. Коли він за допомогою Кристала активував міні-зону і став проводити звичайні дослідження, то після деактивації моделі знайшов,
що годинник зник.
Марк уважно оглянув місце. Знову викликав модель. Зняв купол за допомогою гітари. Пісочного годинника не було. Ще декілька
дослідів їх так і не повернули. Марк відзначив це в своїх записах, але відтворювати феномен не став.
Рік потому, коли календар із заголовком 2010 доживав останні дні, Марк зіткнувся з черговою особливістю Кристала, якій
спочатку не надав значення. Він узяв його з собою до супермаркету. Коли він став завантажувати візок продуктами то відчув тепло в кишені, де зберігався Кристал. Сунувши в кишеню руку, Марк переконався, що камінь нагрівається. Він вибіг
з магазина, нічого не купивши, тільки для того, щоб встигнути помітити, як Кристал припиняє мигати і знову остигає.
Марк ще жодного разу не стикався з цією властивістю і не знав, яке застосування можна цьому знайти. Згодом камінь став
грітися в найнесподіваніших місцях. Сотні дослідів по переміщенню каменя виявили лише одну неявну умову потрібну для підвищення його температури. Вона була простою і складною одночасно: навколишнє оточення повинне налічувати
велику кількість різних хімічних елементів в значній масі.
На початку 2011 року Марк вже міг сказати більш точно, що робить Кристал активним. Він відвідував людні місця, парки,
мости, магазини, клуби. Кристал нагрівався лише тоді, коли поряд було безліч всього. В буквальному розумінні, всього. Особливо йому сподобалася хімічна лабораторія в одному з університетів. Кристал так зрадів близькому сусідству з майже
всією таблицею Менделєєва, що виблискував, як новорічна ялинка.
Марк витратив немало зусиль, щоб вивалити на дачі якомога більше різного барахла, яке по можливості складалося з найрізноманітніших
матеріалів. Покидавши речі прямо в сніг, він зосередився на карті Зони і стиснув Чорний Кристал. Знайома модель виникла перед ним. Марк одразу ж позбувся купола єдиним способом, який знав. Потім він узяв Кристал і почав
водити їм над моделлю, користуючись давно збудованою на той час системою дерев'яних балок що дозволяла йому переміщуватися над моделлю.
Коли він досяг певної точки, Кристал спалахнув яскравим світлом. Від несподіванки Марк трохи не впустив його. Повертаючись
по балках назад, щоб записати результат досліду, він все ж таки впустив камінь туди, де був купол. Нахиляючись над Кристалом
Марк трохи не наступив на сторонній предмет. Це був давно втрачений пісочний годинник, в якому все так само перебігали
крупинки піску.
Марк, кліпаючи очима, дивився на свою власність, що зникла близько року тому, потім рвонувся в будинок. Заглибившись в
папери, він зіставляв старі і нові дані з такою старанністю, що у нього почала боліти голова. Але це було дрібницею.
Випадковий ланцюжок відкриттів нарешті вишикувався в пряму лінію причин і наслідків. Простий висновок кинув Марка в піт.
Пульсування Кристала повернуло йому пісочний годинник. Значить, послідовність певних дій, на перший погляд, ніяк один з
одним не пов'язаних, дозволяє повернути обстановку всередині купола, існуючу в ньому на момент виникнення Зони. Все обернулося так, як він і подумати не міг.
Якщо модель повністю підходить для Чорнобильської Зони, то стан речей виглядав таким чином. Автобус з туристами знаходився
в Прип’яті у момент вибуху. Після цього виникла Зона, частина якої була під куполом. Але яке значення має купол? Чи не для того він, щоб зберегти щось дуже важливе? Адже, що б не викликало вибух, хіба воно саме не повинно було зруйнуватися?
Звичайно, повинно — якщо тільки не знайшло спосіб зберегти себе. А саме — законсервувати під куполом, у просторі та часі.
Потім, за потрібних умов, це щось повинно було вирватися на свободу.
Марк провів ряд дослідів, перш ніж зрозумів, яким чином він повернув годинник назад. Навколо валялася купа непотребу з
самих різних матеріалів — значить, ця умова була виконана. Що залишалося? Марк поволі провів Кристал над моделлю Зони. Камінь яскраво блиснув в трьох точках, що складали трикутник. Годинник, знову зниклий в куполі, повернувся, коли Марк поклав
Кристал поряд з тим місцем, де він зник.
Ввечері, маючи на руках кіпу списаного паперу, Марк створив комп'ютерну модель нового явища і сумістив її з картою справжньої
Зони. Як він і очікував, всі три точки накладалися на особливі місця в Зоні. Перша знаходилася десь в підземеллях Агропрома. Друга в лабораторії Темної Долини, про яку Марк дізнався від одного із сталкерів
в селищі. Третя точка була на озері Янтар. Очевидно, там повинно було бути щось цікаве.
Марк вибіг на балкон і тричі крикнув «Ура». Потім впав на ліжко і закрив очі.
Вперше за п'ять років він дозволив собі добу повноцінного відпочинку. Не думав ні про що, не працював з Кристалом,
навіть не діставав його із ящика у столі. Наступного дня він вирушив на вулицю і сів на лавку, яка умовно належала їм з Поліною.
Куча розрізнених деталей, безліч елементів незрозумілої інформації ураз зібралися в злагоджену систему. Зона рукотворна.
Причому Марк був практично впевнений, що її створили не люди. Комусь дуже сподобалася заражена радіацією місцевість навколо ЧАЕС. Так сподобалася, що вони вирішили щось з нею зробити
— скажімо, колонізувати її. Заслали щось майже в самий центр, поряд з реактором і закрили під величезним куполом до певного часу. Автобус у цей момент знаходився там само. Ймовірно, він теж був законсервований.
За допомогою вибуху створили потрібні умови для нового світу. Так з'явилася Зона. Який наступний крок? Очевидно, повернути
те що було під куполом. Як дізнатися, що час вже настав? Надіслати щось подібне до розвідувального супутника. Марк проводив аналогію
з власними діями, які зробив би при захопленні нової місцевості, і поки що все відмінно співпадало. Хтось або щось повинно було обійти певні місця в Зоні і повернутися в епіцентр вибуху. При стані навколишнього середовища,
відповідному певним умовам, можна було вважати Зону остаточно сформованою і відкривати купол автоматично. Точно так, як і при колонізації нової планети людство обмежилося б зняттям вимірів в певних точках.
Тому Поліна не померла у момент другого вибуху. Вона десь там. Марку залишалося лише повернути її.
<empty-line/>
Аномалія часу, названа ним як «Пісочний Годинник», мала один істотний недолік. Навіть якщо б Марку вдалося проникнути в Зону,
обійти з Чорним Кристалом три ключові позиції, очевидно, відповідаючі трьом підземним лабораторіям а потім зняти Заслін за допомогою звукових хвиль натуральної музики, то фінальний етап мав на увазі прорив в точку, яка
на комп'ютерній моделі відповідала четвертому енергоблоку. При найкращому розкладі це був шлях в один кінець. Навіть якби не було в Зоні радіації, перезавантаження купола за зразком 12 квітня 2006 року просто зітре Марка, повернувши замість
нього довибухову реальність в цьому секторі простору. Самого Марка це не настільки сильно хвилювало, щоб він давав задній
хід. Поліна повинна була повернутися, навіть якщо його самого при цьому не стане.
А й насправді, що буде з випадковими людьми, які виявляться на території Заслону у момент розрядки Пісочного Годинника?
Чи будуть вони заміщені іншим світом, або ж обидві реальності зіллються в одну? Марк провів останню серію тестів результати якої вносили остаточну ясність. Все, що близько до епіцентра, буде вирізане з світу і заміщене старою реальністю.
Все, що ближче до околиць куполу, поєднається з нею.
Достатньо громіздкий висновок, але іншого Марк знайти не зумів. У будь-якому випадку, на прийняте їм рішення це не
впливало.
<empty-line/>
Марк стояв біля уявної могили Поліни, дивлячись на злегка пожовтілу за п'ять років фотографію. Він назавжди запам'ятав
дівчину такою — веселою і життєрадісною. І, коли він закінчить з Пісочним Годинником, Поліна повернеться додому і їй так само буде сімнадцять років, як і в день зникнення. Марк поклопочеться про те, щоб в мить, коли він дістанеться
до реактора і поставить крапку в цьому питанні, на території Прип’яті знаходилися надійні люди які вивели б туристів за межі Зони.
Шансів на успіх було дуже мало. Але, скільки б їх не було, потрібно ними скористатися. Інакше як можна називати себе людиною?
<empty-line/>
В перші дні березня він увійшов до Зони. В похідному одязі, з рішучістю в очах і вірою в серці. Всі заощадження пішли
на те, щоб ніхто не задавав йому зайвих запитань. З собою у нього були лише рюкзак з наперед заготовленими артефактами як альтернатива місцевій валюті, гітара і Чорний Кристал.
Познайомившись з торговцем, він спочатку відмовився від завдання притягнути хвіст монстра, якого той називав псевдособакою.
Потім зрозумів, що вчинив помилку. Репутація — справа важлива. Він пішов в покинутий будинок на хуторі Кордону і викликав Кристалом аномалію Електра, яка дала йому артефакт Місячне Світло.
Він відніс артефакт Сидоровичу і всі розлучилися друзями.
Потім він на дуже щедрих умовах домовився, щоб гітару доставили до Заслону і добре приховали. Він не знав, що двоє добровольців
належали до клану «Гріх». Але завдання вони виконали. Він переконався в цьому, коли пізніше під час різанини в ангарі на Звалищі, побачив їх трупи і знайшов на одному з них підтвердження — фотографію гітари в схованці
біля гелікоптера.
А поки що він вирішив підвищити свою репутацію, пройшовши тест Бергамота, в ході якого знайшов одного з майбутніх союзників
для подорожі, молодого і завзятого хлопця по кличці Горіх. Але йому був потрібен справжній помічник — вірний, сміливий і
досвідчений який без коливань витягне Поліну за межі Зони, щоб вона змогла рано чи пізно повернутися додому.
Потрібну людину він визначив швидко, коли вслухався в сталкерські байки. Борланд йому підходив. Довідавшись, де його
можна знайти, Марк вирушив на Агропром. Зустрівши по дорозі Ханту і Варяга, він зрозумів що Борланд набагато ближче — на пагорбах Звалища, під вогнем мародерів.
Направляючись до місця битви, Марк вже не відчував себе тим, ким він був раніше. Борланд був попереду, на вежі. Троє мародерів
на мотоциклах загнали його в кут. Марк думав не більше секунди. Йти було слід до кінця. Затиснувши в одній руці гранату а в іншій один з відповідних артефактів, сталкер став спускатися по по горбу.

Розділ 22.

Чорний Кристал

Пролунав звук впавшого на підлогу дрібного предмету — Сенатор нарешті витягнув кулю з власного плеча. З легкою гримасою
він поводив рукою в різні боки, повернув обличчя до сталкерів і з напругою посміхнувся.
— Тепер набагато краще, — сказав шаман, прибираючи ніж.
Марк байдуже дивився в спинку його сидіння, ні про що не думаючи. Він був абсолютно вимотаний. У нього не залишилося
не тільки думок, але навіть відчуттів.
— Навіть не знаю, що і сказати, — вимовив Борланд з сумбуром в голові. Він дивився на затихлого Горіха, який так само
лежав біля його ніг в проході. Молодий сталкер був ще живий і дихав більш спокійно. Борланд не знав, добра це ознака чи погана.
— Історія Марка не з тих, вислухавши які, потрібно що-небудь обов'язково говорити, — прорік Сенатор, відриваючи шматок
матерії від внутрішньої підкладки плаща, щоб перев'язати їм рану. — Марк, я дякую тобі за те що ти звільнився від цього тягаря.
— Я лише зробив його важчим, — гірко сказав Марк.
Сенатор туго затягнув плече прямо поверх плаща, діючи однією лише здоровою рукою. Вставши з місця, він випрямився, подивився
в стелю кінозалу і обернувся всім тілом до сталкерів. Легка усмішка осяяла його обличчя додавши йому трохи більш здоровий вираз.
— Є ще дещо, заслуговуюче вдячності до тебе, — сказав він. — Я дякую тобі за те, що ти провів мене через Заслін. Я ніколи
б не подумав, що він чутливий до музики. Воістину, це краще з мистецтв.
— Завжди будь ласка, — відповів Марк.
— А перед тобою, Борланд, — продовжував Сенатор. — Я хотів би вибачитися.
— За що? — запитав Борланд.
Сенатор не відповів, дивлячись на нього з очікуванням і доброю, цілющою усмішкою. Борланд провів поглядом в різні боки,
наморщив лоб, потер його рукою. Знову подивився на Сенатора.
— Стривай... — почав він.
Сенатор кивнув. Борланд витягнув до нього палець.
— Ти як давно з нами ходиш?
Марк обернувся до напарника.
— Ти про що? — запитав він, але Борланд тільки відмахнувся від нього, знову звернувшися до Сенатора:
— Я не пам'ятаю, щоб я набирав тебе в команду.
— Ти і не набирав, — втомлено сказав йому Марк. — Сенатора в команду привів я. Ти лише затвердив.
— Затвердив? — перепитав Борланд. — Я?
Марку раптово стало холодно. Борланд дивився на Сенатора так, немов бачив його вперше в житті.
— Так, — підтвердив Сенатор. — Ось за це я і хочу перед тобою вибачитися.
Борланд моргнув разів десять, перш ніж зміг щось сказати.
— Хто ти? — запитав він.
— Боюся, що я не зможу вам відповісти.
— Насправді, Сенатор, — промовив Марк з інтонацією людини, що переступила за грань, до якої йому було що втрачати. —
Ти постійно відкладав відповідь на це питання. Чи не пора сповідатися самому?
— Друзі мої, — сказав Сенатор, трохи повернувши голову. — Повірте, я не говорю вам не тому що стараюся щось приховати.
На питання про те, хто я, точної відповіді, зрозумілої вам, просто не існує.
— Ти не можеш хоч раз в житті відповісти прямо? — запитав Борланд.
Шаман підняв руку в проголосному жесті. Поправивши плащ, він відійшов трохи назад.
— Друзі, ви відчуваєте урочистість цього моменту? — запитав Сенатор, оглядаючи кінозал. — чи Усвідомлюєте ви, де ми
зараз з вами знаходимося і коли?
— Наш друг доживає останні хвилини, — сказав Борланд, дивлячись на Сенатора з підозрою. — Яке ще, до псевдопса, торжество?
— Будь-який шлях рано чи пізно добігає кінця, — сказав шаман, розводячи обома руками в різні боки. Завмерши в такій
позі, він втягнув носом повітря і закрив очі. — Твій шлях, Марк, закінчений. Не так, як ти планував, але закінчений. Борланд
тобі залишилося зробити зовсім трохи. А Горіху перед смертю належить дізнатись по собі, наскільки цінним може виявитися для
сталкера хабар.
— Що за фігню ти несеш, — запитав Борланд, встаючи з місця. — Який ще хабар? Як ти, хай йому біс, взагалі серед нас
виявився?!
Сенатор знов розплющив очі, і Марк помітив в них новий вираз. Шаман виглядав немов наново народженим. Здавалося, у
нього відкрилося друге дихання.
— А ось мій шлях ще не закінчений, — відповів Сенатор, продовжуючи власну попередню думку. — Марк, дозволь мені завершити
твою розповідь.
— Ти хочеш придумати для нас епітафію?
— Мені майже нічого додати, — продовжував Сенатор, ніби не помітивши репліки. — Ти все правильно обчислив. Дійсно, Зона
породжена Кристалом. Не тим каменем, що ти знайшов оббабіч дороги. А справжнім, набагато більшим в розмірах.
— У мене була така думка, — сказав Марк, не розуміючи до ладу, про що йдеться.
— Друже мій, — зітхнув Сенатор. — Якби ти відразу розказав мені про Кристал, все могло б скластися інакше. Але я не вважаю
це твоєю помилкою — ти правильно вчинив, що не відкрився нікому за час експедиції, і правильно, що відкрився зараз. Ти знаєш легенду про виконавця бажань?
Замість Марка відповів Борланд:
— В центрі Зони нібито знаходиться створивший її Моноліт. Кристал величезних розмірів. Говорять, що, якщо до нього дістатися,
то він виконає будь-яке бажання.
— Але він зробить це по-своєму, — кивнув Сенатор. — Це так.
— Звичайна сталкерська байка. Ти, до речі, від теми не відходь. Тобі булр задано пряме запитання.
Сенатор в хвилюванні обернувся до Марка.
— Друже мій, — сказав він. — Ти хоч розумієш, чим був Кристал, яким ти володів?
— Ми неначебто вже це з'ясували, — відповів Марк, безнадійно дивлячись на свої руки, яким вже не судилося знову торкнутися
до Кристала. — Копія іншого кристала, великого. Чи ти хочеш сказати...
Він не договорив, і Сенатор киснув з майже щасливим обличчям.
— Чорний Кристал не просто має відношення до Моноліту, — сказав він.
— Ти вважаєш, це його зменшена копія? — запитав Борланд. — Того самого Моноліту, якому поклоняються десятки фанатиків
Червоного Лісу?
— Ні, — відповів шаман. — не копія. Він є його частиною.
— Частиною?
Сенатор кивнув з прикритими очима.
— Моноліт дійсно існує, — вимовив він. — І він знаходиться в Зоні. В кілометрі від четвертого реактора. Він став причиною
виникнення Зони. Він контролює ментальним шляхом групу людей, що збилися в клан «Моноліт». І один з них був в нашій команді.
— Добра ідея, — гмикнув Борланд. — Списати все незрозуміле на якийсь Моноліт. А Ельфа віднести до «монолітовців».
— Так, я говорю про Ельфа, — погодився Сенатор. — Але це не ідея, як ти виразився. Я лише прагну відповісти на ваше
запитання, хто я.
— Розказуючи нам притчі, в той час, коли у нас навіть немає з собою пива?
Сенатор спохмурнів.
— Ви не слухаєте мене, — сказав він. — Ймовірно, мені доведеться вжити заходів.
Борланд, продовжуючи стояти, дивним чином змінився на обличч. Вийшовши з проходу між рядами крісел, він підійшов до Сенатора
і втупився на нього з очманілим виглядом.
— Що це було? — запитав він.
Марк щулився, дивлячись на нього. Він відчував, що вже не витримає ні єдиної несподіванки. Ніхто з його помічників не
був на себе схожий.
— Так, — коротко сказав Сенатор. — Це я.
Борланд відстрибнув на крок назад, його рука кинулася до пояса.
— Пістолета немає, — сказав йому Сенатор. — Ти віддав його Ельфу. Хіба ти і це забув?
— Марк! — крикнув Борланд. — Убий його!
Марк встав з місця.
— Ви зовсім з розуму посходили? — запитав він.
Борланд кинувся вліво, до першого ряду кінозалу, в центрі якого було складено зброю команди. Схопивши «грім», він націлився
Сенатору в голову.
— Це ти! — гаркнув він.
— Що ти робиш?! – з переляком крикнув йому Марк, підходячи ближче. — Опусти ствол!
— Убий його, Марк! — сказав Борланд із смертельною блідістю на обличчі.
— Ну ж бо, — говорив Сенатор, усміхаючись.
Марк вихопив «фору», поперемінно цілячись в кожного з членів команди, що залишилися.
— Що відбувається? — запитав він, задихаючись.
— Марк, — швидко сказав Борланд.
— Що?!
— Це контролер!
Посмішка Сенатора стала ширше, перетворившись на хижий оскал. Марк хотів сказати Борланду все, що він про нього думає,
але, помітивши очі Сенатора, що змінилися, замовк на місці.
— Так, я з тих, кого ви називаєте контролерами, — підтвердив Сенатор новим голосом, не схожим на колишній.
Борланд зручніше перехопив автомат, нервово облизуючи губи.
— Ти тримаєш нас?! – вимовив він.
— Ні, не тримаю, — відповів Сенатор.
— Чому у мене немає дзвону в голові?!
— Тому що тебе ніхто не контролює.
— Чому я не стріляю в тебе?!
Сенатор подивився на нього майже ласкаво.
— Ти сам не хочеш стріляти, — відповів він, продовжуючи стояти на місці.
Борланд трохи смикнув автоматом, потім опустив його. Марк дуже поволі зітхнув, сподіваючись, що зараз через спинки крісел
випірнуть виряджені в карнавальні наряди щасливі люди і крикнуть «Сюрприз!» — але чуда не відбулося.
— Ти не схожий на контролера, — сказав Марк, не знайшовши інших слів.
Сенатор махнув головою.
— Все де-що не так, — уточнив він колишнім голосом, від якого ніхто з присутніх відчувати себе краще не став. — Це
вони не схожі на мене. Розумієш? Вони не схожі.
— Ні, — відповів Марк. — не розумію.
Борланд повернувся до місця в першому ряді, на якому сидів спочатку. Впавши в крісло і трохи не зламавши його, він поклав
«грім» поряд, дивлячись на Сенатора, як на небезпечного злочинця, що випадково виявився поряд з ним на вулиці і якому в цей час по мегафону на стовпі оголосили амністію. Йому стало трохи краще, коли Марк сів поряд з ним.
Новоявленный контролер до їх компанії не приєднався.
— Вислухайте мене, — сказав Сенатор з блиском в очах. — Яким би незвичайним не здавалося те, що ви бачите в Зоні,
все йде на порядок дивніше. І для вас, і для нас.
— Для кого це, «для нас»? — запитав Марк.
— Для мого народу.
Борланд замахав руками на Сенатора.
— Валяйте, хлопці, — сказав він. — Я готовий до нової порції свіжих сенсацій. Шкода, Ельф не залишив мені сигарет. Зараз
був би самий час пуститися у всі тяжкі.
Сенатор відвернувся від них, щоб приховати вираз смутку.
— Для вас не стане новиною, що ви не одні у Всесвіті, — сказав він. — Для нас же це стало справжнім потрясінням. Дізнатися,
що зовсім поряд, в яких-небудь... втім, відстань між нашими будинками вам ніпрощо не скаже. Але ми були вражені коли зрозуміли, що можемо дістатися до цієї планети і заселити її. Не вважайте це актом агресії. Це властиво всім істотам.
Ви чудово знаєте, що ви самі, знайшовши нову землю, постаралися б колонізувати її.
Марк слухав його в повному спокої. Його найбільш божевільні теорії поступово знаходили підтвердження.
— Ми дуже схожі на вас, — продовжував Сенатор, вже не приховуючи від сталкерів печалі, що огорнула його. — Ви можете не вірити,
але ми обійшли вас в розвитку всього на якусь пару земних поколінь. Мабуть, вже через аналогічний термін ви нас обженете.
Він повністю скинув капюшон. На його обличчі виступила виснага, викликана тяжкими спогадами. Або то позначилася вогнепальна
рана в плечі.
— План був добрий, — сказав він. — Ми узяли кращих представників нашої цивілізації. По силі волі, по знаннях, по натхненності.
В їх число потрапив і я, один з найнікчемніших представників нової еліти. Кожний досконало освоїв вашу історію політичну структуру і психологію. У нас була майже повна база знань, накопичена вами за останні тисячоліття. Ми володіли
ментальною силою, телепатією і майже повним набором всіх тих якостей які в даний час майже повністю втрачені вами і переведені в категорію паранормальних явищ. Ми злилися в одну загальну мислячу
формацію. Ми стали Монолітом.
Контролер спрямував вдалину погляд своїх зелених очей.
— Наші фізичні оболонки розчинилися в Моноліті, — продовжив він. — Це було необхідно, щоб пройти через просторовий коридор.
І ми перемістилися, поклавши надію на всю нашу мудрість і благородність приховані в нас і ставші внутрішнім стрижнем Моноліту. Ми вибрали Чорнобиль, як якнайменш відвідуване вами місце. Крім того,
умови нашого існування майже рівні вашим, але не ідентичні. Нам необхідний цілющий ефір, який для вас згубний. Те що ви називаєте радіацією.
Сенатор сумно провів рукою по обличчю.
— Але щось пішло не так, — сказав він. — Мені невідомо, що в цій катастрофі стало причиною, а що слідством. Я знаю лише,
що Моноліт випав з просторової діри не там, де повинен був а в сотні метрів від вибраної точки — четвертого енергоблоку. Він був вибраний нами як найбільш відповідна стартова позиція,
в якій ми могли знов знайти наші фізичні тіла і відчути себе, як вдома. І я знаю, що відбувся вибух. Або ми помилилися в наших розрахунках, або єство Моноліту виявилося чинником, що призвів за собою детонацію ваших власних
розробок на ЧАЕС. А може, були і інші причини. Це не змінює факту: саме так виникла Зона. Після перекидання Моноліт виявився пошкодженин. Він розділився на дві частини, одна з яких назавжди осіла в замкнених глибинах
підземель реактора. Другу частину знайшов ти, Марк.
З незрозумілим виразом обличчя, ймовірно, властивим лише його народу, Сенатор подивився на Марка і продовжив розказувати:
— Наше положення виявилося жахливим. Замкнуті в Моноліті, оддалік будинку, нездатні повернути собі втрачений фрагмент
нашого єства, ми були приречені на вічні страждання. Кожний атом Моноліту є його невід'ємною частиною без якої той втрачає стабільність. Чорний Кристал містить в собі втрачену волю, силу і могутність нашого народу. Силу Моноліту.
— Але через що конкретно з'явилася Зона? — не витримавши, запитав Марк, з хвилюванням слухаюча розповідь.
— Мій друже, — сказав Сенатор з гіркотою. — Я не знаю. Ніхто не знає. Зона не була запланована нами. Вона така ж величезна
аномалія для нашого світу, як і для вашого.
Марк відчув сильну слабкість.
— Зона стала жорстоким уроком всім нам, — вимовив Сенатор. — Яскравий приклад того, що може трапитися при змішенні двох
цивілізацій, навіть дуже схожих. Але Моноліт відмовився підкоритися долі. Зібравши всю нашу потужність що підкорялася нам у відсутність Чорного Кристала, ми заморозили себе у просторі та часі разом з величезною ділянкою вашої
території. Ми відгородилися Куполом. Це відбулося в той же момент, в який утворилася Зона. Нам вдалося врятувати себе від Зони, що розкиднулася на південь.
— Чому на південь? — запитав Борланд.
— Ми не знаємо. Зрозуміло, всім Монолітом ми аналізували Зону, але так і не зрозуміли всіх її властивостей. Проте нам
вдалося встановити, що її протяжність пов'язана з магнітними полями Землі, що йдуть від Північного полюса на Південний.
Борланд кивнув, проявляючи до розмови все більший інтерес, і Сенатор відновив розповідь:
— Ми сподівалися, що наш народ прийде до нас на допомогу. Купол був запрограмований на деактивацію суворо за нашим сигналом
або сигналом нашого народу. В основу його матеріалу лягли наші благородні помисли і енергія творення. У той час ми ще залишалися на етичній висоті. Саме тому Заслін сприйняв музику як сигнал від нас. Це було чудово, Марк.
Сенатор знову посмутнів.
— Але нас ніхто не став шукати, — вимовив він. — І ми втратили всю нашу благородність і пристрасть до прогресу, залишивши
лише злість і лють. Клітка здатна скоювати жорстокі перетворення з тими, хто в ній сидить. Ми зважилися на божевільний крок — вирватися з Моноліту самостійно, в тому вигляді, в якому ми залишилися, хоча наші свідомості
і особистості були неповними через те, що від Моноліту був відколений нікчемно малий фрагмент, а також тому що наша злість вплинула на наше нове фізичне втілення. Наші власні ідеали і технічні досягнення зіграли з нами дуже злий
жарт. Зворотна процедура по витяганню наших свідомостей з Моноліту не те що потерпіла крах — вона пройшла украй збоченим способом.
Ті, хто виходив з Моноліту, виявлялися огидними, мерзенними створіннями. Поміссю із звірами неіснуючими в жодній точці світу. Втративші розум, залишивши хижацькі інстинкти. З щупальцями на обличчях, з кігтями на пальцях.
Ми, що загордилися своїм піком духовності і еволюції, стали тими, кого ви називаєте кровососами, контролерами, химерами зламами. Моноліт викидав наші свідомості назовні, додаючи їм кошмарну фізичну оболонку і внутрішнє наповнення. Кожного
разу це супроводилося сплеском нашої сумарної люті, що виливалася в могутню концентрацію енергії ненависті.
— Викиди, — здогадався Борланд. — Періодично пролітаюче щось енергетичне, що крушить наших власних людей і породжує безліч монстрів.
— Вірно, — погодився Сенатор. — Наше положення виявилося настільки безнадійним, що ми в єдиному пориві повторювали викид
нашої свідомості знову і знову. Пошкодження Моноліту, наш власний відчай і Зона: ось ті три чинники які зумовили той жах, який твориться тут. І ніхто не здатний це контролювати або зупинити. Що найсумніше, викид впливав і на мешканців
Землі.
— Снорки, — глухо сказав Марк. — Зомбі.
— І навіть тварини, — додав Сенатор. — Різні види псевдособак і свиней, якщо бути точним.
— Все сходиться, — пробурмотів Борланд.
— Все, — підтвердив Сенатор. — За весь час нам лише одного разу вдалося вивести з Моноліту одного з наших, з непошкодженим
тілом і свідомістю. В Зоні з'явився повноцінний представник нового світу.
— Хто? — запитав Марк.
— Хіба ти не здогадався? Це був я.
Сенатор подивився на сталкерів своїм класичним, трохи сумним і в той же час натхненним поглядом, і в одну мить вираз
цих зелених очей знайшов своє істинне значення.
— Я став парадоксом даремності досягнень, — сказав він. — Ми так сильно хотіли вирватися з Моноліту, що загальними зусиллями
вдалося витягнути звідти мене. Але що далі? Що я повинен був робити? Цей маленький успіх став надією для всіх хто залишився в Моноліті, але для мене це був тупик. Мені було нікуди йти, окрім як в стан людей. Я виглядав як вони, володів
великим запасом їх знань, додатково до знань власних. Я вийшов з Купола, і більше не зайшов назад. Наскільки ви встигли переконатися, він проходимий лише в один кінець. За межами Зони мене ніхто не чекав. І я розчинився
в середовищі сталкерів.
Лише одна людина знала, хто я насправді — Болотяний Доктор. Як ви встигли переконатися, він не робить відмінності між
людьми і монстрами Зони. Для нього всі рівні. Одного разу я зустрів на Янтарі пораненого сталкера, зовсім ще хлопчиська.
Він міг пересуватися, але упав духом і чекав смерті. Я узяв його під контроль і довів до Доктора, якому дав обіцянку більше
ніколи не вчиняти так. Саме він дав мені набір холодної зброї. Ви були присутні при тому як ми з ним зустрілися удруге. Він вирішив, що я привів вже цілу команду. Мені коштувало великих праць переконати його,
що ви прийшли на Янтар за власною волею.
— А це було дійсно із власної волі? — запитав Борланд.
— Так. Я жодного разу не втручався. Ти сам ухвалив рішення включити мене в команду, Марк. І ти, Борланд, теж, але коливався.
Тому я злегка підштовхнув тебе до потрібного рішення. Ти б прийняв його і сам, але ти міг прийняти невірне. Пробач мене,
мій друже але це дійсно риса твоєї вдачі — іноді ухвалювати несподівані рішення.
— Повірю на слово, — сухо сказав Борланд.
— Отже, я став одним з вас, — зітхнув Сенатор. — Я не міняв свідомість людей, не намагався пригнічувати їх волю. У всіх
в житті є свій шлях, і кожний має право на ухвалення власних рішень. Я слухав довгими вечорами розповіді в барах ходив в короткі експедиції. І я пізнав вас так, як ви самі себе не пізнали. В брудних болотах, серед криків поранених, я
надавав медичну допомогу і спостерігав народження справжньої людської мужності в очах сталкерів. Я спостерігав як ви ризикуєте здоров'ям і життям в ім'я ідеалів, маловідомих моєму народу. Я дивився, як друзі стають ворогами, і як вороги
стають друзями. Я бачив, як молоді хлопці діляться останнім патроном, як, змучені голодом їдять кривавими ножами із загальної консервної банки. Ви не шукали при цьому вищої благородності, але ви її знайшли.
І я прийшов до жорстокого для себе висновку.
Сенатор зробив паузу, дивлячись на Марка і Борланда з болем.
— Ви краще, ніж ми, — вимовив він. — Мій народ не може тут знаходитися. Моноліт не повинен перемогти. Я не знаю, наскільки
сталкери схожі на решту людства, але право на існування вони їм купили власною кров'ю.
Він закінчив розповідь. Пройшовши до другого ряду, Сенатор підійшов до Горіха, все ще лежачого в безпам'ятності.
— А клан «Моноліт»? — запитав Марк. — Хто вони?
— За допомогою Викидів Моноліт може діяти цілеспрямовано, — сказав Сенатор. — Клану як такого не існує. Моноліт просто
підпорядковує собі окремо взятих сталкерів, що виявилися поблизу якщо йому потрібні люди як виконавці своєї волі. В своїй більшості це виявилися ті нещасні, яких ваша армія перекидає гелікоптерами
в Червоний Ліс.
— Але на нас Моноліт не вплинув, — вимовив Борланд.
— Ви непідвладні Моноліту, оскільки сильні духом. Ви несхожі на нього. А Ельф був слабкий і низький в своїх бажаннях
із самого початку. За вашими мірками, Ельф — «монолітовець». Але він ним став в той момент, коли побачив Чорний Кристал.
— Що він зробить з ним тепер? — запитав Марк здавлено.
— Віднесе до Моноліту і вставить бракуючий фрагмент на місце, щоб той зміг повернути собі повну могутність.
— І що тоді?
— Тоді первинний план вступить в дію. Колонізація Землі.
Борланд схопився з місця.
— Ти нам говориш про це тільки зараз?
— Тихіше, друзі мої, — сказав Сенатор, дбайливо відходячи від Горіха. — Ви нічого не втратили. Ельф буде дуже довго
шукати Моноліт самостійно.
— А тож, звичайно, — закивав Борланд. — Подумаєш, двадцять хвилин. Особисто я за те, щоб наздогнати Ельфа і пояснити
йому, що він помиляється. Та й Землю, я вважаю за краще залишити людям. Думаю, що мені доведеться довго звикати якщо по всій планеті в чергах за хлібом, нарівні з людьми, шикуватимуться зомбі і злами. Марк, ти зі мною?
— Мені нецікаві епічні протистояння, — відповів Марк. — Мені потрібна тільки Поліна.
— А мені потрібні ці двадцять хвилин, — вимовив Сенатор. — До того ж ви не зможете наздогнати Ельфа самостійно. Він, крім
Кристала, вкрав і захисний костюм екологів, який дозволить йому пройти в епіцентр. Вас же скосить невідомо яке випромінювання, чий склад змінився з тих пір, як Купол зник і ця місцевість стала поступово
перетворюватися на Зону.
Марк постарався не думати про свою поразку. Щоб хоч якось відволіктися, він запитав:
— Навіщо тобі були потрібні ці двадцять хвилин?
— Висловитися перед вами і переконатися, що Горіх готовий для вашого втручання.
Борланд трохи не завив.
— Чому ти не можеш сказати прямо? — запитав він. — Для якого втручання?
— Я дав вам всі потрібні підказки, — вимовив Сенатор. — Вся моя допомога вам заснована на моїй вірі у вашу власну кмітливість.
Якщо ви не знаєте, як допомогти вашому другові, то як ви можете називати себе сталкерами?
— Не ображайся, Сенатор, — сказав Марк. — Але я не бачу великого зв'язку між тим, що ми сталкери, і тим, як допомогти
Горіхові.
— У вас ще є час подумати, — сказав Сенатор, надягаючи капюшон. — Мені ж належить остання подорож.
— Яка?
— Ти і цього не зрозумів? Ви не можете відправитися за Ельфом. А я можу.
Марк і Борланд переглянулися.
— І що ти зробиш? — запитав Марк.
— Пригадай, що я говорив тобі про особистий шлях кожного, — відповів Сенатор. — Твій шлях завершений. А мій ще ні. Я закінчу
твою місію і свою одночасно. Кристал буде знищений в центрі четвертого енергоблоку, під саркофагом. Я дуже сумую за своїм домом, Марк. Я хочу побачити хоч щось, схоже на нього. Що я тобі говорив в лісах Кордону, в ніч нашої
зустрічі? Доведи мене до Заслону, і там я стану ближче до дому. Хай навіть це буде останнім, що я зроблю.
Слова застрягли у Марка в горлі. В сум'ятті він стиснув голову руками.
— Як віднесеться до цього Моноліт? — запитав Борланд.
Сенатор криво усміхнувся і попрямував до виходу.
— Сам розміркуй, як Моноліт може віднестися до зради з боку єдиного, хто здатний йому допомогти, — вимовив він.
— Сенатор... — почав Марк і знову не зміг взяти себе в руки.
— Не переживай за мене, друже мій, — відповів Сенатор ласкаво. — Я дякую тобі за все. Борланд, якщо зустрінешся з моїми
побратимами, вчиняй з ними, як завжди. Смерть для них благо.
Борланд зумів тільки кивнути у відповідь.
— Ну, — вимовив Сенатор. — не знайдеться на прощанні двох усмішок для контролера?
В останній раз подарувавши сталкерам теплий погляд зелених очей, він вийшов з кінотеатру.

Розділ 23.

Поклик Моноліту

Дивна фігура в зеленому костюмі рухалася нетвердим кроком у напрямку до самої відомої в світі атомної електростанції.
На фоні меж Прип’яті і зруйнованої місцевості самотня людина виглядала безглуздо, немов прибулець з іншого світу що прилетів сюди у пошуках потрібних відомостей для класифікації третього каменя від Сонця в галактичній базі даних. Але,
на щастя для репутації Землі, зелена фігура не належала до сторонньої комісії, в чиїх очах всю планету, безперечно визнали б повністю радіоактивною і млявою. Хоча труби станції що здіймалися в небо яскраво свідчили про сліпоту людства,
по-дитячому наївно прагнучого розв'язати свої проблеми з ресурсозабезпеченням.
Ельф не думав ні про що, окрім своєї мети — дістатися до Моноліту. Вічна мрія вирішити свої справи одним бажанням знайшла
в його свідомості відповідне втілення. Ельф був готовий віддати душу в обмін на одне бажання, не знаючи ще чого конкретно хоче і навіщо це йому потрібно. Навряд чи він зміг би зараз пригадати, як отримав своє прізвисько, оскільки
багато кроків назад він повністю забув навіть своє ім'я. Власна особистість, що так і не сформувалася за його життя начисто витравилась з його тіла, сталкер не віддавав собі звіту в тому, хто конкретно кому служить. Моноліт звав його
до себе, луною віддаючись в його голові, неупередженим наказом.
Рюкзак Марка був давно скинутий, пістолет Борланда відправлений до іржавого сміттєвого бака ще на проспекті Леніна. Ельф
брів в накращому костюмі біологічного, хімічного і радіоактивного захисту але ніщо не могло захистити його серце від пожадливості і жадання, що кипіли, шолом не міг захистити від поклику Моноліту,
що вимагав собі свою власність. Чорний Кристал був стиснутий в руці Ельфа, він вже не був провідником волі свого господаря
допомагаючи Моноліту підпорядковувати сталкера власній волі. Чотиришарова рукавичка, здавалося, була пропалена наскрізь,
Кристал немов плавився, але Ельф не відчував опіків.
Він пройшов повз скупчення труб, контейнерів, робочих корпусів, дозволивши Моноліту вести себе. Іноді він згортав не в
ту сторону, і Моноліт могутнім, хворобливим імпульсом повертав його на потрібну дорогу. Ельф не знав, як довго він йде він не відчував ані часу, ані відстані, лише в трансі перебирав ногами і хрипко дихав через входячу в шолом трубку. Чиста,
не заражена радіацією суміш азоту, кисню і гелію, дбайливо закачана в еластичні балони призначена для вченого складу відважних дослідників, безповоротно витрачалася на напівпомішаного сталкера.
Дійшовши до зруйнованого саркофага, Ельф довго шукав відповідну щілину. Моноліт піднімав свою лють, вимушений підстроюватися
під фізичні обмеження сталкера, який повинен був не тільки пробратися на потрібний поверх але і зберегти при цьому здатність пересуватися. Концентрація енергії Моноліту в кінці-кінців стала плавити костюм, але це
вже не було істотною перешкодою. Повністю переставши відчувати себе, Ельф, якому нарешті вдалося пробратися під саркофаг, вже не помічав, як костюм розплавився і обліпив все його тіло гарячою гумою.
Він не відчував смороду димлячих матеріалів, які вже не надавали ніякого захисту від радіації, рівень якої сильно піднявся, і вона також вступила в процес по опромінюванню довгожданої, за багато років, жертви.
Піднімаючись черговими сходами, Ельф схопився рукою за металеву скобу, і гаряча рукавичка приклеїлася намертво. Віддираючи
руку, Ельф втратив рівновагу і зірвався вниз. При падінні шолом злетів з його голови з доброю половиною колись розкішного волосся. Пара тріснутих кісток також залишилася
для сталкера непоміченою. Піднявшись на ноги, він не звернув уваги, на свою ходу, яка сильно змінилася. Знову піднявшись сходами, він зустрів на шляху декілька зовсім вже несерйозних перешкод, на зразок замкнутих дерев'яних дверей,
які він розбивав всіма кінцівками, і кам'яних уламків, що примушували його прибирати їх, надриваючи собі спину. Проте носій волі Моноліту все ще був людиною, і тому йому доводилося часто відходити назад на десятки метрів, які до цього
віднімали у нього десятки хвилин. У результаті він все ж таки дістався до потрібного коридору але подальший шлях був перегороджений титановими дверима.
Злість Моноліту трохи не зашкалила за ту відмітку, на якій мозок Ельфа був би повністю зруйнований. Слабка людина була все
ще потрібна Моноліту. Тому Ельф, смутно думаючи лише про власне, так і не спадаюче на думку заповітне бажання повернувся до самого початку. Пролізаючи крізь щілину зовнішнього саркофага, він обійшов його з іншого боку і почав дертися
на дах.
Коли він опинився нагорі, то пройшов декілька кроків і зістрибнув в одну з дір. Висота була метрів п'ятнадцять. Переламавши
собі декілька кісток, він знову встав, зачепившись плоттю за гострі свинцеві уламки. Рвонувшись, він звільнився залишивши на тьмяному вістрі клаптики костюма і шматок власного м'яса. Він усміхався. Моноліт був зовсім поряд.
Через декілька хвилин він дійшов до важких дверей, повз які не зміг пройти раніше. Тепер він був з іншої сторони.
Перед ним виникла нова перешкода — темрява. Моноліт міг лише приблизно вказувати йому дорогу але до нього залишалася ще заплутана мережа коридорів, що перетиналися і були напівзруйновані. Ельф йшов по твердій горбистій підлозі,
іноді спіткаючись об щось, природу чого він так і не зумів розібрати. В коридорі сильно смерділо промисловими відходами. Він знову почав постійно чіплятись за гострі уламки що стирчали з усіх боків розкурочених механізмів. Центральний кратер утворений вибухом,
був обійдений ним майже по колу. Сталкер так і не дійшов жодного разу до нього, хоча на деяких стадіях шляху їх відділяли
тонкі двері, які невідомо як збереглися.
Ще досить довгу ділянку йому довелося повзти під обломками зруйнованого барабана-сепаратора. Коли він вже проліз половину
шляху, Чорний Кристал вилетів з його рук і відкотився на декілька метрів. На якийсь час Моноліт трохи відпустив Ельфа і той з переляку перемістився трохи праворуч, щоб знову взяти Кристал. Як тільки він знову стиснув твердий камінь, йому
відразу стало легше.
Далі був прохід між безліччю мішків з піском. Деякі містили свинець. Ельф кілька разів спотикався об них і падав, боляче
ударяючись головою, але біль одразу ж стихав. Над ним, в похилому положенні виднівся фрагмент верхнього біологічного захисту. Свого часу він не зміг повністю закрити кратер реактора, що утворився
після першого вибуху, і лише перешкодив скиданню піску, цементу і борної кислоти. Мішки і ящики з матеріалами покликаними хоч якось пом'якшити наслідки викидів радіоактивних елементів, не долітали до цілі, падаючи на захисну платформу.
Надалі, під вагою вантажу, що скопився, платформа просто перекинулася остаточно і встала вертикально. Якби Ельф провів ретельне дослідження поточного стану зруйнованого енергоблока, його звіти виявилися б безцінними. Особливо
в світлі того, що напруга Моноліту почала знову повертати реактор до життя. Не в робочий стан, звичайно. Просто залишки охолоджуючого графіту почали знову нагріватися, вперше за двадцять п'ять років. Але навряд чи сам Моноліт
усвідомлював, що відбувається.
Ельф в темряві дістався до останніх поворотів. Темні енергії Моноліту, що колись були світлими, сильно змінили вплив радіації
на людську плоть. Сталкер знаходився на фінальній стадії променевої хвороби. Обличчя яке колись вважалося красивим, тепер нагадувало один суцільний опік. Залишки волосся на голові сплуталися в грудку паклі. Жалюгідно виглядаючі
залишки захисного костюма остаточно сплавилися з його шкірою, хоч якось згладжуючи те, що від цієї шкіри залишилося в очах потенційного спостерігача.
Він переступив через цирконієві труби, що невідомо як збереглися за стільки років. Штовхнув ногою виламаний шматок стіни,
при цьому вивернувши собі стопу, і нервово захихикав. Штовхнув рукою останні двері. Передпліччя трохи зігнулося. Скелетна структура людини розм'якшилася в буквальному розумінні. Ельф натиснув на двері сильніше і нарешті розкрив їх на
достатню відстань, щоб протиснутися самому.
Він виявився на дні одного з кратерів. Мокрі цементні стіни виглядали так, немов були викладені кілька годин тому. Над
ним нависнули залишки крана або якоїсь ще підйомної конструкції. Бракуючі частини валялися на дні ями розбиті на безліч не підлягаючих відновленню фрагментів. Будка оператора накренилася, проржавілий пульт було видно через
оглядову щілину.
Моноліт був тут, в якихось двадцяти метрах по прямій. Не вірячи своїм очам, які заплили і виглядали не схожими на людські, Ельф
зашкандибав до Моноліту, зберігаючи на обличчі обпалену усмішку. Він витягнув перед собою Кристал.
— Далеко зібрався? — запитав хтось ззаду.
Ельф все ще володів слухом. Підскочивши
на місці в міру сил, що залишилися, він побачив перед собою фігуру найзвичайнішої
людини в сірому плащі.
— А, це ти, — прошепелявив Ельф.
Одразу ж забувши про Сенатора, він знову обернувся до Моноліта. Сильний дзвін в голові примусив його зупинитися.
— Віддай мені Кристал, — сказав хтось спокійним голосом.
— Я... так, так, зараз, — почувся новий голос, і Ельф зрозумів, що це його власний.
Третя сторона не забарилася втрутитися в дискусію, що розвернулася в його запаленому мозку:
— Йди до мене! Твоє бажання скоро виконається!
Це був Моноліт. Він звав Ельфа, і його заклик був набагато сильнішим за наказ Сенатора. Контролер повторив наказ, але
Ельф його більше не слухав.
Твій шлях завершений, людино.
Йди до мене.
Ельф був майже щасливий. Голос Моноліту був такий солодкий.
Сенатор поволі йшов за ним, не роблячи більше спроб зупинити сталкера. Він дивився на Моноліт, який поки що повністю
його ігнорував. Чорний Кристал відчув близькість своєї основної маси.
Людина добрела до величного Моноліту, що налічував не менше п'ятнадцять метрів у висоту. Всемогутній камінь, який, поза
всяким сумнівом, існував для виконання заповітного бажання Ельфа, був майже копією Чорного Кристала. Шлях був важкий, але воно було того варте. Він протягнув тремтячу руку з Кристалом до Моноліту, і обидва камені, величезний
і маленький, завібрували в унісон.
— Твій шлях завершений! — урочисто прозвучав голос Моноліту в голові Ельфа.
Сенатор встав поряд з людиною.
— Твій шлях завершений, — повторив він.
— Мій шлях завершений, — пробелькотів Ельф.
Ельф зупинився. Ще декілька сантиметрів, і Кристал стикнеться з Монолітом. Але щось було не так. Щось було неправильно.
«Я не повинен виконувати бажання Моноліту. Це він повинен виконувати мої.»
Губи людини затряслися.
— Ддай... — видавив він і тут же заходився хрипким кашлем.
Сенатор, трохи прикривши очі, спостерігав за тим, як Ельф повзає по кам'яній підлозі, відкашлюючись. Потім людина знову
піднялася. Його тіло доживало останні миті.
— Дай мені... — вимовив Ельф трохи більш виразно.
Моноліт в думках натиснув на Ельфа, заподіявши йому біль. Сталкер скривився, приклав гарячий Кристал до обличчя і трохи
опам'ятався. Він більше не слухався Моноліта. Його найзаповітніше бажання нарешті спливло на перший план угасаючої свідомості.
Ельф підняв незрячі очі до Моноліту.
— Дай мені пошану! — прокричав він, надірвавши горло і скришивши всі зуби в дрібний пил.
Моноліт ніяк не реагував декілька секунд. Потім він засвітився м'яким, немов неоновим, свіченням. Воно обдало Ельфа, на мить
просвітивши все його тіло наскрізь, і зникло.
Ельф, нічого не розуміючи, дивився в нікуди, і його обличчя різко потемніло. Крик жаху, що рветься з його легенів, завмер
на самому початку. Сталкер схопився руками за шию.
— Пошана — це коли тебе ніхто не контролює, — сказав Сенатор, підхоплюючи на льоту Чорний Кристал із слабіючих пальців
Ельфа, який впав на спину і затрясся в передсмертній агонії.
Бажання всього його життя було сприйняте Монолітом буквально. Чужорідний камінь проявив до нього пошану і зняв з людини
свою волю, повернувши йому самого себе, разом з відчуттями нервової системи. Костюм, що вплавився в шкіру, численні удари
розтяги і переломи, променева хвороба — все це навалилося на Ельфа одночасно. Сиплий звук вирвався з нього, оскільки
кричати він вже не міг. Через декілька секунд больовий шок змінився повною бездушністю. Людина померла.
Моноліт виблиснув іскрами, що пробігли від низу до верху по його поверхні, і знову потухнув.
Сенатор дивився на нього щасливими очима. Він повернувся туди, звідки прийшов в цей світ. Там, в глибинах Моноліту,
зберігалося все, що було йому дорогим. Дивлячись на новознайдену сім'ю, контролер хотів плакати від радості.
— Ти повернувся, — прозвучав голос Моноліту.
Якби в цей час на сцені був присутній сторонній глядач, він би нічого не почув, і спостерігав би тільки невідомого в
сірому плащі який таємничим чином опинився в нижніх секціях зруйнованого четвертого енергоблока і розмовляє з невидимим співбесідником.
А швидше за все, глядач не побачив би нічого через непроглядну пітьму — кратер з Монолітом був накритий наглухо не пропускаючи жодного променя з поверхні. Сенатору ця обставина аніскільки не заважала. Він милувався Монолітом, трохи
жалкуючи, що на цій планеті ніхто, окрім нього не здатний належним чином оцінити красу і досконалість дивного створіння найкращих умів і технологій.
— Так, — відповів Сенатор.
Моноліт знову виблиснув, цього разу Чорним Кристалом, що знаходився в руках Сенатора.
— Дай мені його, — наказав Моноліт.
Сенатор вивчаюче оглянув Кристал. Десь там, усередині каменя, таїлися бракуючі частини Моноліту. Там була і частина його
самого. Сенатор закрив очі, насолоджуючись відчуттям повного зцілення. Кристал передав йому залишок його єства зробивши Сенатора повністю самостійним і незалежним.
Монолит відчув це.
— Дай мені його, — повторив він.
Сенатор подивився на Моноліт новим поглядом, в якому було більше людського, ніж рідного.
— Ні, — відповів він.
— Дай мені його! — прогримів Моноліт так, що затремтіли стіни.
Сенатор похитав головою.
— Цого не повинно трапитися, — сказав він. — Це не наш світ.
— Ти один з нас! Ти повинен підкорятися загальному рішенню!
— Я був одним з вас, — вимовив Сенатор, перекладаючи Кристал в іншу руку і невідривно стежачи за ним поглядом. — Але
не тепер.
Моноліт впав в лють. По всьому саркофагу зовні пробігла маленька хвиля. В декількох десятках метрів до центру почала
швидко підвищуватися температура.
— Тоді ти помреш, — прозвучав вердикт.
Сенатор подивився на Моноліт із співчуттям.
— Ти повинен виконати моє бажання, — сказав він.
Моноліт загудів так, що це вилилося в цілком відчутний звук.
— Я вийшов з тебе, — продовжував Сенатор. — Я вийшов в Зону. І повернувся назад, користуючись тільки тими можливостями,
що є у людей. Тих самих людей, чиї бажання ти викликався виконати в обмін на те, що вони прийдуть до тебе. Я прийшов. Ти повинен виконати моє бажання.
Потоки крижаного вітру обдали Сенатора. Моноліт шалів.
— Що ти хочеш? — запитав він в стані, який був порівнянний лише з тотальним сказом цілої цивілізації.
Сенатор трохи посміхнувся.
— Відкрий просторовий коридор за потрібними координатами, — сказав він. — На потрібний час. Більше мені нічого від тебе
не потрібно.
Моноліт затрясся, вже цілком відчутно. Сенатор в думках дав Моноліту необхідні вказівки, для вірності продублювавши їх
в земній системі числення. Продовжуючи усміхатися, він обернувся і пішов геть від Моноліту, який ревів так що саркофаг трохи не завалився. Але Моноліту вже не судилося повернути собі повну могутність. Чорний Кристал віддалявся від
нього в міру того, як Сенатор ступав м'яко по тремтячій підлозі, рухаючись до центру енергоблока. Його власний народ більше не мав над ним влади.
Він дійшов до чергового коридору, коли стеля в попередньому секторі обрушилася, ледь не поховавши його під собою. Завернувши
за ріг, Сенатор розминувся з летячими обламками, які роздробили протилежну стіну. Кожного разу знаходячись на волоску від загибелі, він продовжував щасливо і усвідомлено усміхатися, щиро бажаючи всьому людству
зрозуміти, що виконання заповітних бажань може бути здійсненно тільки власними зусиллями — і до кожної мети потрібно рухатися обдумано
сміливо, не поспішаючи. І ніколи не потрібно здаватися. Він бажав їм всім осягнути просту істину, що будь-яка перешкода
завжди виникає в благо, оскільки воно дає можливість довести, що людина насправді гідна тієї мети, якої жадає.
Сенатор дістався до центрального кратера. Абсолютний епіцентр Чорнобильської трагедії розкидався перед ним. Ненависть
Моноліту наново перетворила все на розжарену піч. Цього було явно недостатньо, щоб розширити масштаби катастрофи. Але Моноліт все ж таки влаштував сам собі злий жарт. Падіння з вищих моральних засад до низьчих — палиця з двома кінцями,
і воно завжди виливається в щось відчутне, що кінець кінцем грає проти того, хто схильний шукати легкий шлях.
Гнів Моноліту, безсилого знищити Сенатора, розплавив графіт. Залишки тих самих охолоджуючих стрижнів, що не змогли запобігти
вибуху, оскільки замість обов'язкового мінімуму — п'ятнадцяти штук, були активовані лише два. Частина стрижнів вилетіла назовні при вибусі, щось залишилося всередині. Графіт вигорів у першу ж добу. Але, як виявилося,
не весь.
Сенатор наближався до величезної розжареної маси, що розігрілася до півтори тисячі градусів по Цельсію. Чорний Кристал
теж був розжарений, але це вже було породжено не емоціями Моноліту, а умовами навколишнього середовища. Сенатор йшов з насолодою відчуваючи достатню для повноцінного існування радіацію, пронизуючу його і додаючу йому сил. Сили були йому
потрібні. Навколо ставало дуже жарко.
Коли він дістався до графіту, його плащ спалахнув. Сенатор не звертав уваги, прагнучи узяти від життя якомога більше.
Щосили стиснувши Чорний Кристал, він увіткнув його в графіт і відійшов назад.
Моноліт видав крик, чутний на багато кілометрів навколо. Від саркофага стали відколюватися великі шматки. Все, що знаходилося
в реакторі, піддалося повному розгрому. Сенатор обернувся підійшов до єдиного уцілілого сектора металевих поручнів і схопився за них обома руками. В той час, як Чорний Кристал, частина
Моноліту, нездатний протистояти полум'ю, став кришитися і згоряти в оточенні графіту, Сенатор дивився вниз з висоти декількох поверхів, на платформу реактора, яка глибоко просіла. На мить закривши очі, він
пригадав кращі миті свого життя. Найяскравіші спогади промайнули перед його поглядом, подарувавши йому справжнє щастя.
— Я удома, — прошепотів він з вдячністю.
Розплавлений графіт повністю спалив Чорний Кристал в той момент, коли Сенатор перетворився на палаючий факел. Хвиля
страшного жару промайнула по верхньому рівню і змела Сенатора разом з поручнями вниз.

Розділ 24.

Пісочний Годинник

Марк не зважився послідувати за Сенатором, хоча йому дуже хотілося хоча б подивитися йому услід. Він примусив себе повернутися
на місце. Стиснувши голову руками, він постарався хоча б хвилину ні про що не думати. Тепер він був упевнений що втрата контролю над ситуацією не найгірше, що могло відбутися. Він не передбачав, що все може бути набагато складніше, і
йому доведеться з'ясувати просту річ, що він насправді взагалі нічого в цій подорожі не контролював.
Борланд в черговий раз перевірив стан Горіха, щоб переконатися в тому, що молодому сталкеру ні на йоту не стало краще.
Щоб хоч якось відволуктися, він почав перевіряти стан зброї, що залишилася, і наново її заряджати.
— Знаєш, — вимовив він. — Та дівчинка, що ми зустріли в тунелі Агропрома. Вона думала, що ми одна згуртована команда.
Вона на нас дуже розраховувала.
Він подивився в приціл гвинтівки Марка на полотно екрану.
— Мабуть, саме так ми і виглядали зі сторони, — відповів Марк.
— Може, і виглядали. Може, були командою насправді.
Знову оглянувши зброю, Борланд відставив її убік.
— Я ось про що думаю, — продовжив він. — Я думаю про те, що всі ми добивалися власної мети. Загальної у нас не було.
Ти шукав свою дівчину. Горіх хотів повчитися у тебе чомусь. Сенатор просто до своїх повертався, так виходить... Контролер бісів...
Борланд вдарив по ручці крісла.
— Патрон пішов зі мною тому що за межами Зони у нього немає друзів. Я і Технар були його друзями. Технар... Хай йому біс,
він хотів врятувати свою дочку! А я пристрелив його, як пораненого собаку! Марк, а навіщо я в Зону прийшов, знаєш?
Марк похитав головою.
— Ні, — сказав він.
— І я не знаю. Мені здалося, що це те, що я повинен зробити. Хоча, кому повинен? Скільки тут не броджу, так і не зумів
знайти причину, по якій я тут. Виручати нікого мені не треба було. Закон за мною не ганявся. Виходить заради гострих відчуттів прийшов, чи як? За хабаром?
— За хабаром, — повторив Марк.
— Ти так думаєш? — запитав Борланд. — Але я навіть і хабара не взяв. Може, я насправді звичайний найманець зі своєю філософією?
— Швидше, дослідник, — сказав йому Марк, але в його на думці закралось щось нове, що він ніяк не міг перетворити в ідею.
Хабар. Сенатор щось сказав йому про хабар. І тут він пригадав.
— Горіху перед смертю належить взнати, наскільки цінним може виявитися для сталкера хабар, — вимовив Марк поволі і підняв
голову. — Борланд, що у тебе є з хабара?
— Що?
Марк схопився з місця. Пошукав свій рюкзак, але тут же пригадав, що його забрав Ельф.
— Хабар! — повторив він. — Давай сюди все, що є?
— Купити хочеш? — запитав Борланд оторопіло. Він дотягся до рюкзака і став витягувати всі артефакти, які у нього були.
Марк хапав їх і уважно оглядав.
— Вогненна Куля, Спалах, Душа, Слюда... — вимовив він. — Краплі, Граві. І ти мовчав увесь цей час?
— А навіщо це було потрібно?
Марк згріб артефакти в купу і підбіг до Горіха. Сівши на підлогу біля сталкера, він витягнув ніж і почав розрізати Слюду
на частини.
— Що ти робиш? — запитав Борланд. — З одного два? В дитинстві так мене мама цукерками пригощала. Розріже одну на
частини і говорить, ось тобі дещо. А я ще і радів, що замість однієї дали багато.
Марк поклав Граві між половинками Слюди, і обидва артефакти почали поволі сплавлятися в один.
— Правильно, — сказав Борланд. — Тепер залишилося тільки полити кетчупом.
— Якщо вміло користуватися властивостями артефактів, — вимовив Марк, дивлячись на веселкові переливи всієї конструкції. —
То ними можна врятувати життя людині. Саме це мав на увазі Сенатор.
— Ти що маєш намір робити?
— Маленьке хірургічне втручання.
Борланд дивився, як Марк кладе модифікований артефакт поряд з головою Горіха і приймається за нові.
— Я розм'якшу пошкоджені тканини навкруги рани, — збуджено сказав Марк, встромивши ніж в Краплі і залишивши так на короткий
час. — Потім витягну кулю. Якщо потрібним способом використовувати Вогненну Кулю, то Горіх протримається протягом операції.
Якщо у нього є інші шрами або рани, вони теж розкриються на якийсь час, і це може спричинити нові проблеми.
— Не знаю, — сказав Борланд. — Я не ношу з собою медичні картки команди.
— Мені б дуже допоміг Виверт, — сказав Марк. — У тебе його точно немає?
— Немає, — відповів Борланд і задумався. — Стривай. Виверт є у Горіха. Пам'ятаєш, як ми злама поклали? Ти своїм коралом
викликав аномалію, вона поглинула лапку злама і дала Горіху артефакт.
— Чого стоїш? Подивися в його рюкзаку!
Марк швидко обшукав кишені Горіха.
— Вже не треба, — сказав він, дивлячись на коричневі шорсткості Виверта. — Я знайшов. Він носив його з собою.
Борланд, озирнувшися на артефакт, кинув рюкзак поряд з Марком.
— Все одно його шмотки залишу тут, — пояснив він. — Раптом тобі ще щось знадобиться.
— Добре, — сказав Марк, витягуючи ніж з артефакта і дивлячись на виникнувше червоне свічення клинка.
— Чим я можу допомогти? — запитав Борланд.
— Нічим. Якщо будеш потрібен, я покличу.
Борланд неуважно кивнув, відходячи убік. Одна тільки думка про можливий порятунок Горіха підняла його настрій. Він вирішив
вийти назовні, ковтнути свіжого радіоактивного повітря. Без сумніву, це було краще, ніж застояне радіоактивне повітря.
Опинившись на сходах, що ведуть до кінотеатру, він озирнувся і одразу ж повернувся.
— У нас гості, — вимовив він, підхоплюючи «грім» і йдучи назад.
Марк швидко глянув на нього.
— Хто? — запитав він.
— Ти працюй, працюй, — заспокоїв його Борланд. — А я їм чаю приготую.
Знову вийшовши назовні, Борланд глибоко зітхнув. Життя здалося йому привабливішим і бажанішим, ніж завжди.
З півдня, по проспекту Леніна, до кінотеатру мчали полчища мутантів Зони. Їх були сотні, якщо не тисячі. Вони все ще були
досить далеко, але окремі особини знаходилися всього в декількох десятків метрів. В основному це були чорнобильські собаки і кабани. Борланд вже бачив морди і гострі ікла тварюк, що вискалилися. Трохи
позаду бігли злами і кровососи.
Клацання затвора — і перші кулі скосили найближчих собак. Борланд йшов назустріч їм, стріляючи короткими чергами. Перша
перезарядка відняла чотири секунди, друга — лише дві. Граната з підствольника розкидала собак першої хвилі, що залишилися після стрілянини.
Розставивши лапи, кровосос з гарчанням кинувся на Борланда. Той ухилився і ударив його черевиком по спотвореному вуху, зробивши
сальто убік. Приземлившись на обидві ноги, сталкер не дивлячись тріснув кровососа прикладом розвернувся і вистрілив двома одиночними в його голову.
Клешня поспівшого злама, полетіла на нього, і Борланд просто різко повалився назад, впавши на спину. Костюм пом'якшив
удар, клішня пролетіла над ним, відкинувши іншого кровососа убік. Борланд, не встаючи, розстріляв злама. Схопившись різким стрибком від спини, він знову змінив магазин.
— Марк! — крикнув він. — У мене здоров'я залишилося відсотків на шістдесят!
— Зараз, — пробурмотів Марк, дивлячись на червону від крові кулю. Схопивши частину артефакту Спалах, він просто засунув
її в рану Горіха і затиснув руками.
— П'ятдесят! — знову крикнув Борланд.
Сразу три кровососи перейшли в режим невидимості. Борланд закинув «грім» за спину. Позаду нього, не розбираючи дороги,
з диким ревом мчав кабан. Зробивши складний трюк, Борланд стрибнув йому на спину. Кабан протягнув його декілька метрів просто змівши всіх кровососів. Зіскочивши на землю, Борланд від душі штовхнув його ногою під зад, і кабан швидко сховався
вдалині.
Нові собаки бігли на нього, видаючи утробний рик. Борланд вихопив ніж, кинувся вперед, встромив його в голову стрибнувшого
на нього пса і перескочив через нього сам. Тут же висмикнувши клинок знову, він полоснув їм морду чергового пса.
Величезна чорнобильський собака помчала на нього.
— Сорок відсотків! — заволав Борланд.
Марк побачив, як артефакт розчинився у вогнепальній рані.
— Давай, повертайся! — завив він крізь зуби і ударив Горіха рукою в район серця. Горіх розплющив очі і спробував щось
сказати. Втягнувши в себе повітря, він видав нечленороздільний стогін.
— Ось так, — прошепотів Марк. — Прокидайся, сталкер.
Борланд відхилився убік, коли псевдособака, витягнувши лапи з гострими кігтями вперед, пролетів повз нього. Знову знявши
з плеча «грім», він випустив три кулі вслід мутанту.
Решта магазина пішла на найближчих собак. Мутанти знову наближалися, вже обережніше, але їх ставало все більше.
— Я знаю, що для вас благо, — пробурмотів Борланд, дозволяючи відстреляній обоймі впасти на землю і вставляючи на її
місце іншу, останню.
Злам і кровосос рвонулися до нього. Борланд прицілився. По двох цілях відразу він потрапити явно не міг. В його голові
промайнула думка, що він повинен вибрати, від чиїх лап йому належить померти. Вибір був не особливо привабливий.
В наступний момент з боку входу в кінотеатр загуркотіли постріли. Кровосос заревів, перестав бігти, його крок сповільнився
і мутант просто осів на асфальт. Злама відразу відкинуло убік.
Глянувши вліво, Борланд лише шумно зітхнув. На сходах біля входу, з «калашом» в руках, стояв Горіх. Енергія молодого сталкера,
здавалося, заповнювала собою все навколо. Він не виказував ніяких ознак минулого поранення і в однаково малому ступені був схожий на себе самого у минулому. Упевнений і жорсткий погляд хлопця, його поза, впевненість
рухів могли бути порівнянні хіба що з досвідом сталкерів-ветеранів. Трохи опустивши автомат він на коротку мить подивився на Борланда і знову втупився через приціл на монстрів Зони, що не чекали несподіваного опору.
Марк зі своєю ГП-37 стояв позаду і дещо вище нього, біля самих дверей. Покінчивши з кровососом, він вибірково відстрілював найбільш небезпечних тварюк Зони, що знаходилися у відносній близькості.
Борланд послав супротивникам черговий подарунок з підствольника. Був найкращий час для відступу. Розлучаючись
з останніми патронами вірного «грому», дарованого лідером «Долгу», він відходив до кінотеатру.
Страшенне завивання з боку електростанції примусило і людей, і мутантів завмерти на місці. Марк похолов, дивлячись
на хмари і небо, що потемніло, та змінилося. Через секунду природний колір неба повернувся, і земля здригнулася.
Поштовхи пройшли по всій Прип’яті. Втративши рівновагу, Борланд впав на землю. В одну мить усвідомлення власного положення
спливло на поверхню його свідомості. Він в епіцентрі Зони, оточений мутантами, без боєприпасів, а в реакторі, прямо зараз
відбувається біс його знає що. Швидше за все, черговий викид, в той час, як він лежить на холодному асфальті, на відкритій
місцевості.
Борланд розсміявся. Голосно і дзвінко.
Кровосос побіг на нього, неприродно розставивши лапи. В наступний момент він був збитий випадково проїжджаючим поруч
автобусом.
Лише через декілька секунд Борланд зрозумів, що трапилося. По обох сторонах від кінотеатру, в південному напрямку пропливла
м'яка енергетична хвиля. Її масштаби і відцентровий характер розповсюдження ясно говорили що джерело поля знаходиться позаду, далеко за кінотеатром, і охоплює величезну територію. Жовте свічення вкривало все, що
траплялося на його шляху, включаючи сталкерів і мутантів. Коли воно пройшло ділянку дороги перед кінотеатром в повітрі виник невеликий автобус Mercedes Benz, який із спантеличеним звуковим сигналом різко вильнув убік, збивши кровососа, і, завищавши
покришками при гальмуванні, зупинився за декілька метрів.
Вихлопи двигуна внутрішнього згоряння наповнили повітря.
Не вірячи своїм очам, Марк перестрибнув через всі сходинки разом і побіг до автобуса. Він не впустив гвинтівку лише тому
що вона висіла на ремені на його плечі. По дорозі він трохи не впав і втримався, лише схопившись руками за борт автобуса.
Марк забарабанив по дверях автобуса, як божевільний, і вони відкрилася із характерним звуком автоматичного механізму.
Перед Марком виникли три ведучі в салон сходинки. Товстий водій, тримаючи руку на важелі перемикання передач, подивився
на нього з переляком.
— Я що, збив вашого? — запитав він прокуреним голосом, дивлячись на людину в дивній формі і із зброєю.
Схопившись за поручень, Марк увійшов до салону. За винятком водія і екскурсовода, в автобусі було всього шість чоловік.
Одразу ж він побачив чарівну дівчину біля вікна. Вона його помітила в той же момент. Широко розкритими очима вона дивилася на неабияк змужнілого хлопця, якого бачила кілька годин тому. Він стояв в проході автобуса, з вкритим пилом лицем, з шумливим диханням, з опущеною гвинтівкою у руках, в комбінезоні «Волі» і божевільним поглядом.
— Марк, — вимовила вона із страхом і обожнюванням.
Сталкер рвонувся до неї, майже перестрибнувши через сидіння, і уклав в обійми.
— Що відбувається? — запитала Поліна. — Як ти тут опинився, і... І що це з тобою таке?
— Я поясню, — прошепотів Марк на найдорогоцінніше вушко в світі, і примружившися нічого не відчуваючи навколо. — Я все тобі поясню.
В салон зайшов Борланд.
— Служба Безпеки України! — гаркнув він і вручив розряджений «грім» приголомшеному екскурсоводу. Огледівши автобус,
він зупинив погляд на Марку і Поліні.
— Коли нас всіх пов'яжуть, — сказав він собі під ніс. — Я виклопочу для вас окрему камеру.
І Борланд помахав їм рукою.
— Встань, — велів він водію, що дивився на нього з жахом.
— Ми когось збили...
— Наш співробітник вже надав йому допомогу.
В підтвердження його словам прозвучала черга з автомата Горіха десь в декількох метрах позаду автобуса.
Пасажири позіскакували з місць.
— Що це? — запитала Поліна перелякано, відвернувши завіску. Морда сліпого пса, що стрибнув на автобус, на мить притиснулася
до скла, і дівчина вискнула.
Марк подивився вперед. Водія на своєму місці вже не було, він сидів поряд з екскурсоводом. Борланд бухнувся за кермо.
— Ну, поїхали, — сказав він із задоволенням, звично стиснувши рульове колесо і зрозумівши, як сильно він скучив за транспортом.
Хоча і не зовсім такому. Перемкнувши передачу, він зрушив автобус з місця.
Горіх на ходу встрибнув всередину, на прощання вистріливши в мутантів ще кілька разів. Перемиканням тумблера Борланд
закрив двері і набрав швидкість.
Коли рев Моноліту пролунав знову, основна хвиля монстрів нарешті дісталася до кінотеатру. Вибравши автобус як мішень,
знов втілені мешканці Моноліту кинулися за ним. Але маленький туристичний автобус не був єдиним об'єктом, який рухався. Все місто прийшло в рух. Серія підземних поштовхів
знову стрясла Прип’ять. Проїхавши вулицею Курчатова, Борланд звернув на Лазарєва і автобус помчав по прямій. Величезна будівля з гербом колишньої держави погойднулася, небезпечно нависнувши над автобусом. Герб впав з даху, і
Борланд, вивернувши перед його обламками, здивувався його розмірам. Зігнутий торговий центр по правому борту просто обрушився
на його очах.
Борланд додав швидкості і об'їхав щойно народжену перед ним Електру. Зона нарешті добралася сюди, простягаючи
невидимі щупальця по всій території, яку недавно беріг в собі Заслін. Орава тварюк переслідувала автобус: собаки і кровососи переміщалися довгими стрибками, а злами перелітали на своїх величезних клішнях.
Було очевидно, що вислизнути від гонитви не вдасться.
— Що ти робитимеш? — запитав Горіх, падаючи в крісло праворуч від Борланда.
— Йти потрібно, — відповів Борланд, люто крутивши бубликом.
— Куди?
— Із Зони. Проїдемо трохи вперед і праворуч.
Поліна дивилася на Марка.
— Що відбувається? — запитала вона перелякано. — Марк, поясни, що відбувається?
Сталкер лише крутив головою, не знаходячи ніяких слів, і просто притиснув Поліну до своїх грудей,
дивлячись у вікно на місто, що руйнувалося. Борланд тим часом проїхав поворот на Набережну, наближаючись до вулиці Спортивної
завертаючої ліворуч. Так можна було виїхати з міста. Коли він зменшив швидкість, готуючись повернути, величезна ділянка
дороги провалилася, відчого автобус трохи не в'їхав до ями, що утворилася.
З прокляттями Борланд повернув в іншу сторону і автобус помчав по Гідропроектовській.
— Нам туди? — запитав Горіх.
— Ні, але вже повернули. Дістанемося до села, там буде видно.
Марк притиснувся підборіддям до голови Поліни, смачно пахнучої шампунем. Ораву монстрів не було видно, вона залишилася
позаду праворуч. Обернувшись, Марк побачив щось, від чого у нього завмерло серце.
Величезна чорна химера мчала гігантськими стрибками за автобусом. Голова її знаходилася на одному і тому ж рівні, як у
всіх великих хижаків під час пересування. Марку здавалося, що він бачить її очі виблискуючі від близькості розправи за смерть власних дітей. Дихання Зони все ж таки наздогнало його.
Марк спробував щось сказати, але знову не знайшов слів. Він спробував крикнути, щоб застерегти Борланда, попросити його
їхати швидше, але так нічого і не вимовив. Він вже знаходився не в тому положенні, щоб указувати іншим більш знаючим людям, що їм робити. Марк завмер, дивлячись на химеру, яка дісталася до автобуса і вдарила його головою.
Машину струсонуло. Борланд трохи не випустив кермо.
— Якого біса? — запитав він, подивився в дзеркало заднього вигляду і все зрозумів.
Автобус знову набрав швидкість, коли химера стрибнула йому на дах. Всі вісімнадцять вікон лопнули, закидавши скалками
салон, і просів в центрі дах. Крики туристів змішалися з влетівшим вітром і завиванням Моноліту. Химера не втрималась на горі і зістрибнула. Лиснюча фігура промайнула збоку від Марка, гучне гарчання донеслося до нього крізь
розбите вікно. Він лише струсив рештки скла з волосся Поліни притиснувши дівчину ще міцніше і не даючи їй побачити нічого з того безумства що творилося навколо.
Від поштовху автобус занесло управо. Щоб уникнути зіткнення з придорожнім стовпом, Борланд помчав крізь кущі. Проломивши
замкнуті на ланцюг металеві грати, автобус виїхав на стадіон Прип’яті.
Заревівши мотором, машина помчала по біговій доріжці стадіону.
— Розвернемося тут! — прокричав Борланд Горіху. — І поїдемо назад!
Після повороту Борланд трохи зменшив ходу і поглянув вперед.
— А, щоб тебе, — вимовив він і втопив педаль газу.
Прямо по курсу виднілася дивна блакитна пляма, що за конституцією нагадувала Заслін. Вона знаходилася в трьох-чотирьох
метрах над доріжкою. Борланд в думках прикинув — не пройдемо. Аномалія, або щось ще, але пляма зачепить автобус.
Він притиснувся до стіни, зірвавши дзеркало заднього вигляду і викресуючи іскри. З верхніх рядів, до центру стадіону, стали
стрибати чорнобильські собаки. Очевидно, монстри дісталися до комплексу по прямій, крізь чагарники. Гальмуючи свій рух на
місці собаки розверталися і бігли до автобуса з усіх боків.
Борланд передавив не менше десятка, перш ніж нові собаки сталі стрибати йому на дах. Деякі зісковзували на лівий борт,
і автобус одразу ж розмазував їх по стінці. Прямо по курсу злам зістрибнув зверху зліва, поволі приземляючись на клішні, як на парашуті. Він обернувся обличчям до автобуса, і Борланд збив його. Відірвана кінцівка
ударилася об дах, підстрибнула в повітрі і відкотилася до центру стадіону.
По правому борту виникли гострі кігті, і морда кровососа показалася у віконному отворі, розкривши у всі сторони щупальця.
Сидячий навпроти Марк, вихопив однією рукою «фору» і одним пострілом примусив кровососа відпустити автобус.
Горіх підхопив автомат, обернувся, оцінюючи ситуацію, і висунувся з вікна. Пострілами він почав збивати всіх мутантів,
що причепилися до автобуса. Сонце, що знаходилося прямо по курсу, заходило за горизонт, востаннє обдаровуючи сталкерів приємним світлом. Блакитна пляма красиво виблиснула в світлі заходу. Борланду здалося, що він
щось бачить на іншій стороні плями, але перевіряти деталі йому не хотілося. Він знову кинув машину ліворуч і розминувся з плямою на декілька сантиметрів.
Перевівши дихання, Борланд приготувався повернутися на дорогу тим же шляхом, яким він потрапив на стадіон. Виникша на шляху
химера красномовно показувала, що це буде не так просто.
Борланд вдарив по гальмах. Понизивши швидкість в два рази, він проїхав по зарослій землі майже через центр стадіону,
відчого автобус постійно трясло, і знову виявився на доріжці.
— Друге коло? — запитав Горіх.
— Якщо ця тварюка не відчепиться, то не останній, — відповів Борланд.
Марк у відчаї подивився на химеру, ніжно поцілував Поліни і прошепотів:
— Я зараз повернуся.
Вставши з місця, він, тримаючись за бічні ручки на сидіннях, дістався до Борланда.
— Вона не дасть нам піти, — крикнув він. — Я повинен вас покинути!
— Ага, — озвався Борланд, готуючись до повороту. — Зараз, тільки зупинюся і двері відкрию. Ти зовсім з ґлузду з’їхав?
Горіх подивився на Марка.
— А він має рацію, — сказав він, звертаючись до Борланда.
Марк подивився вперед, жмурячись від вітру що бив в обличчя. блакитна пляма все ще висіла на місці. Розуміючи, що у нього
немає доказів, окрім передчуття, Марк прокричав:
— Мені потрібно туди! Разом з Поліною! Тільки так химера відстане від вас!
— Під час руху розмовляти з водієм забороняється! — відповів Борланд. — Сядь на місце і заткнися!
Марк озирнувся, зупинивши погляд на Поліні. Дівчина дивилася на нього, боячись побачити що-небудь ще. Поклавши Борланду
руку на плече і коротко стиснувши, Марк пішов назад.
Борланд важко зітхнув.
— Ну як знаєш, — пробурмотів він так, що його ніхто не почув.
Горіх встав і попрямував до Марка.
— Вставай, сонечко, — сказав Марк Поліні. Через гамір вона не почула його, але зрозуміла. Дівчина піднялася з місця.
— Нам потрібно вгору, — сказав Марк. — Будь ласка, просто послухай мене.
Поліна кивнула, закусивши губу. По її щоці скотилася сльоза. Марк узяв її за плечі, повернув і вони разом стали
на сидіння.
Збивши ногою залишки скла, Марк швидко вибрався через вікно на погнутий дах. Завдяки поручням це виявилося неважко. Химера
знову помчала до автобуса, і Марк швидко впав на дах, протягуючи руки у вікно. Горіх підсадив Поліну і загальними зусиллями вони підняли дівчину вгору. Наприкінці Горіх потиснув руку Марка, в думках
бажаючи йому всього найкращого, потім повернувся до свого місця.
— Ну що? — запитав Борланд.
— Вперед, — відповів Горіх.
Химера вискочила на доріжку перед ними і помчала вперед.
— Невже? — вимовив Борланд, збільшуючи швидкість.
Хижачка Зони стрибнула, пролетівши перед автобусом. Марк схопив Поліну і обидва впали на дах. Вони неодмінно повалилися
б на тверде покриття стадіону, якби кілька хвилин тому химера не прогнула дах утворивши в її центрі щось подібне до острівця безпеки.
Блакитна пляма була прямо перед ними. Марк встав, піднімаючи Поліну за собою. Він не міг пояснити, чому, але він знав
точно, що це не аномалія.
— Тримайся міцніше! — крикнув він. Вітер майже повністю відніс його слова убік.
Порівнявшись із плямою, автобус знову вильнув праворуч. Марк, стискаючи дівчину в обіймах, стрибнув вперед. Через секунду
димчаста пляма зникла разом з Марком і Поліною.
Автобус, зім'явши собак, що залишилися, виїхав із стадіону на дорогу. Шлях був вільний. Борланд, доїжджаючи до перехрестя,
в шоці подивився на прірву, що розкинулася. Вулиці Лазарєва більше не існувало. Прип’ять частково занурилася в невидиму безодню
і у Борланда не було ніякого бажання заглядати за її край.
Повернувши ліворуч, він промчав автобус прямо через кущі і поля. Залишався єдиний шлях — на південний схід, у пошуках будь-якої
дороги на захід, яка ще збереглася, і могла вивести їх за межі Зони. Про реакцію військових на Бар'єрі він вважав за краще не думати. Моноліт гудів так голосно, що глушив шум двигуна. Автобус перетнув вулицю Набережну і в'їхав в парк атракціонів. Тут і
там з-під землі здіймалися величезні, до сотні метрів у висоту, груди землі. Коли автобус проїздив повз оглядове колесо, жахлива сила зірвала опору і три кабінки, які полетіли у всі боки на декілька кварталів.
Борланд на максимальній швидкості домчав до Палацу Культури. Колесо огляду мчало за автобусом в горизонтальному положенні,
немов кинута паралельно землі монета. Врізавшися в Палац під акомпонемент криків пасажирів викривлене колесо підскочило вгору і поховало під собою будівлю кінотеатру.
Автобус повернувся до початкової точки. Цього разу Борланд узяв протилежний напрям. Автобус котився по вулиці Курчатова,
перейшовшів в Огнєва, а після повороту на південний захід і ця вулиця трансформувалася в проспект Ентузіастів. Місто остаточно рушилося під рев Моноліту, будівлі поволі осідали на місці або падали набік, телеграфні стовпи виверталися,
двічі трохи не зачепивши автобус. Пробивши шлагбаум КПП, Борланд вирвався на трасу, яка вела за межі міста.
Широка стіна Бар'єру з'явилася на горизонті. Борланд затремтів, коли роздивився фігури людей і автоматичні турелі, що
розвертаються в його бік. Він почав безперервно сигналити, іноді відпускаючи клаксон і знову вдавлюючи. Горіх втиснувся в крісло, схопившись за поручень. Турелі остаточно націлились на автобус.
— Ні, ні, не потрібно, — прошепотів Борланд. — не стріляйте.
Кулеметний вогонь з чотирьох установок не був чутний через приголомшуючий гуркіт, і проявив себе лише характерними спалахами.
Кулі пролітали з боків від автобуса, змітаючи переслідуючих його сліпих собак, яких Борланд не помітив. Він з неймовірним полегшенням видихнув, і одразу помітив праворуч якийсь рух.
З півночі рухалась напівпрозора маса, яка була схожа на цунамі. Хвиля Викиду, найстрашнішого по концентрації люті Моноліту,
поглинала залишки міста. Борланд на повній швидкості зніс укріплення блокпоста, відчого автобус встав на два колеса.
Хвиля промайнула в двадцяти метрах позаду. Пройшовши всю територію вже не існуючого Заслону, вона стихла разом з Монолітом.
Місто просто згасло, немов лампа, що перегоріла, залишивши на мить величезний чорний простір. Потім пролунав гучний виляск, і Прип’ять зразка 2006 року знову з'явилася, ціла і неушкоджена. Будинки знову підносилися на
колишньому місці, вулиці пролягали в тому ж напрямі, самотнє колесо огляду залишилося стояти вічним пам'ятником минулих часів.
Залишивши на асфальті чорні сліди від шин, зкорчений автобус з димлячим мотором зупинився на території військового табору.

Content

Недоруб Сергій Пісочний Годинник