Ірен Роздобудько

Все, що я хотіла сьогодні…

В мені немає нічого видатного. Нічого з того, через що на мене можна було б звернути увагу в натовпі. На цьому варто зауважити перед тим, як я розповім про цей день.

Моє ім'я нічого не скаже тому, хто потім шукатиме аналогів, скажімо, в мережі Інтернет. Хоча моїх тезок в цих анналах — безліч. Я — лише одна з них. Мене звуть Мирослава, Славка. Прізвище — Малько. Тобто — М. М.

І оце М. М. з'явилося на світ двадцять сім років тому, у двадцять два — вийшло заміж, оселилося в одному з районів столиці й почало функціонувати в житті, як тисячі або мільйони схожих на М. М. до тієї миті, як теплим осіннім днем вийшло на поріг обласної лікарні. Власне, це трапилося сьогодні…

8 годин 00 хвилин

…я вийшла на поріг обласної лікарні й поглянула в небо.

Воно було рівне і гладеньке, мов полотно, — без жодної хмаринки, і рваними клаптями лежало в калюжах, як штукатурка, що осипалася зі стелі.

Відверто кажучи, я ніколи не вживала таких метафор, і сама здивувалася тому, що подумала саме так. А ще подумала, що там, нагорі, за цією рівною білою стелею, є ще один поверх, на якому мешкають бешкетні малі янголи — вони танцюють, і з неба сиплеться блакитна штукатурка.

Потім я подумала, що сьогодні надто тепло як для початку осені — такої осені я не пам'ятаю за все своє життя. Так було хіба що в дитинстві, коли тепла осінь тривала до кінця жовтня і ми ходили по килиму жовтого листя, шукаючи найбільші — з рожевими судинами та коричневими перетинками, — і фантазували, що це — листи, які нам пишуть дерева. І читали їх, мов хіроманти долоню, вгадуючи свою долю за цими переплетіннями судин.

Я завжди бачила на таких листках свої незвичайні пригоди, мандри, далекі країни. Зберігала ці послання в книжках і дуже шкодувала, коли згодом вони розсипалися в моїх руках, перетворюючись на порох.

Потім я подумала, що… ця осінь… що ця осінь…

І не хотіла домірковувати до кінця, бо продовжувати цю думку було нестерпно.

Я витягла з кишені довідку, яку отримала у віконці реєстратури, і подумала, що Вадим (це мій чоловік) сварив би мене за таку недбалість: хіба можна ось так розвернутись і піти?! Треба було сісти в чергу і все з'ясувати. Але я ненавиджу сидіти в чергах. Тим більше коли маєш такий папірець, на якому все написано.

Певно, він розпитуватиме, чому я цього не зробила, як можна бути такою недбалою…

Я зітхнула і, тримаючи довідку в руці, мов білий прапорець своєї капітуляції, повернулася до холу лікарні.

Зранку там юрмилося багато народу — і біля віконця реєстратури, і біля ліфтів.

Мені стало нудно. І взагалі, штовхатися в черзі на прийом до того, хто розчерком пера зіпсував мій настрій, здалося досить безглуздим.

Коли я здавала аналізи, мене добряче намучили, і повертатися до того кабінету не було ніякого бажання. Повертатися, сідати і з надією заглядати у вічі, бачити, як ворушаться губи лікарки, — і нічого при цьому не розуміти!

Тому я пішла довгим світло-зеленим коридором — просто так, аби йти. Назустріч мені — лікарі та медсестри: групами — з вранішньої «літучки» — чи поодинці — із пластиковими контейнерами для пробірок. У пробірках коливалася густа, майже чорна кров… Певно, ось така частина мене також зберігається в контейнері, стоїть тихо разом з іншими. Не тече, не рухається, а лише констатує стан мого організму. Назад ці два-три куби вже не повернути. Це вже не я. І водночас — це я. Моя законсервована інформація, мій таємний код.

Я колись вичитала дивовижний факт, щоправда, він стосувався іншої рідини — вина: коли на лозі визріває виноград, вино, зроблене з нього і заховане в погребах, починає «грати». Вичавлені, переброджені, заховані в пляшки часточки того, що було живою ягодою, ще зберігають пам'ять про те, як сонце щодня розпирало їхні боки і як вони наливалися життям. Вино на короткий час здатне відчути себе частиною цілого живого виноградника перед тим, як пляшки припадуть пилом часу або потраплять на чийсь стіл.

Моя пробірка, певно, так само нуртує зараз! Тому що я хвилювалась.

…Дійшовши до сходів, я нарешті помітила молоду лікарку, яка нічого не несла в руках і не дуже квапилася.

— Вибачте, будь ласка… — сказала я.

Лікарка (чи то була медсестра?) зупинилася. Вона була моєю ровесницею. З-під накрохмаленого ковпачка у неї виглядали світлі локони. Вона кинула швидкий погляд на мій білий плащ і кросівки — деякі жінки завжди мають оглянути одна одну перед тим, як вирішити, чи варто зупинятися.

— Я вас слухаю… — сказала вона.

Я помахала перед нею довідкою.

— Ви б не могли мені трохи допомогти? — почала я. — Це справа не моя, але дуже важлива… Це — довідка моєї близької подруги. Вона здавала аналізи і сьогодні попросила забрати результати…

— А чого вона сама не прийшла? — запитала дівчина, не кваплячись брати в мене з рук білий прапорець.

— Ну… Ми домовилися, що це зроблю я. Тобто я перша маю знати, що з нею, і потім переповісти своїми словами. Моя подруга дуже вразлива…

— То підіть до лікаря!

— Звісно… Але це має зробити вона.

— А чого ж ви хочете від мене? — Дівчина вже почала нервуватися.

— Я вас дуже прошу… Можливо, у вас є найближчі подруги і ви знаєте, як-то воно… Одне слово, ви могли б подивитися — ну, так, стороннім оком, і сказати, що це за?… Розумієте, я маю їй щось сказати…

— Гм-м… Давайте… — Вона взяла довідку і втупилась у неї.

Кілька хвилин ми мовчали, потім дівчина поглянула на мене.

— Погано… — сказала вона. — Дуже погано. Я вам не заздрю. Порадьте їй самій про все дізнатись і не лізьте в цю справу. Є лікар. Він знає, як про це говорити… Більшого сказати не можу. Не маю права.

— Але ви можете хоча б сказати — скільки їй залишилось?! Я маю це знати. Це дуже дорога для мене людина. Прошу!

Дівчина ще раз втупилась у довідку і зітхнула:

— Приблизно місяць. Можливо, пару тижнів… Гадаю, не допоможе навіть «хімія» — справа зайшла надто далеко… Співчуваю вашій подрузі… Вона молода?

— Молода… — відповіла я, подякувала і пішла геть.

Знову на вихід…

8 годин 15 хвилин

…знову на вихід…

На те шалене осіннє сонце із блакитними калюжами на землі.

Узагалі, я дуже люблю (ой, можливо, вже краще казати: любила?) пореготати.

Я могла реготати над будь-чим. Зокрема — над собою.

Гадаю, я так сама себе «засміяла», що, певно, через це і розвалюється моє життя із Вадимом. Щоправда, поки що він про це не здогадується — просто нічого, що стосується мене, не сприймає всерйоз. Я до цього звикла.

Намагаюся не турбувати його своїми фантазіями чи бажаннями. Знаю, що вони завжди розбиваються об скелю його розумних заперечень, логічних доказів, тонуть у хвилястих графіках, які він часом любить вимальовувати, аби довести мені мою цілковиту бездарність щодо реального життя.

Тому я зупинилася на порозі лікарні та думала, що зараз іти додому категорично не хочеться.

Треба все перетравити на самоті, поки зможу зайти до хати, весело розмахуючи цим білим прапорцем, і вимовити крізь регіт якусь фразу на кшталт: «Ну от, нарешті зовсім скоро ти зможеш цілком легально бігати до Лєнки із третього під'їзду!»

Але поки я зможу вчинити саме так, треба подумати…

Подумати про те, що сьогодні надто яскраве сонце, надто спокуслива осінь і на мені — новий білий плащ, в якому досить спекотно.

Ні, не так.

Що за банальщина в таку врочисту мить?!

Я обережно поставила ногу в блакитну калюжу, ніби вже ступила на небо, — і поверхня задрижала під нею, вкрилася дрібним золотим тремтінням, мов я наступила на невідому живу субстанцію.

Цікаво, чи стану я такою субстанцією… після? Адже ми вчили закон колообігу в природі: ніщо не стає нічим, вода випаровується із землі, повертається на небо, стає хмарою, з хмари ллється дощ… Одне слово, у мудрої природи все до ладу.

Ну добре, я випаруюсь, піднімуся нагору, побачу, що там є — за блакитною стелею, де танцюють янголи, потім упаду дощем — можливо, ось у таку калюжу, — потім стану квіткою, травою чи деревом.

Непогана перспектива.

І навіть дуже добра. Але…

Але! Так, я поки що була такою собі М. М., яких багато в телефонних довідниках. Всі ці М. М. ходять до школи, до інститутів, виходять заміж, їздять на відпочинок до моря чи лісу, платять за квартиру, готують борщ чи вареники, збирають гроші на італійське взуття чи автомобіль, часом кокетують із незнайомцями, п'ють каву, балакають по телефону з подругами, просуваються службовими сходинками, клеять шпалери, нарощують нігті, роблять модні зачіски і таке інше. Потім вони плетуть светри і дивляться серіали, збирають фотоальбоми чи диски з фотографіями, на котрих зафіксоване все це — все, що називається їхнім життям. Але…

Але! Якщо припустити, що кожне М. М. (чи будь-яка інша абревіатура) — жива істота, що рухається, дихає і щохвилинно несподіваним, незбагненним чином може припинити своє існування, — чи справедливо те, що ми завжди вчиняємо так, як треба, і зрідка (навіть — ніколи!) — так, як нам хочеться?!

Звісно, є такі щасливці, що чхають на все і можуть пройтися вулицею на руках. Але їх мало. У більшості — це такі, як я. Абревіатура.

І вони про це не думають — просто… Їздять на відпочинок до моря чи лісу — платять за квартиру — готують борщ чи вареники — збирають гроші на італійське взуття чи автомобіль — кокетують із незнайомцями — п'ють каву — балакають по телефону з подругами…

І таке інше.

Доки не трапляється ось така (чи подібна) халепа. І тоді ти думаєш про колообіг, про живий сік, що лише одну мить — перед тим як стати оцтом, а потім — алкоголем — рветься назовні з закоркованих пляшок…

— Дівчино, ви стоїте в калюжі… - почулося мені.

Я подякувала і трохи відступила.

Я розсердилася, що мені не дали додумати цю важливу думку.

Я боялася, що втрачу її прямо тут, у цій калюжі.

Адже я не звикла думати про такі речі. Дивно, але думка не зникла…

8 годин 20 хвилин

…не зникла…

Абревіатура! Я була абревіатурою.

Звісно, на плиті, яку замовить Вадим, напишуть щось гарне. Але що насправді відбулося за ці двадцять сім?! Народилась — вчилася — працювала — одружилась…

Щоправда, багато реготала з себе.

І одного разу злетіла на парашуті над морем в Криму за 25 гривень.

Невже більше нічого не було? Лише стримані бажання. Причому — досить помірковані. Адже я не мріяла стати Мерлін Монро чи Жаком Івом Кусто!

Але навіть помірковані бажання я весь час стримувала, бо вважала себе добре вихованою, бо хотіла прожити гідне життя за класичною схемою «хорошої дівчинки», яка згодом стане гарною дружиною, правильною матусею і милою бабцею.

Слухайте, люди! Це ж знущання!

— Що ви сказали?

— Ой, вибачте… Це я так, сама із собою…

— Лікуватися треба…

— Так. Певно, що треба… — промимрила я якомусь дядькові й рушила з місця. Адже стояла у дворі лікарні ось уже з півгодини.

М-м-м… На чому ми зупинилися? Ага. Це ж знущання — ось така схема!

Вона має досить нормальний і привабливий вигляд, коли тобі нічого не загрожує. Коли твій час іще не вичерпано, а попереду, можливо, на тебе очікують зміни та пригоди, що ти їх бачиш уві сні або про них читаєш у книжках. А я?

Я поглянула на себе у віконце авто, повз яке проходила: чи не взялося моє обличчя патиною неминучості? Але на мене поглянуло трохи викривлене у склі, але досить привабливе — звичайною привабливістю звичайної молодої жінки — лице, обрамлене світлим волоссям, зібраним у високий «кінський хвіст».

На носі — окуляри.

Нудне обличчя!

Я — риба. В мені все нудно. Досі я жила в акваріумі. Так, так…

І що тепер?

Мене аж пересмикнуло від відкриття: тепер я можу дозволити собі абсолютно все! Тому що в мене немає часу. На здоровий глузд. На міркування. На виваженість.

А якщо це так…

8 годин 25 хвилин

…а якщо це так (я вже вийшла за браму лікарні та знову зупинилася, дивлячись на дорогу, що розходилася від брами на три боки) — мушу зробити щось таке… щось таке… На повну котушку!

Хоча б один раз.

Один і останній.

Від цієї думки мене знову пересмикнуло, а серце затріпотіло так, ніби у мене під плащем на грудях заворушився вкрадений білий голуб. Я аж притисла його рукою.

Переді мною, мов перед казковим лицарем, лежали три дороги. Перша вела до тролейбусної зупинки, звідки я й прийшла сюди годину тому. Друга була широкою алеєю, що десь далеко переходила в паркову лісосмугу. Третя закільцьовувалась майданчиком із кіосками і генделиками місцевого районного ринку.

Звісно, мені треба йти першою дорогою. І якомога швидше, адже тролейбус іще стояв на зупинці і я могла встигнути влізти в нього. Але я стояла і міркувала про те, чого в моєму житті бракувало — такого, що вимагало б негайного здійснення. От просто тут, не сходячи з місця.

Я майже фізично відчула, як нещасні молекули двох кубів моєї крові шалено завирували у пробірці — десь там, на третьому поверсі, в лабораторії лікарні, в якому-небудь глухому боксі для збереження аналізів. Ці два куби, яким випала доля засвідчити мій життєвий крах, були ще живі та кликали до бою!

Але що міг означати цей вираз — «на всю котушку»? Що?

В дитинстві — та навіть в юності — мені не дозволяли купувати у тіток на вулиці пиріжки з рисом. Це в нашій родині вважалося поганим тоном.

Пам'ятаю, як мені шалено кортіло зробити це хоч колись. Але я ніколи цього не робила, навіть тоді, коли батьки вже не стежили за моєю поведінкою і я мала власні гроші.

Але це табу лишилося на все життя. За ним потяглися й інші. Наприклад, спідниця має прикривати коліна — так хотіла бабуся. Не можна запізнюватися, не можна позіхати, не можна їсти руками, не можна цілуватися з хлопцем у перший вечір знайомства, не можна голосно реготати, не можна випивати (хіба що трохи і лише доброго червоного вина), не можна палити… Це перше, що спало на думку.

Таких «не можна» було не менше сотні. В принципі, я була з усім цим цілком згодна. Бо все це було правильно. Неправильним був лише цей клаптик паперу, який мені видали в лікарні.

А якщо це так, то… то на біса мені ця правильність?

Що вона дала мені? Що я маю з того, чим би могла пишатися?

Або ні, не так: що вона дала мені такого, про що я можу згадати із задоволенням — особистим задоволенням?

Чи здійснила я хоча б одну зі своїх мрій? Ой, подумала я, а чи були вони в мене взагалі?

Ну от, я все своє свідоме життя мріяла про… лінзи. Уявіть собі: про звичайні лінзи, аби не ходити в окулярах, через які в школі, в початкових класах, мене дражнили.

Коли я сказала про це Вадику, він засміявся: мовляв, це зайві витрати і купа незручностей. І взагалі, «кому ти хочеш сподобатись?!»

Тепер мені ці лінзи дійсно ні до чого…

Тобто навіть якщо я зараз куплю їх і поставлю — чи буде це тим, що називається «на всю котушку»?

Господи, як же смішно!

Останнє прохання засудженого до страти: з'їсти біфштекс і випити кави!

Я поглянула вперед, шукаючи якоїсь підказки.

8 годин 40 хвилин

…поглянула вперед…

Там, під велетенською парасолею, розташувався генделик.

Він уже працював.

Десяток пластмасових столиків і таких самих крісел… За деякими вже сиділи відвідувачі. Буфетниця ходила поміж них і протирала подряпані поверхні брудною ганчіркою.

Такі місця я завжди обходжу десятою дорогою, з презирством кидаючи погляд на завсідників. Коли моїй племінниці виповнилося три роки, гуляючи із нею, я завжди показувала на все це пальцем і промовляла: «Бачиш: дядечки палять і п'ють. Це погано…»

Колись так само моя мати тицяла пальцем в студентів, що їли на вулиці пиріжки з рисом: «Їсти на вулиці — негарно і шкідливо для шлунка!»

Я ніколи не сиділа в таких генделиках і ніколи не палила, подумала я. А якщо саме це і є «на всю котушку»? Зробити те, чого ніколи не робив? І почати з будь-чого, з найменшого — може, далі само піде?

Скрутити в собі всі табу, всі заборони і викинути геть. Це найшвидше, що я могла б зробити саме зараз — просто тут, за брамою лікарні, на роздоріжжі, посеред чудового осіннього ранку.

Інших варіантів я поки що не бачила.

Я зважилась і попрямувала вперед, до генделика під парасолькою.

Буфетниця вже зайшла досередини ятки і причаїлася, мов павучиха. На склі перед віконцем висів перелік її послуг: кава «еспрессо», «кава-мокко», «капучино», гарячі бутерброди і таке інше. Все це, звісно, в пластиковому посуді. Жінка з неабияким подивом оглянула мене. Певно, я не входила в число її постійних відвідувачів.

— Еспрессо… — сказала я. — І… і пачку… м-м-м… «Кемел» та запальничку.

Останні слова ледь виповзли з моїх вуст.

Стоячи біля ятки в очікуванні замовленого, почула, як хлопці за дальнім столиком щось сказали про мій білий плащ…

Буфетниця висунула з вікна руку зі склянкою — в ній коливалась прозора коричнювата рідина — і кинула на прилавок пачку сигарет і запальничку.

— Дякую.

Я взяла свій скарб — власне, таке я вперше тримала в руках! — і попрямувала до столу із сірими напівкруглими візерунками, що залишилися від брудної ганчірки.

Сіла.

Поклала ногу на ногу… («Вульгарна поза!» — колись сказав Вадим.)

Я б не хотіла, аби про мене подумали, що я вже зовсім «синя панчоха» чи народилася в позаминулому сторіччі, але в мені завжди жили слухняність і страх.

Я чесно боролася з цим! І часто мала такий вигляд, як усі.

Одного разу навіть завела зошит, до якого старанно записувала лайки та їхнє значення, що ними так вправно оперували мої шкільні подруги — і мали при цьому шалений успіх! Носила короткі спідниці, прогулювала уроки…

Але, чорт забирай, слухняність і страх (не виправдали сподівань) жили в мені, як занози.

…Я подумала, що зробити найперше: ковтнути з огидного пластику чи підпалити сигарету? Вирішила зробити ковток.

Смак виявився ніяким…

8 годин 45 хвилин

…смак виявився ніяким.

Зовсім ніяким.

Я подумала, що відтепер смак усього, що належить з'їсти чи випити за ці два тижні — навіть якщо це буде моє улюблене тістечко-безе з вишенькою посередині, - буде таким самим, іншим, тобто — ніяким. І такими самими — ніякими! — стануть інші почуття чи поняття: гнів, страх, любов, розпач, цікавість, сміх… Усе втратить сенс.

Я знову подумала про те, що тепер мені можна все! І мені закортіло розреготатися. Це ж треба! Яка іронія долі. Тепер, коли нічого вже не потрібно, — можна все!

Саме тепер, коли я зрозуміла, що, власне, в моєму житті багато чого не було. Ну, от хоча б — сигарет.

Я покрутила жовту пачку із намальованим на ній верблюдом (ох… верблюдів я теж ніколи не бачила, хоча ми ось уже другий рік збираємося відвідати Єгипет) — і на мить відчула цікавість до чогось незвіданого.

Але вона швидко минулася. Я клацнула запальничкою. З неї вистрибнув хисткий блакитний вогник і весело заколивався перед очима. («Ну-ну…» — почула я голос Вадима і навіть озирнулася…)

Я ніколи не скакала на коні.

Ніколи не спускалася під воду.

Не ходила в гори.

Не була в Парижі.

Власне, взагалі ніде не була…

Звісно, про це вже не може бути й мови. Але ж має бути щось іще, більш реальне, ніж ця пачка цигарок?

Я закашлялась.

Халепа! Хлопці за столиком засміялися. Певно, вони сміялися з якогось свого жарту, але мені здалося, що вони глузували з мене.

Ну й дурепа, подумала я: нога на ногу, кава з пластикового стаканчика й цигарка — і я вже вважаю себе найбільшою грішницею. Майже героїнею: мовляв, отримую від життя «на всю котушку»! Ні, це, напевно, не входить у таке поняття.

У мене нічого не вийде, подумала я. Можу, звісно, замовити в такий же стакан гидотної дешевої горілки. А потім усе одно доведеться плентатися на тролейбусну зупинку…

Відчула, як у мені починає визрівати злість. Небо було надто яскравим, зелень — надто зеленою. Все надто живе. І все різало око.

Ну от, я порушила табу, отримала задоволення: посиділа в запльованому генделику, викурила пів смердючої сигарети, встромила носа в нудотний пластик із коричневою рідиною під назвою «еспрессо».

Це — все!

Інші тисячі варіантів нехай лишаються невикористаними.

Разом із Парижем і єгипетськими верблюдами. Треба йти додому, зателефонувати на роботу, попередити, що сьогодні не прийду, замочити прання і поговорити з Вадимом про те, що…

8 годин 50 хвилин

…про те, що…

— Сумуєш?

— Що?…

Звідки він узявся? Хлопець у картатій сорочці навипуск стояв перед моїм столиком, тримаючись за спинку стільця рукою в обрізаній до пальців шкіряній рукавичці.

— Нічо… — сказав він. — Тут вільно?

Я відразу ж хотіла встати і піти.

Адже ніколи не розмовляю з незнайомцями.

Точніше — з ось такими нахабними молодиками, від яких можна чекати чого завгодно. Я була певна, що він — з тої компанії, що сиділа за столиком зліва і спостерігала за мною. Відрядили його сюди. Але навіщо? Просити грошей? Чи, може, вони сприйняли мене за яку-не-будь?…

Я вже хотіла задерти носа, дати відсіч і якнайшвидше втекти на свою зупинку, до всього звичного, рідного і зрозумілого. Тобто заховати ніс у куленепробивний панцир.

Ще день тому я б так і зробила…

— Вільно, — сказала я. — А ти чому пішов від своїх? Нудно?

— Ні, - відповів він. — Просто я за тобою спостерігав…

- І що? — Я поправила окуляри і щільніше затягнула під гумкою «кінський хвіст», розділивши його навпіл і смикнувши в різні боки.

- І подумав, що я тебе десь бачив. Ти в кіно не знімаєшся?

— А в тебе немає дотепнішого способу знайомства? Ні. Не знімаюсь.

— А що я такого сказав? Ти схожа на одну тьолку… Забув, як кіно називається… Щось про школу… Так там була така сама білявка в окулярах. З хвостом.

— Між іншим, я закінчила школу сто років тому. А тепер працюю. І думаю: ви тут зранку байдики б'єте — мабуть, веселе життя?

— А в тебе, мабуть, нудне?

— Слухай, я вже збиралася йти…

— Куди?

— Не знаю. Просто йти звідси.

— Тобто тобі байдуже куди?

Я замислилася лише на мить…

— Так…

— А як тебе звати?

Мені давно подобалося коротке і дивне ім'я — Ія.

- Ія… — сказала я.

— Як? І-я? Що це за ім'я?

— Нормальне ім'я. Була… вірніше, є така актриса — Ія Савіна. Вона ще в «Дамі з собачкою» грала — в старому кіно. Не бачив?

— Я бачив «Гараж». Знаю таку.

— Ну от. Я теж — Ія.

— Класно. А я — Сюр.

— Що за дурня?

— Сюр. Так мене звуть. Це — перші літери мого імені та прізвища. По-моєму, нормально. А там, — він кивнув у бік хлопців, — Саньок, Бляха, Рудий та Марек. Ми тут завжди пиво п'ємо.

— А що потім?

— О! Потім — різне. Часом усі розходяться. Купа справ! У Санька — родина. Малим близнюкам по два роки — треба працювати. Вони вже зараз жеруть по три тарілки макаронів. Саньок у нас на транспорті працює…

— Контролером?

— Майже… Бляха та Рудий у нас грамотні. Вчаться. У Марека хата — закачаєшся. Бляха щойно з Узбекистану повернувся. Відмічаємо.

— А ти?

— А я… ось тут із тобою балакаю.

— Навіщо?

— По-перше, ми тебе тут ніколи не бачили.

— А що, це якесь особливе місце?

— А ти не знаєш?

— Знаю, — чомусь сказала я.

Сьогодні в мене був особливий день — чому б мені, як Алісі з Дивокраю, не опинитися в особливому місці? Я посміхнулася самій собі. Він сприйняв мою посмішку по-своєму.

— Ти вмієш робити якусь жрачку? — запитав він.

— Яку саме?

— Ну, хоча б яєчню?

— Нема питань!

— Тоді пішли!

— Куди?

— Куди-куди. До Марека. Я ж сказав — ми зараз туди йдемо відмічати повернення. Зробиш нам жрачку. Підеш?

Ну от. Тепер можна встати і розпрощатися, подумала я. Заведуть — зґвалтують і вб'ють. «Хата» — це, певно, «хаза», «малина».

— Та ти не бійся, — сказав Сюр, побачивши що я трохи знітилася. — Не будь такою нудною. Ми ж — свої!

Оце так. Виявляється, у мене з'явилися «свої».

8 годин 55 хвилин

…свої?…

Я не багата на друзів. А якщо відверто — зовсім їх не маю.

Була подруга в школі, з якою нас об'єднувало одне — огида до власної зовнішності! Саме так. На цьому ми і зійшлися. Хоча раніше сиділи в різних кінцях класу.

Просто одного разу на фізкультурі в роздягальні вона поглянула на мене і зітхнула: «У тебе такі гарні ноги… Мені б такі…»

Це мене вразило настільки, що я заклякла. По-перше, які там ноги, прости господи: у мене 39-й розмір і середній палець довший за великий. По-друге, я ще ніколи не чула, щоб одна особа жіночої статі хвалила іншу та ще й мріяла мати таку саму частину її тіла. Звісно, якщо не йшлося про яку-небудь гіпотетичну Дженніфер Лопес!

Адже в шістнадцять усі просто готові повіситися від власної недосконалості — але при цьому ніколи не зізнаються, та ще й вголос (!), в тому, що хтось кращий за них. Проте я звернула увагу (звісно, привселюдно), що я б не відмовилася від її волосся — чорного, лискучого і прямого, мов у ляльки.

Вона, звісно, сказала, що так само ненавидить його, як я — середній палець своєї ноги.

Ось на цьому ми й порозумілися і ще зо два роки до закінчення школи присвятили тому, що ходили одна до одної в гості та годинами стояли перед люстром, ненавидячи все своє і розхвалюючи принади іншої. Потім вона вступила до інституту — десь у Пітері, лишила мені номер телефону, яким я ніколи не скористалась. Потім я вчилась.

А потім з'явився Вадим.

І мені стало не до подруг…

8 годин 56 хвилин

…не до подруг…

Тому це слово «свої» пролунало для мене незвично і приємно, немов у мене дійсно могли бути свої — в цьому місці, в засміченому генделику біля лісосмуги.

Раптом мене пройняла думка: чом би й ні? Хіба ми знаємо, де вони, ці «свої», і чому вони обов'язково мають сидіти в дорогих ресторанах і пити «Совіньйон» із кришталевих келихів?! Цікаво, хто визначає де мені краще: там чи тут? Ніхто! Відтепер — ніхто, крім мене самої.

— Ти чого смієшся? — запитав Сюр.

Я хитнула головою — «все нормально!» — і заклацала запальничкою…

Певно, я з тих, кого називають «чистоплюї», — стерильна і порожня.

Як білий папір, на якому нічого не написано, крім двох літер — «М. М.». Та ще — я впевнена! — мої літери виписані каліграфічним відмінницьким почерком.

— То як? Підеш? — знову перепитав Сюр.

— Авжеж! — сказала я і припалила від вогника сигарету… з іншого кінця — там, де був фільтр. Він засмердів. Сюр засміявся. Я також.

Авжеж, піду, якщо я вирішила прожити цей день так, ніби у мене в кишені не лежала та довідка.

Точніше — саме через те, що вона там лежала…

— Тоді ходім за наш столик.

Він галантно простягнув мені руку. Я розчавила в собі жах перед незнайомою чоловічою компанією — він тривав усього одну секунду: «зґвалтують і вб'ють!» — і підвелась.

Я була Ія.

А Ія могла бути будь-якою. Якою завгодно!

Сміливою.

Розпусною.

Загадковою.

Легковажною.

До того ж жоден із цих хлопців не був схожий на Вадима.

Адже Вадим — то іронічна стриманість, охайність, виваженість, трохи закопилені губи. Я завжди боялася розчарувати його ось такою поведінкою.

Але підозрювала, що якби я була не я — інша, не знайома йому жінка, — він не був би проти її легковажності й цієї посмішки, яка час від часу з'являлась у мене на вустах невідомо звідки. Може, я підгледіла її в якомусь кінофільмі…

…Саньок увесь час віртуозно крутив між пальцями зубочистку, Рудий дійсно був рудим, із метушливими невпевненими рухами — певно, його зацькували в дитинстві кольором волосся, Бляха повторював своє прізвисько через кожне слово і тим цілком виправдовував його. Марек мовчав і дивився на мене чорними очима.

Я не можу витримувати таких поглядів.

І тому я шукала розради в балакучому і привітному Сюрі.

Він збігав до віконця і приніс пляшку портвейну.

Я не п'ю…

Точніше, не пила такого вина ніколи.

Я не люблю солодких вин.

Але Ія залюбки вжарила півсклянки…

І все стало легко і просто. І закортіло сміятися. Просто голосно сміятися, випустити з-під тугої гумки «кінський хвіст» (що я і зробила), розстебнути плащ і поглянути просто у вічі Мареку й не злякатися того, що вони такі непроникні, мов камінь агат.

— Ну що — ходімо? — спитав він.

Я (Ія!) ледь звелася зі стільця. Сюр подав мені руку, і я вчепилася в неї.

Буфетниця виглядала з вікна, мов пампушка з печі, і груди її, що лежали на прилавку, теж були як пампушки…

Не знаю, скільки ми йшли, — я трималася за Сюра і дивилась, як під ногами тече земляна стежка, потім — асфальт, потім — бруківка і знову — земляна стежка.

Тільки відчувала запах лісу.

На стежці сиділа велика ворона із горішком у кумедно розкритому дзьобі.

— Ти бачила коли-небудь, як ворони лущать горішки? — несподівано запитав Марек.

— Hi…

— Ворони — мудрі, - сказав він. — Тут їх повно, і я за ними спостерігаю. Вони підкладають горіх на шосе і чекають, поки по ньому проїде машина й розлущить його.

Я ніколи не спостерігала за воронами і тому здивувалася.

Тоді Марек нахиливсь і сказав вороні:

— Дай горішок!

Вона злякалася, впустила свою здобич і відскочила.

— Чекайте-но, — хитро сказав Марек. Підібрав горіх і розколов його своїм чоботом. — Тепер відійдімо!

Ми завмерли і зробили кілька кроків назад. А я подумала, що в цю мить немає нічого важливішого за цей дослід. Ніби всі ниточки, котрі обплутували мене, зійшлися в тій точці, де лежав цей маленький розколотий горіх.

Невдовзі з'явилася та сама ворона. Оглядаючись і смішно шкутильгаючи, вона попрямувала до нього, швидко склювала ядро і вмить зникла.

— От бачите, — задоволено сказав Марек. — Ворони — наймудріші істоти на землі! Вони живуть довше за людей. Я б хотів бути вороною…

Не знаю чому (може, через випите вино), але мені закортіло плакати. Я ніколи не спостерігала за природою зблизька, хоча завжди дивувалася тому, як дивно і гармонійно вона влаштована. А головне — ким?

І чому в світі звірів немає сліз, крику і ґвалту через будь-яку дрібницю?

Пінгвіни долають тисячі кілометрів снігової пустелі, аби цілих чотири місяці без їжі й води стояти на крижаному вітрі й тримати в ногах яйце, в якому визріває нове життя. Риба, втрачаючи луску на гострому камінні, шкребеться проти течії мілкими протоками, де її забивають палицями чи просто вихоплюють з води і розтинають черево з ікрою, — але вона все одно щороку повторює цей складний шлях. Навіть інфузорії, не ремствуючи, проживають свій невибагливий цикл із власними незбагненними трагедіями. І… ніколи не нарікають… Бо їхній бог — природа. Вона безмовна. В неї не можна нічого просити. Вона сама зберігає в собі гармонію й рівновагу, як посудини, що сполучаються між собою, і знає час і завдання кожної живої істоти. Чому ж тоді?…

…під ногами я побачила сходинку під'їзду.

9 годин 15 хвилин

…сходинку під'їзду…

Хтось розчинив переді мною рипучі двері. Запахло сирістю. М'яко заколихався ліфт.

Квартира була простора і, на диво, чиста, хоча я чекала побачити щось набагато гірше, як у кінострічках, — небезпечне лігво чи кубло із вицвілими прокуреними фіранками.

Я взагалі не люблю бувати в чужих помешканнях, почуваюсь там незатишно. Особливо коли запрошують малознайомі люди — колеги Вадима, наприклад. Ніколи не знаю, що мені робити в чужих помешканнях. Зазвичай Вадим потім розповідає мені, які там були меблі і який гарний краєвид відкривався з балкона.

— Проходь, — сказав Марек. — Туалет — там, кухня — ось…

Хлопці розбрелися по кімнатах. Десь там залунала музика. Сюр провів мене на кухню.

— Давай, роби яєчню, а я поки наріжу ковбаси… — сказав він.

На гарячу пательню я вилила десяток яєць. Вони зашкварчали і рівненько вляглись одне біля одного, мов десять сонць в озері з білих хмар. Дуже мальовничо вийшло.

Коли ми з Сюром занесли їжу до кімнати — там на столі вже стояли батареї з пляшок. Лунала музика. Багатодітний Саньок спав на дивані, решта радісно загули і почали хапати яєчню — просто зчищати, хто скільки встиг, на свої тарілки. Зовсім неінтелігентно.

Марек налив мені вина:

— Пий, мала, їж, у нас іще купа справ…

Звісно, подумала я.

А ще подумала: цікаво, як усе почнеться? Тобто… ну… навіщо вони привели мене сюди.

Я не сказала, що більше не можу, — і випила.

А потім, майже відразу, побігла до туалету — я ж зранку нічого не їла!

Коли повернулась, атмосфера була розслабленою. Дивно — я ще ніколи не бачила, щоб люди ось так проводили час. Вони навіть ні про що не говорили, так, ліниво про щось перемовлялися…

Сюр хитро поглядав на мене. Потім, кивнувши на сплячого Санька, раптом сказав:

— Відпочиває перед роботою. Щоб руки не тремтіли…

— Він — водій чи контролер? — запитала я.

— Саньок — найкращий транспортний «щипач»…

— Хто?

— Не знаєш? — здавалося, він був дуже задоволений моїм невіглаством. — «Щипач», кишеньковий злодій. Так виріже гаманець, що не відчуєш!

Певно, він чекав, що я роззявлю рота або злякаюсь.

— А ти ж тоді хто? — запитала я.

— Ніхто. Ми просто разом — зі школи.

— Він — крадій? — Я з огидою поглянула на Санька.

Колись у мене вирізали гаманець. Тоді я навіть написала листа до газети із пропозицією саджати крадіїв у клітки, які стояли б прямо на зупинках, — щоб усі бачили і плювали. Така була новаторська пропозиція. Мій лист навіть надрукували в розділі «Громадянська позиція». Я ненавиджу злодіїв.

А тепер, коли світ для мене перевернувся і зменшився, — ось дивлюсь, як він спить, роззявивши рота, з якого тече довгою ниткою слина.

— Навіщо він це робить? — запитала я.

— А що йому ще робити? Саньок — із пролів, батьки, як водиться, алкаші, завжди його лупцювали до нестями… Мізки всі повідбивали. Працювати на заводі за копійки він не хоче. Дітей настругав…

- Із кого він? — перепитала я.

- Із «пролів»! Орвела читала — «1984»?

Ого, та він читав Орвела, подумала я.

— Там є така формація — найнижча каста — «проли», — продовжував Сюр, — ними легко керувати. Вони ні про що не думають, окрім жрачки, сексу та видовищ.

- І ти це кажеш про свого друга?

— Ну то й що? — здивувався Сюр. — Важливо, щоб кожен знав своє місце в житті й не випендрювався.

— А якщо завтра він пограбує твою матусю?…

— Не пограбує. Він її знає. І тебе тепер не пограбує, - спокійно сказав він.

— А якщо його впіймають?

— А він уже сидів. Двічі! — так само спокійно повідомив Сюр.

— Не лякай дівчинку, — сказав Марек. — І годі теревенити.

— Точно, бляха, втрачаємо, бляха, час… — сказав Бляха.

Я гадала, що зараз настане те, заради чого вони мене запросили.

Марек підвівся з-за столу.

Бляха та Рудий теж повідсували свої стільці.

Але всі троє попрямували до кухні.

— «Ширку» пішли варити, — поінформував мене Сюр.

— Що?

Він посміхався. Йому подобалося пояснювати ті речі, про які я не знала.

— Зараз побачиш…

Я знала, що цей світ існує…

9 годин 45 хвилин

…знала, що цей світ існує.

Теоретично знала. Але щоб ось так… ні сіло ні впало побачити його зблизька…

Мені здавалося, що в цього світу немає обличчя — одна суцільна пляма.

Яку треба зчистити.

Або обходити десятою дорогою. Дивно, що саме сьогодні мені випало зіткнутися з ним і зазирнути за обриси плями.

Я уявила, як здивується Вадим, якщо, скажімо, мене тут зґвалтують і вб'ють. Рано чи пізно стане відомо, що «слухняна дівчинка», порядна дружина і чесна працівниця відвідувала кубло (щоправда, не дуже схоже на класичне) і, можливо, була в ньому постійною гостею…

Я зареготала.

— Ти чого? — розгубився Сюр.

Як я могла йому пояснити? В цю мить я майже хотіла, щоб усе так і сталося!

Я уявила розпач і роздратування Вадима, здивування всіх, хто знав мене такою, якою я була. Оце буде сенсація! Єдина сенсація в моєму нудному і правильному житті.

— Готово! — крикнув із кухні Марек.

Сюр підморгнув мені й повів за собою на кухню…

9 годин 47 хвилин

Рудий тримав у руках столову ложку, Бляха набирав з неї каламутну рідину в шприц.

- І що далі? — запитала я в Сюра.

— Нічого. Будемо культурно відпочивати. Ввечері підемо на дискотеку.

- І це все?

— А ти чого хотіла?

Дійсно, чого я хотіла? Якої такої пригоди?

— Хочеш спробувати? — запитав Бляха.

— Hi, — сказала я.

— А навіщо тоді ти сюди приперлась? — запитав Рудий, намотуючи якусь ганчірку вище ліктя.

Раптом мені стало нудно. Так нудно, хоч вий.

— Просто так… — сказала я. — А тепер я йду, бо мені нудно з вами.

Розумію, що це було не дуже чемно.

— Слухай, вкоти цій курці пару кубиків, щоб не була такою гордою, — сказав Рудий. — Завтра сама прибіжить… А я потримаю.

Він почав наближатися до мене.

Сюр реготав у кутку.

Марек дивився своїми чорними очима й мовчав.

Я знизала плечима, розвернулась і повільно пішла до коридору, де висів мій білий плащ. Подумки я згадувала, як відчиняються двері.

За спиною чула кроки Рудого і сміх Сюра. Але все це було так, зовсім не страшно, немов спроквола, немов у млявому сні.

Я дісталася дверей, повернула ключ — замок піддався досить легко, розчахнула двері й побігла вниз. Лише чула позаду себе чиїсь важкі кроки — хтось наздоганяв мене. Потім, ближче до третього поверху, пролунав голос Марека:

— Стій. Ти забула плащ!

Я зупинилася і сіла на сходинку.

— На! — сказав він, сідаючи поруч і накриваючи мої плечі плащем.

— Я думала… ви мене зґвалтуєте і вб'єте… — сказала я.

— Ти що, сказилася? — здивувався Марек. — А Рудий хотів тебе лише налякати. На нього самого дмухни — і він розсиплеться…

Він іще щось говорив. Здається, призначав зустріч.

Але мені вже було нецікаво.

— Ти вибач, — сказала я. — Я, мабуть, піду…

І почала натягати плащ, хоча було вже зовсім тепло. Навіть у цьому темному і прохолодному під'їзді.

— Ти дивна, — сказав Марек. — Мені здається, що з тобою щось не так…

Я залізла рукою до кишені плаща і дістала довідку. Розгорнула перед його очима.

— Що це? — запитав він.

— Саркома… — сказала я і пішла вниз.

9 годин 55 хвилин

…пішла вниз…

Ідучи алеєю та лісосмугою, відчувала себе розчарованою, спустошеною, ніби щось мало статися і — пролетіло повз.

Треба йти далі.

На стежці лежала старанно видзьобана шкаралупа.

Варто було б облишити дурні думки про цю кляту «котушку» і повернутися додому.

Тим більше що Вадим, певно, вже поглядає на годинника і весь час телефонує з роботи. Мене завжди це непокоїло. З першого ж дня нашого шлюбу. А до того я не помічала, що він — ревнивий.

Спочатку це мені навіть подобалось, адже всі казали: ревнує — значить любить. Це була аксіома, доки одна тітка, набагато старша за мене, виголосила іншу, з якою мені важко було погодитись. «Ревнує, - сказала вона, — значить зраджує! - І з упевненістю додала, помітивши, що мої очі полізли на лоба: — Перевірено впродовж сторіч!»

Загалом, Вадим людина непогана, тільки нервова, бо така в нього робота — він служить у банку, його робота пов'язана із цифрами, а це для мене «темний ліс». Дуже відповідальна робота.

До того ж у дитинстві він багато разів перебував під наркозом — то йому оперували апендицит, то витягали якийсь дрючок із стегна, на який він наштрикнувся, то ще щось. А це, як казала свекруха, дуже впливає на нервову систему. Взагалі-то він не гірший за інших.

Хіба що…

Хіба що часом я казала собі: «Я більше не можу…», — а потім, на ранок, знову могла. Адже, як я вже казала, була надто боязкою. Хоча це «не можу» ставалося все частіше і частіше. А головне — ніхто навіть не здогадувався, що я дійсно «не можу». Всі вважали, що в нас усе добре. Все, як у всіх.

Ну от, наприклад, сидимо ми в гостях…

За столом купа різних людей і, як на гріх, уся увага прикута до мене. Я не пам'ятаю, чи згадувала, що працюю в перукарні? Тобто не просто в перукарні, а в салоні мережі «Десанж», тому, якому у Франції надає перевагу Катрін Деньов.

Я майстер вищого розряду, вчилась у мадам Петиції, що приїздила до нашого міста відбирати собі учениць. Якраз того дня, коли нас запросили на іменини Вадимового співробітника, мадам Петиція відбула до Парижа, а на стіні, біля мого робочого місця, було урочисто вивішено диплом, вище за який може бути хіба що який-небудь «Оскар» у галузі перукарського мистецтва.

Звісно, всі розпитували мене про мадам Летицію, про зйомки на телебаченні, про конкурс, на якому я перемогла двісті своїх суперниць. Я залюбки розповідала. Вадим лагідно посміхався, гордовито оглядав публіку, мовляв — ось така вона, моя маленька дружина!

Розпитування затяглися. Не зупинив навіть четвертий тост. І посмішка Вадима стала якоюсь звуженою, мов за губами він міцно зціплював зуби.

Потім із цією посмішкою він сів до мене напівобертом, відгородивши мене від лівого краю стола, з якого й лунали зацікавлені голоси. Щойно я побачила цю посмішку перед собою — самі лише стиснуті й розтягнуті губи, які замикали в роті щось страшне, щось неймовірно страшне, схоже на жало, — як моє тіло вмить вкрилося тонким крижаним панциром. Я вже знала, що може бути далі. Але щоразу не знала, що саме: варіантів було безліч. Вадим — великий вигадник…

Так от.

Посміхаючись і турботливо підкладаючи мені на тарілку салат (руки його тремтіли від того, що було замкнене за стисненими вустами), ледь помітно розтуливши цю вузьку посмішку, він промовив: «Сука…»

Тієї миті я не могла припинити відповідати на запитання люб'язного пана в тоненьких окулярах і продовжувала говорити, але крижаний панцир на мені поважчав і став нестерпно холодним, а Вадим знову ледь чутно промовив: «Ну-ну…»

І в цьому нестерпному «ну-ну» було все, що станеться далі, щойно ми вийдемо за поріг цієї привітної квартири…

Потім, коли увага товариства перемкнулася на щось інше, він так само нечутно говорив до мене короткими уривчастими словосполученнями, знаючи, що я ніяк не зможу на них відреагувати.

Навіть заплакати не зможу.

Він знав, що я добре вихована і не дозволю собі таких емоцій у чужій присутності. Збоку це мало вигляд розмови закоханої пари, щось на кшталт: «Сонечко, тобі покласти рибки?» — «Ні, зайчику, поклади собі, а мені налий водички…» — «Добре, маленька…» Уті-путі-сю-сю-сю…

Я посміхалася людям, невимушено наливала собі мінеральну воду, поправляла зачіску, аби тільки не плакати…

Аби тільки не плакати.

Потім, коли почалися танці, я вислизнула до коридору, тихо прочинила двері й швидко-швидко побігла сходами.

Він одразу вискочив за мною і почав гукати. Я побігла дужче і вирвалася на вулицю — в ніч, у темну ніч на околиці, куди краще було б викликати таксі. Але я бігла і відчувала, що з кожним кроком стаю вільнішою і вільнішою, а в голові складалася ця фраза: «Все! Я більше не можу!» — і знала, що на ранок буде все так, як і було.

Що ЗМОЖУ і БУДУ.

Адже…

Ну, я вже казала — надто боялася будь-яких змін. А ще в мені надто розвинене відчуття боргу і почуття обов'язку. Я не можу покинути людину лише через те, що вона надто нервова.

Ну, от такий випадок…

А було й багато інших. Хоча, як я вже казала, Вадим — чудова і розумна людина, респектабельний чоловік, якого ще пошукати! Мені заздрять. Це я знаю напевне.

Взагалі, я дуже люблю любити. Можливо, я невірно висловлююсь, але це саме так.

Я люблю любити.

Останнім часом, коли це відчуття почало поволі зникати, я розбурхувала його, мов каламутну застійну воду, аби надати їй руху та свіжості тим, що уявляла, ніби Вадим помер. Тоді в мене з очей котилися сльози і я засинала, заспокоєна тим, що на дні болота, під шарами густого моху є ця вода — свіжа і рухлива. Вона є, отже, варто жити далі.

Щоправда, була ще одна вправа для почуттів — адже почуття варто тренувати. Принаймні, таким як я, що час від часу відчувають на собі цей крижаний панцир…

А вправа була такою: я уявляла, що відкриваю поштову скриньку, а звідти випадає лист із незнайомим почерком, я розкриваю його і читаю: «Одного дня на березі моря янгола побачив я…» До речі, саме так починався лист одного хлопчика, що жив у нашому будинку і поїхав кудись в інше місто, так ніколи зі мною і не заговоривши, — лишив тільки цей лист, перший рядок якого я пам'ятаю досить добре. Більше нічого не збереглося в пам'яті, адже тоді я розлютилась і викинула той папірець.

А потім сама вигадувала його продовження — щось зовсім безглузде і безсоромне, неможливе, задушливе, неймовірно прекрасне — таке, чого не можу повторити, адже тоді зникне магія невагомої незрозумілості й перетвориться на якийсь уривок із дамського роману чи… розмову по телефону з черговим «нічної варти для самотніх».

У цьому листі з ніжністю розповідається про кожну клітинку мого тіла так, що я згадую ці неіснуючі слова в ту саму мить, коли Вадим починає мене цілувати. От тоді я й уявляю цей лист, що випадає з поштової скриньки…

Певно, подумала я…

10 годин 00 хвилин

…певно, коли все станеться, тобто в останню годину, а ще краще — в останні десять хвилин, варто зізнатися Вадимові про цей неіснуючий лист, котрий мені ніхто ніколи вже не напише.

Але я скажу, що цей лист — суцільна і чиста правда! А потім закрию очі. І більше їх нізащо не відкрию!

…Я все ще стояла в кінці лісосмуги, і мені було спекотно, хоча тут земля була досить волога і вся вкрита жовто-зеленим листям, просто встелена ним.

І стояла така тиша…

Така нестерпна тиша…

Ось воно!

Скоро я чутиму її завжди — от таку тишу. Дивно, але це не лякало мене. Адже тиша була прекрасною, нічого в світі не могло порівнятися з нею. Навіть моя улюблена музика Бетховена.

Я подумала: можливо, задля того, аби писати таку дивовижну музику, йому треба було оглухнути. Можливо, в цьому і полягає незбагненна таємниця: оглухнути — аби почути, осліпнути — аби побачити.

Нині я так само була оглушена й осліплена — і тому все, про що ніколи не думала, постало переді мною в безжальній правді. Я сіла на листя, і воно м'яко завібрувало піді мною, мов жовта хмара. Певно, так само під розкритим парашутом вібрують хмари, коли вистрибуєш із літака…

Я ніколи — ніколи не сиділа на землі в білому плащі!

Я засміялася: це ж треба — сісти на землю в білому плащі для мене теж неабиякий вчинок!

Ні, дорогенькі мої, подумала я, звертаючись невідомо до кого. Ні! Це ще не кінець. Я ще маю знайти «своїх», отримати свій лист, пірнути в свою воду, заспівати в караоке (дурна мрія останнього часу), випити зеленого абсенту, наростити двосантиметрові акрилові нігті, скласти вірш, зіграти в кіно, знайти чорнокосу подругу, підморгнути незнайомцю, посадити дерево, приручити птаха, вивчити і випробувати на практиці всі вправи камасутри!

Я лягла на спину і засипала обличчя листям.

Так от.

На чому ми зупинились?

Ага, на вправах камасутри.

Я згадала, як реготала над цією книжкою, коли викопала її з-під стосів інших маленьких брошурок у батьківській хаті. Як вона туди потрапила — не уявляю. Це був не той помпезний альбом з ілюстраціями чи фотографіями — такі нині заведено дарувати молодятам на весілля, — а маленька книжечка в м'якій палітурці, 1989 року випуску, скорочена і оздоблена передмовою якогось кандидата філософських наук, аби — не дай боже! — ніхто хибно не потрактував давнього індійського вчення про мистецтво кохання.

Чому мені стало смішно?

Тому що я одразу натрапила на шістдесят чотири пункти, які має виконувати дівчина, щоб стати коханою. Я приготувалася до пізнання чогось дуже важливого і безсоромного, зачинилася в туалеті й почала читати.

Першим пунктом ішло мистецтво співу, другим — гра на музичних інструментах, третім — танці…

Я пробігла очима далі й з подивом прочитала наступне: «вміння прикрашати підлогу скалками кольорового скла», «вміння зберігати воду в ариках та інших резервуарах», «вміння виступати на сцені», «вміння досконало прикрашати одяг ювелірними виробами», «вміння відгадувати і складати загадки, шаради, головоломки», «знання основ хімії та мінералогії»…

А шалений регіт напав на мене, коли я дійшла до пункту під номером 42, в якому було зазначено: «оволодіння мистецтвом навчання папуг та шпаків так, аби вони заговорили».

Я повісила брошурку на цвях і вийшла з туалету.

І от зараз, коли я лежала на листі й листям укривалась, я подумала, що, можливо, все, чого ти не знаєш, що здається привабливою і небезпечною таємницею, — на практиці може викликати хіба що регіт.

А ще подумала про те, що я запросто оволоділа принаймні сорока пунктами мистецтва подобатися — навіть підлогу могла прикрасити битим склом, якщо це комусь було б конче необхідно, — але так і не навчилася робити вчинки…

10 годин 10 хвилин

…робити вчинки…

Крізь листя, що лежало на моєму обличчі, світ здавався золотим і мав запах, що з'являється, коли відчиняєш старовинну скриню з одягом, який пролежав там кілька сторіч. Ні, я не мала такої скрині, але уявляла, що з неї пахне саме так: спресованим часом, що спить у кожній складочці оксамитової сукні, всередині капелюшка із напівзотлілою вуаллю, в мереживних рукавичках.

А підпалене осінню листя було схоже на дагеротипи — такі ж вицвілі, жовто-коричневі, що продаються в антикварних магазинах. Часом, гуляючи Андріївським узвозом, я купувала такі фотографії.

І не тому, що колекціонувала їх. Ні. Просто мені було шкода, що ці люди — з уже неземними обличчями — ось так лежать, нікому вже не цікаві й мало кому потрібні. Хіба що для того, аби розглядати їхнє вбрання, їхні зачіски, вуса, капелюшки…

А я завжди думала: що зробила ця пара, котра сотню років тому зайшла сфотографуватися — вона в білій сукні, він — у чорному сурдуті! — після дозволу фотографа підвестися? Про що вони говорили? Про що мріяли? Як прожили решту життя? Чи були щасливі?…

Я підвелася, листя злетіло з мене, мов шалик.

Я зняла плащ — він уже був добряче забруднений — і повісила на дерево. Це був красивий жест. За ним спостерігала тільки ворона. Вона увесь цей час спостерігала за мною, прилаштувавшись високо вгорі, звісивши свою цікаву голівку донизу. Можливо, їй було років сімдесят. Зовсім дівчинка!

Я помахала вороні рукою й пішла на трасу. До мого будинку було дві зупинки, до міста — в протилежний бік — дев'ять. У хаті, певно, розривалася забута мною мобілка…

І ще раз озирнулася, поглянула на плащ — здаля дивитися на нього було б моторошно. Певно, хтось злякається…

Що далі?

Порахувала гроші в гаманці. Там було чотириста гривень. Вийшла на трасу і піднесла руку.

Я не дуже люблю їздити в авто, лише у крайньому разі, з Вадимом.

Стояти на дорозі з піднесеною рукою — то не для мене.

Таксі відразу зупинилося.

— В місто! — сказала я, сідаючи на заднє сидіння.

— Куди саме? — запитав водій.

— В місто! — повторила я.

Він більше не перепитував, а швидко рушив із місця.

Я дивилася за вікно і думала: що далі, що далі…

Так бувало безліч разів: я їхала на роботу заздалегідь, години на дві раніше, ніж починалася моя зміна, і просто ходила туди-сюди по вулицях. Часом сідала в «Будинку кави» і вдавала, що на когось чекаю: поглядала на годинник, крутила головою.

І відчувала себе самотньою.

Дуже-дуже самотньою.

Хоча для цього не було жодної підстави.

Не могла зрозуміти, звідки в мене береться це відчуття?

Думала: чого ти хочеш, чого тобі не вистачає?

Від цих запитань я завжди гублюся, не знаю, як на них відповідати. Коли Вадим сварить мене, він завжди так питає — і я нічого не можу сказати у відповідь. А про що говорити? Про те, що ти хочеш саме в цю мить — чи взагалі? Певно, від цього запитання гублюсь не лише я. Спробуйте на нього відповісти. І заплутаєтесь. Певно, заплутаєтесь…

Легше перерахувати те, чого не хочеш.

Нині я не хотіла повертатися додому і лягати в ліжко. Адже тепер мені доведеться досить тривалий час провести в ньому.

А взагалі, я не хотіла помирати…

10 годин 25 хвилин

…не хотіла помирати.

Ми їхали через міст. Очам було боляче дивитися на природу — така вона була красива, нереально красива.

Потім, уже ближче до центру, перед очима майнув напис на магазині: «Оптика», а трохи нижче: «Діагностика. Лінзи. Оправи» — і я попросила водія зупинитися.

Я вже казала, що мріяла про лінзи, аби лише не носити на носі цю коричневу оправу. Точно! Не знаю, чи буде це неабияким вчинком, але, принаймні, я зроблю те, про що мріяла кілька років. Маю право.

Я увійшла до магазину. Він щойно відчинився. За прилавком сиділа мила жіночка в халаті й накрохмаленому очіпку та щось писала в зошиті.

— Я вас слухаю… — привітно кивнула вона.

Я пояснила, що хотіла б зняти окуляри і поставити собі лінзи.

— Проходьте до кабінету, — сказала жіночка. Потім вона тицяла паличкою в літери.

Потім сказала, що, звісно, лінзи — не проблема і вона готова поставити їх хоч зараз.

— Якого кольору ви хотіли б? Прозорі чи з відтінком? Я обрала прозорі. І вона допомогла мені вставити їх в очі. Я підійшла до дзеркала.

— Бачите, який ефект! — прокоментувала жінка. — Красуня!

Я згадала, як ми з Іркою товклися перед люстром (це та подруга-однокласниця, про яку я розповідала) і шалено ненавиділи себе, і здивувалася тому, як сьогодні все змінилось: я дивилася на себе майже з ніжністю. Мене більше не дратував мій зріст, через який мене завжди ставили на фізкультурі першою, довге неслухняне волосся пшеничного кольору, світлі (я завжди казала — «поросячі») очі, що тепер дивилися на світ не крізь зменшувальне скло. Я була в джинсах і светрі. Але якби змінити це все на яку-небудь красиву сукню, то…

Я заплатила сто вісімдесят гривень і вийшла з магазину…

10 годин 40 хвилин

…вийшла з магазину і відчула дивну річ.

Важко пояснити, що саме відбулось. Оскільки я людина досить приземлена і люблю пореготати, то я б зробила таке порівняння: надувний матрац! Ось він, матрац, лежить, згорнутий і нікому не потрібний, притрушений пилом чи тальком, мов цупка клейончаста ганчірка, із зібганими заломленими краями, невизначеного кольору, — і от його починають надувати чи накачувати повітрям. І він розгортається, поволі набуває форми, стає пружним, стає справжнім маленьким човном, готовим плисти по морях-океанах!

Ось приблизно таке сталося зі мною. Аж груди розпирало так, що стало важко дихати. Певно, я могла б злетіти в повітря і стати першим летючим матрацом в океані хмар.

Хоча на небі не було жодної хмарини. А все — через найменше виконане бажання. І трохи через те, що на дні моєї склянки, якою була моя душа, лишилося зовсім мало живильної вологи. І кожен ковток здавався неймовірно смачним.

Що далі?

Навпроти магазину стояв костьол. Я була там давно, на якомусь концерті, а потім довгі роки мріяла потрапити туди, але ніяк не вдавалося, бо Вадим не дуже любив слухати класичну музику, а самій ходити туди не дуже зручно. Цікаво, що там тепер?

Двері відчинено. Я наважилася зазирнути досередини, адже почула, що звідти лунає музика. Мабуть, репетиція.

Дивно, але на вході мене ніхто не затримав. Я швидко увійшла в темряву і сіла в останньому ряду. В костьолі дійсно йшла репетиція. Грали Баха.

Це була фуга «Всі люди мають померти».

Дуже вчасно!

Я відразу впізнала її. Вона не схожа на інші — найкоротша, надто монотонна і тиха, в ній, мов у нерухомому морі, плаває лише одна нота, зникаючи і знову піднімаючись на гребінь. Я уявила, як у потоці монотонної мелодії плаває паперовий човник із маленькою запаленою свічкою. Ця свічка зникає і знову виринає, але човник не бореться з потоком — він бореться лише з собою, намагаючись тримати свічку рівненько до самого кінця мелодії…

Господи, подумала я, слухаючи все це, коли стану перед тобою — я не проситиму прощення. Хто я така, аби щось говорити в цю мить?

Але, Господи (музика, музика підносила мене до склепіння, під самісінькі ЙОГО очі!), покажи мені сьогодні ті квіти, які я бачила в дитинстві, дай мені краплю меду на язик, витри мої сльози, зроби так, аби я не відчула болю.

Ти завжди давав мені терпіння і поміркованість — скинь їх із мене хоча б на хвилину, аби я побачила світ таким, яким він є!

Тільки зроби це просто зараз!

Сьогодні! Адже потім я нічого не посмію просити! Як пінгвіни, риби та інфузорії…

Я так і не дізналася, чи доплив човник, — мелодію увірвав стукіт дерев'яної палички по пюпітру і голос:

— З третьої ноти ще раз!

Я не стала слухати ще раз, а підвелась і вийшла.

Але через те, що почула музику в костьолі, а скорше — через те, що змогла промовити цю імпровізовану молитву під час музики, мені стало так легко, ніби я дійсно злетіла до небесного моря. І це море було безмежним.

У ньому було безліч потаємних життів.

Це я знала давно.

Я дуже люблю дивитись на небо.

Особливо тоді, коли мені сумно, чи дістають якісь проблеми, чи я на когось чекаю, чи просто стою на тролейбусній зупинці й мені нудно. На такі випадки в мене є найкращі ліки: просто поглянути вгору.

І все, що робиться в цю мить під ногами, стає дрібним і несуттєвим.

Небо, мов велетенське дзеркало, відбиває все, що відбувається внизу, гіперболізуючи дрібниці до високої невпізнанності. А я, поглядаючи вверх, починаю грати в іншу гру: шукаю серед натовпу прототипи тих, кого бачу вгорі.

Наприклад, бачу вершницю на білому коні та спостерігаю, що з нею станеться далі, за хвилину, а ще цікавіше — хвилин за шість. Ось вона скаче, розтинаючи своїм списом менші хмари, ніби збиває голови кульбабкам, або женеться за стадом буйволів — така стрімка, смілива, безстрашна.

А ось вона стоїть біля мене — в мохеровому береті та, мов спис (із яким там, угорі, полює на буйволів чи кульбабки), тримає в руці парасольку…

Вершниця зі списом угорі тим часом витягується, кінь втрачає обриси, у вершниці видовжується шия — і це вже не вершниця, а гуска. Ніс гуски «в'їжджає» в мужній профіль якогось римського легіонера і псує йому підборіддя — і це вже не легіонер, а риба.

Риба летить мов скажена і утворює небесну аварію: одразу зіштовхуються слон, заєць та киргизька юрта, вони змішуються — і з невизначеної маси подекуди випірнають руки-ноги, хобот, корона, тризуб та… електродриль.

Усе залежить від швидкості вітру. Буває, що відбиток висить у повітрі досить довго. А буває, що там, нагорі, йде своя шалена бійка за місце в тролейбусі — тоді хмари нагадують звичайну кашу, що крутиться на одному місці.

Щойно небо було чисте…

10 годин 45 хвилин

…небо було чисте.

Музика поволі випаровувалась із мене, ніби всередині безслідно танув шматочок сухого льоду. Я більше не знала, куди йти, що робити.

Часом на перший погляд здається, що варто лише ступити за поріг — і звідусіль тобі на голову почнуть валитися пригоди, як у кіно.

У дійсності ж я дивилася на місто, що крутилося перед моїми очима, як дитяча карусель, і розуміла, що нічого не відбудеться, доки я не докладу зусиль.

Я хотіла зупинити цей рух — монотонний, нудний — із купою заклопотаних і згаслих облич. Вони були скрізь — заклопотані та згаслі. Цікаво, що було б, якби всі, хто йде мені назустріч, раптом зрозуміли, що цей день — останній в їхньому житті? Це був би жорстокий експеримент, але впевнена — вирази облич змінилися б!

Але справа навіть не в цьому!

Я була сама і мала зробити щось важливе, навіть якщо воно мало б безглуздий вигляд. Але — що? Стрибнути з моста у воду? Злетіти в повітря на надувній кулі?

Поторгувати морозивом?

Обрізати коси?

Викрасти автомобіль?

Покуштувати суші та «Удову Кліко» чи хоча б…

…дати ляпаса Петру Сидоровичу?

Петру Сидоровичу…

Стоп! А чом би й ні? Принаймні, це можна було б вважати вчинком.

Коли я влаштовувалася на роботу, він був начальником у відділі кадрів (тепер, наскільки мені було відомо, відкрив власний салон). Тоді я закінчила курси і самотужки почала пошуки роботи. Ані знайомств, ані рекомендацій у мене не було. Але я вирішила «зіграти по крупному» і одразу пішла в «Десанж» — там мене і зустрів пан Петро. І, хоч як це дивно, взяв на випробувальний термін.

Щоправда, спочатку наказав прибирати салон у другу зміну: підмітати і мити підлогу. «А там подивимось…» — сказав він.

Дивився досить довго…

Щовечора, після дев'ятої, викликав мене до себе в кабінет і вів незрозумілі розмови «про життя», в той час коли я стукотіла ніжкою, думаючи про те, що Вадим не повечеряє сам. Принципово не повечеряє.

Ці щоденні виклики були схожі на тортури. А головне — я не могла зрозуміти, що вони означають.

Питання він ставив пустопорожні, а я мусила докладно і чесно відповідати. Можливо, це були якісь випробувальні тести. А можливо, в ньому пропадав талант слідчого. Бувало, що він проходився салоном із клаптиком вати в руках і перевіряв, чи добре витертий пил. Якщо ватка темнішала — «допит» тривав довше. Він розлого розповідав про важливість стерильності в нашому закладі — читав цілу лекцію з цього приводу.

Наступного ранку я подвоювала свої зусилля, очікуючи, що ось-ось він вийде зі шматком вати, але він, як на гріх, помічав зовсім інше — якусь кляту волосинку, що заплуталась у коліщаті перукарського крісла.

Але говорив він не лише про чистоту. Часом розповідав про себе, часом ставив дивні запитання про моє життя, родину, смаки чи вимагав, щоб я пропонувала, яким чином поліпшити роботу салону. Одного разу запитав, що на мені — панчохи чи колготи…

Я приходила додому пізно, втомлена, знервована, і отримувала порцію майже таких самих лекцій-допитів від Вадика. І не могла чітко пояснити, в чому насправді полягає причина моїх запізнень. Пан Петро обіцяв, що згодом переведе мене на іншу, престижнішу посаду «учениці», і тому я не могла відмовити (це було просто неможливо!) йому в цих вечірніх викликах.

Вони тривали так довго, що одного разу Вадик не витримав — ну, дійсно, хто б витримав таке на його місці? - і вперше вдарив мене. Як я вже казала, він непогана людина, але дуже нервова. Не знаю, що він там собі надумав того вечора, але сталося це так.

Я встромила ключа в замкову шпарину.

Я завжди відмикаю двері дуже тихо, аби нікого не потурбувати і з надією, що Вадик вже ліг. Але він ніколи не лягав — чекав на мене в кухні, принципово не торкаючись до готової їжі, ще хвилин зо тридцять мовчки спостерігав, як я пораюсь, аби накрити на стіл. І сопів.

Так от, я ледь чутно провернула ключа і трохи — зовсім трохи — прочинила двері. Серце моє завжди гупало в цю мить, а в грудях крижаним кавалком іще сидів пан Петро і посміхався своєю милою єзуїтською посмішкою. А потім я нічого не зрозуміла — мені в обличчя відразу вилетів кулак. І — ніякого болю! Жодного натяку. Хоча на моє пальто миттєво — я навіть не зрозуміла, звідки вони взялися! — полилися потоки крові. Її було так багато, що я захлинулась і присіла просто під дверима. Двері відразу зачинились і крізь туман, що вмить затьмарив голову, я почула: «Наші всі вдома!»

Думала про одне: аби тільки не вийшли сусіди.

Наші сусіди — дуже милі люди. Часом ми разом відзначаємо свята, а Вадик залюбки запрошує їх на якусь мою нову страву, і ми гомонимо про те про се. Відверто кажучи, такі посиденьки ніколи мене не приваблювали, але з точки зору гостинності і, як казав Вадик, «добросусідства» це було правильно — товаришувати з парою своїх ровесників, позичати якісь господарські дрібниці, по черзі мити підлогу на сходовому майданчику…

Я сиділа на підлозі під дверима і молилась, аби вони не вийшли. Що тоді вони про нас подумають?!

Не знаю, скільки я так просиділа. Але добре пам'ятаю, що саме тоді на мене зійшов страх — якийсь новий тваринний страх, дуже неприємний, який і заглушив біль від розбитого носа. Це був страх, який відчуваєш перед силою.

Звичайною фізичною силою. Адже всьому іншому можна дати відсіч у той чи інший спосіб. Зневагу можна ігнорувати.

Зверхність — переводити на жарт.

Можна «відморожуватись».

Можна лаятись.

Можна вперто мовчати.

Можна навіть сміятися.

Можна розвернутись і піти.

Але немає ради проти кулака, що летить тобі в обличчя. Цей кулак вгачує в тебе страх сили. Мов цвях, вбиває її в саме серце.

І закарбовує на рівні інстинкту. Я впевнена, що з цим цвяхом живуть усі безпритульні собаки нашого міста. Спостерігала, як вони сахаються, навіть коли ти лізеш до кишені, щоб дістати звідти цукерку, — інстинкт підказує їм, що там може бути і камінь…

А ще я думала, що пальто, яке купила нещодавно, аби ходити на роботу в пристойному вигляді, пропало навіки. А ще дивувалася тому, яка рідка кров тече з носа — рідка і яскраво-червона, мов підфарбована вода.

Потім двері відчинились і Вадик втягнув мене до передпокою. Я мимоволі сахнулась — адже відтепер цвях страху вже був забитий у мене глибоко і надовго. Певно, зруйнував волю дощенту…

Поглянувши на моє обличчя, Вадик дуже засмутився і попросив пробачення. Навіть чаю мені зробив. А потім так шалено цілував, що я, за давньою звичкою переводити все на жарт, подумала: якщо його так збуджує вигляд розбитої пики, мені відтепер доведеться несолодко…

Але це була лише перша серія. Друга розпочалася наступного вечора, коли я вийшла на роботу.

Перед тим цілісінький ранок я міркувала, як замаскувати обличчя, і жахалася того, що подумає пан Петро, побачивши його таким синьо-ліловим. Ха-ха: а раптом йому теж подобаються розбиті жіночі обличчя?!

З косметикою я так нічого і не вигадала — жоден крем не приховував двох величезних синців під очима. Проте я вигадала «легенду», з якою маю увійти до салону.

Але мене ніхто особливо і не розпитував. Увійшовши до зали, я відразу почала щось плести, ледь стримуючи регіт. І щось-таки наплела. Помітила, що дехто з жінок поглянув на мене зі співчуттям. Дуже неприємне було відчуття, але я його проковтнула.

Згодом мене викликав пан Петро. Просто посеред зміни. Він довго і уважно сканував моє обличчя і сказав приблизно таке: «Візьміть папір та ручку і докладно напишіть, як це трапилось. Ми звернемося до профспілки із проханням матеріальної допомоги». Це слово — «профспілка» — було з часів юності моїх батьків, але тоді я про це не думала.

Я взяла ручку і поглянула на нього — як це писати? «Ну от, пиши: я, така-то і така-то, у вівторок… Вкажи час! Робила те-то і те-то… І далі пиши, як це все трапилось». Ну… сказала я, а чи можна написати: «підсковзнулась і впала у ванній кімнаті»?

«Звісно… — з огидною лагідністю вимовив він. — Вкажи, як це сталось і яких заходів ти вжила…». Ха-ха: які заходи? Роздяглась і лягла в ліжко…

Писати цю доповідну мені було дивно і ніяково. Але він говорив цілком серйозно, і я схилилася над столом.

Рука моя тремтіла.

Увесь час думала: навіщо я це роблю, що йому треба? Чи вірю сама в ті профспілки, які мають надати допомогу? І яку саме? Переведуть мене з посади прибиральниці в розряд «учениць»?!

Я писала, а він сидів за столом навпроти й уважно дивився на мою схилену голову та руку. Від його погляду пальці взагалі ослабли, і я ледь водила кінчиком пера, залишаючи на папері якісь тремтячі візерунки. Потім він довго радив виводити синці сечею (краще дитячою) — робити компреси зі свіжої сечі. Дуже допомагає…

А потім мене забрала «швидка».

Ну не одразу, а пізніше, коли я вже вийшла до зали і почала підмітати волосся з-під крісел. Серцевий напад.

Після цього випадку мене таки призначили «ученицею», а пан Петро перейшов до іншого салону. Певно, постаралися мої співробітниці, які поскаржилися начальству, що напад стався після того, як я побувала в кабінеті Петра Сидоровича.

…Пан Петро мешкав у центрі міста. Я добре пам'ятала адресу, адже в тих вечірніх допитах він багато разів повторював її з особливою інтонацією.

Це було неподалік від того місця, де я нині стояла і думала, що б зробити такого, чого не встигну потім. Думка відвідати пана Петра видалася мені майже геніальною.

І я пішла проспектом угору…

10 годин 57 хвилин

…проспектом угору…

Потім завернула за ріг і одразу побачила назву вулиці та потрібний номер.

На вході за скляним віконечком сиділа консьєржка. Така собі приємна тітонька в окулярах. «Ви до кого?» — запитала вона. Я відповіла, і вона впустила мене в під'їзд, сходи якого мали запах шампуню.

Сьомий поверх, дубові двері…

Раптом я подумала, що його може не бути вдома. І від цієї думки мені стало зимно: невже зірветься?!

Подзвонила і послала в небо сто гігабайтів бажання, щоб двері відчинилися. І вони відчинилися!

— Ой! — сказав Петро Сидорович і зовсім по-жіночому поправив атласні вилоги свого халату (так я і думала: він ходить у халаті з червоними вилогами!). — Ви?

Звісно — впізнав, хоча тепер на мені не було окулярів і волосся я розпустила.

— Так, це я! — сказала я, розглядаючи його пику в червоних судинах і маленькі гострі очка.

Він відступив од дверей.

Я почула, що зсередини квартири долинає запах тліючих сандалових паличок…

Згадала, як тоді в лікарні мені сказали, що маю крайній ступінь виснаження. А ще — кінець фільму Ларса Фон Трієра «Догвіль». Ну там, де Ніколь Кідман косить із автомата мешканців містечка свого приниження і страху…

— Це я, — повторила я. — Ви хотіли знати, чи я ношу панчохи в сіточку?! Чи піддягаю взимку довгі рейтузи з чорної вовни? Ви досі хочете це знати?

Бачили б ви його обличчя в цю мить! Ніби до нього заговорила тушка кролика, купленого на ринку.

— Ось вам панчохи! — сказала я.

Моя рука сама по собі злетіла вгору. І опустилася на щоку, схожу на футбольний м'яч.

Потім я повільно розвернулась і сіла в ліфт.

Двері ліфта зачинилися.

Я помітила, що пан Петро так і залишився стояти з роззявленим ротом.

Я не знаю, де і коли заспокоїться моя душа…

11 годин 05 хвилин

…не знаю, де і коли заспокоїться моя душа, але в ту мить, коли я вийшла з будинку, я відчула, що готова стрибати на одній ніжці — так мені стало легко!

Навіть не думала, що таке може бути — від одного жесту, який ти нарешті дозволяєш собі зробити по відношенню до свого ката.

А не дозволяєш лише через те, що він має владу над твоїм життям.

Але хіба над життям? Тільки тепер я зрозуміла, наскільки мізерними були мої тодішні проблеми. Я боялася втратити роботу?! А що означає втрата роботи в порівнянні з тим, що мені судилося втратити зовсім скоро…

Йшла вулицею і помічала, що люди звертають на мене увагу. Певно, через те, що моє обличчя світилось. І це я відчувала фізично!

Раптом я подумала, що мені давно не було так добре.

Хіба що, пригадую, одним весняним ранком багато років тому. Тоді я майже так само йшла вулицею і мене розпирало від щастя. Під ногами дзвінко розколювалися дзеркала ще охоплених памороззю калюж, але повітря вже пахло сонцем. Я тоді подумала: на початку березня сонце має запах! У мене не було жодної підстави виробляти ендорфіни, чи як там називається «гормон щастя»…

Цей стан не мав жодної підстави і тому саме тоді був абсолютним, базованим лише на тому, що я є, що я існую, що я рухаюсь і дихаю. Що в цьому стані абсолютного щастя я можу навіть трохи летіти над землею. І всі, хто йде назустріч, помічають це і теж усміхаються мені у відповідь.

Зараз відчуття було майже таким самим. А може, ще гострішим, адже тепер я всотувала ці усмішки, цей рух, це тепле осіннє сонце. Тобто якщо тоді — багато років тому — мені здавалося, що я розчиняюсь у повітрі, віддаю йому кожну клітинку свого єства, бо мене в мені так багато, що я готова була віддавати і віддавати, то нині я з такою ж пристрастю всотувала світ у себе, мов губка, що її поклали посередині тарілки з водою.

А ще цей процес «віддавання» і «всотування» нагадав про стосунки з Вадиком. Адже якщо врахувати той загальновідомий постулат про те, що в більшості випадків у коханні хтось «віддає», а хтось — «бере» (тобто він звучить так: хтось любить, а хтось дозволяє себе любити), то, власне, я була з тих, хто «віддає».

З тої ж причини, про яку вже сказала: мене в мені було надто багато для мене одної! Ось яка тавтологія.

Але інакше не скажеш…

11 годин 13 хвилин

…не скажеш…

Я не помітила, як вийшла на центральний майдан. Він був увесь затоплений сонцем, навіть із фонтанів лилася не вода, а неймовірно яскраві сонячні потоки.

Я так стрімко вискочила майже на середину, ніби це була сцена. Ніби всі, хто сидів довкола на лавах та парапетах, тільки й чекали на мій вихід, а я мала щось заспівати чи виконати танець вмираючого лебедя під музику Сен-Санса…

Стишило мою ходу й ейфорію нове запитання (сьогодні їх було надто багато для моєї голови), і воно поволі затьмарило настрій. Запитання було таке: чому я давно (майже ніколи поспіль) не відчувала цього гострого «заштрику щастя», адже нині, коли життя впорядковане, мала для цього всі підстави. Чому? Чому?! Чому?!!

На першу зустріч із Вадиком я йшла, трусячись, мов листя трепети. Навіть не пам'ятаю, яка була погода.

Вадик міг керувати мною одним порухом самої лівої брови (чомусь саме ліва в нього була найбільш рухлива і завжди вказувала мені шляху тій чи іншій ситуації). Я беззаперечно вірила йому і тому завжди відчувала себе недосконалою, недолугою, підібраною з землі.

А можливо, так воно і було? Я лежала, як безпритульний осінній лист, на якому написано щось незрозуміле, а він підібрав мене, щоб прочитати? А помітивши на ньому якусь абракадабру, зіткану з рожевих ієрогліфів, почав розшифровувати їх не очима, а пальцями — шар за шаром здираючи тоненьку шкіру? Ми так робили в дитинстві — обдирали кленове листя, залишаючи тільки «кістяк», що нагадував долоню скелета. І лякали ним одне одного.

Може, так воно і сталося? Я йшла з інституту (так-так, я провчилася на філологічному факультеті два роки) — він підійшов і запитав: «Дівчино, котра година?» Він був старший і такий… Я б сказала, охайний — у костюмі, в синій краватці з маленькими червоними парасольками (чомусь ці парасольки зворушили мене найбільше), в лакованих черевиках…

Мені всі заздрили. Адже хто вчиться на філологічному — самі наречені, доля яких — доля книжкових мишей. Хоча, присягаюсь, я так не думала. Але в цьому були впевнені всі мої рідні й тому в один голос оспівували Вадима. Але це було непотрібно, бо я й сама була готова співати осанну тому весняному дню. Я стрибнула в його кишеню і скрутилася там бубликом. Навіть інститут закинула.

…Отже, вискочивши посеред майдану, мов шоу-зірка, я згасла і швидко дала задній хід. На лаву.

…Є речі, які я завжди викреслювала з пам'яті, - з ними не можна жити. Мабуть, у кожного є такі згадки. Вони існують під нашаруванням днів, клопотів, проблем, драм і комедій. Але якщо ввесь час ятрити їх і поливати живою водою — зрештою вони розростаються і душать тебе, випивають усі соки, мов омела з дерева. Тому їх треба викреслювати і намагатися ніколи не згадувати.

Це було моїм правилом.

Я завжди боялася йти у своїх міркуваннях у глиб цих спогадів, я витирала їх подібно до того, як витирають текст, натискаючи в комп'ютері клавішу «Delete». Але часом, допомагаючи Вадикові зробити якісь документи, я думала: куди зникає помилковий текст, в який простір він йде? І чи взагалі — зникає? А можливо, він починає свої незбагненні мандри в мережі. І зрештою хтось на іншому кінці світу знаходить його в своєму комп'ютері та дивується — звідки воно взялося? І знову «вбиває», щоб помилковий текст продовжував свої навколосвітні агасферівські подорожі…

Коли я починала про це говорити, Вадик сердився і пояснював, що є така функція — «кошик». Усе йде в «кошик», а звідти бажано нічого не видаляти, бо потім може знадобитися. Для чого?

Для того…

11 годин 17 хвилин

…для того…

аби чудовим останнім осіннім днем відчути гостре щастя — просто так. І зрозуміти, що так мало бути часто.

Дуже часто.

Часто — і у всіх!

Бо ніхто не може знати, коли його, мов зіпсовану запальничку, викинуть із кишені. Або коли тобі на голову звалиться гільйотина.

Я сиділа по горло в сонці, навіть рук своїх не бачила — таке воно було сліпуче — і думала, що мені варто згадати все. І саме тепер, поки я не повернулася додому. Адже додому я повернуся іншою. Хоча я ще не знала, якою саме — заплаканою, хворою, розчавленою чи… байдужою. Отже, я полізла до «кошика»…

…Три роки тому. Вечір, 30 грудня.

Я стою в непролазних джунглях велетенської передноворічної черги в супермаркеті. Ці черги перед Новим роком — суцільна катастрофа! Власне, для мене — це щорічна катастрофа, адже Вадик у цей час здає річні звіти і його краще не чіпати з дурними проханнями щодо покупок. Мені здається, що ці банківські «звіти» вигадані особисто для мене, аби весь святковий клопіт я несла на своїх плечах, тобто… везла в картатій сумці на високих коліщатках, яку ми дуже вдало купили. Я стою в черзі з візком, заваленим та заставленим пляшками, сітками із овочами, пакунками, бляшанками, згортками.

Звісно, можна було б усе купувати заздалегідь. Але мені краще зробити все в один день, адже до і після нього в мене неймовірна кількість клієнток — за останнє десятиріччя зимових свят значно побільшало. Якось одна пані прийшла до нас додому під вечір 31-го (бувають і такі)…

Я стою і час від часу звітую Вадику по мобільному.

Він уже вдома. І телефонує кожні півгодини, бо нудьгує. Я докладно розповідаю, що купила і що планую придбати у бабусь, які сидять під магазином із слоїками різної смакоти. Жінки в черзі привітно та приязно всміхаються. Такі воркотіння в слухавку їм знайомі. Але не всім так турботливо телефонують. Я тихо кажу про салат із свіжих овочів (дуже смачно їсти його серед зими!) і раптом заклякаю: олія!

Забула про олію!

Розвертаюсь, іду в глиб магазину і розумію, що я — кретинка! Треба було залишити візок в черзі! Як потім повернутися на те саме місце! Обертаючись до людської вервиці, розумію, що все одно б не знайшла кінця-краю!

Мене душить відчай.

Беру олію.

Знову прилаштовуюсь у кінці.

Бачу, що пропустила два дзвінки. Набираю сама, доповідаю про халепу із олією. «Все зрозуміло…» — каже Вадим.

Коли він говорить таким тоном, я знаю: він не вірить жодному слову. Відстороняю слухавку від вуха, аби він почув галас у супермаркеті, але він уже відключається.

Клята олія!

Кляті черги!

Кляте свято!!!

Навіщо воно мені, якщо в ці дні в мене завжди зіпсований настрій? Слава Богу Вадим перетелефоновує. Але це не рятує ситуацію. «Олія? — перепитує він і додає своє коронне: — Ну-ну…» — і знову натискає на відбій.

Я знаю, про що він думає, втупившись у свій комп'ютер. Він уявляє, як я сиджу десь (знати б, яка картина малюється в його уяві!) із коханцем, який уже закупив усе необхідне для нашого родинного столу ще вранці лише задля того, аби звільнити мені вечір для пристрасного двадцятихвилинного сексу в його розкішній квартирі.

Або п'ятихвилинного.

Або навіть десь у під'їзді, біля засміченого ліфта.

Або навіть у самому ліфті, поки він піднімається на наш сьомий поверх.

Або ж просто перед дверима родинного гніздечка!

Часом, коли я ще могла жартувати на цю тему, я грайливо запитувала Вадика: невже він дійсно думає, що все це можливо?! Але він, на жаль, зовсім не сприймав таких жартів. Я боялася розпитувати, але думала, що колись — ще до мене — Вадим отримав якусь сердечну травму саме через таку поведінку якоїсь дівчини і тепер «примірює» ту давню ситуацію на мене. І мені його було дуже шкода. Не можна жити з таким тягарем на серці!

Одне слово, в супермаркеті я провела піввечора. А коли викотила сумку на подвір'я — бабусі зі слоїками вже розійшлися.

Падав сніг…

Тепер, хоча минуло не так уже й багато часу, зими стали набагато теплішими. А тоді я вийшла зі світла та метушні магазину в синій зимовий вечір і повільно повезла сумку через два квартали, сквером, повз церкву, в озерах ліхтарів, що робили білу землю плямисто-блакитною.

Гілки високих дерев згиналися під вагою снігу й утворювали напівкруглий коридор.

Тихий, мов небо.

Сніг падав і падав.

Немає нічого красивішого за сніг, який сиплеться у світлі ліхтарів.

Тоді здається, що ти летиш разом із ним.

Щоправда, візок не давав мені надто далеко відірватися від землі.

Але справу було зроблено — новорічний стіл буде, як у людей… Непокоїло, що на мене чекають кілька неприємних хвилин, протягом яких я маю спокійно пояснити, чому затрималася. Зрештою, я вже звикла. Коли ще не звикла, то виклично розповідала якусь неймовірну історію. Потім зрозуміла, що не варто, адже Вадим усе сприймав надто серйозно.

Отже, якщо він закінчив свою роботу, можна вийти погуляти хоча б навколо будинку, подихати морозом. А взагалі, у мене завжди була мрія — поїхати взимку до центру міста, на гірку, і під засніженим деревом відкоркувати пляшку шампанського. А потім лягти просто в сніг і дивитися на небо, на зірки і тихо-тихо говорити. Без слів. А коли стане зимно, спуститися вниз, до ресторанчика на воді, замовити пунш, гріти руки об теплу склянку, вдихати аромат і слухати, як грає на піаніно сивий музикант. Але такого ніколи не було… І вже не буде.

…Я увійшла до передпокою і притулила сумку до стіни, сіла на табуретку. Хотілося трохи перевести дихання.

Ну от.

А потім сталося те, що я кинула до «кошика» пам'яті. Добре, що він існує. Тепер мені дуже хочеться згадати все — до дрібних деталей!

Отже, мене добряче розморило…

11 годин 20 хвилин

…добряче розморило, щойно я присіла в передпокої.

Я подумала, що якби Вадик зняв з мене чоботи…

Вадик вийшов і мовчки почав порпатись у сумці. Я з подивом дивилася на нього. Все розсипалося по підлозі.

Все те, що годину тому здавалося мені золотими скарбами, які я добула в нетрях клятого супермаркету.

Нарешті він витяг зісподу пляшку олії й почав розкорковувати її, зубами надгриз пластиковий «пасочок», розмотав його, відкрутив кришку. Я дивилася на нього. Але коли він уже зняв кришечку і витягнув ще одну — меншу, що була всередині, у мене майнула тривожна думка…

Я не встигла її додумати, бо вона підтвердилась, але в гірший спосіб, ніж я уявляла. Я гадала, що він виллє олію в унітаз (власне, він мені це пообіцяв ще по телефону, коли я стояла в черзі, - тому і заховала пляшку на дно). Але Вадим просто здійняв її над моєю головою…

Він зробив це спокійно, навіть лагідно і обережно. Так, що я не встигла отямитись, відхилитись чи хоча б скрикнути.

Немає нічого огиднішого, ніж коли тобі на голову і за комір ллється олія.

Тече по обличчю, потрапляє в очі.

Я швидко скинула пальто і побігла до ванної.

Крутонула кран і ось тут розревілася: гарячої води не було! Якби вона була — я б залізла у ванну з головою і лежала б у ній доти, поки змогла б.

Просто лежала б і дивилася в стелю.

А так мені довелося бігати до кухні, гріти чайник, носитися з ним туди-сюди, поливати собі на голову з карафи — і все одно майже не досягти результату. Волосся не промилось як слід. Та й блузка була зіпсована. І у ванній не змогла пробути довше, ніж хотіла.

Я вийшла.

Позбирала продукти з підлоги, поклала їх до холодильника. Знайшла в кутку майже порожню пляшку з-під олії. І подумала про те, що завтра знову доведеться йти до крамниці. І знову вистояти цю новорічну, веселу, збуджену чергу заради однієї пляшки олії. Мене охопила байдужість до склеєного волосся, до неприємного відчуття на шкірі, до всього, що було довкола мене.

Я одягла нічну сорочку і мовчки лягла в ліжко.

А годині о третій Вадим розвернув мене до себе і поцілував. Усе як завжди. Пристрасно і ніжно, зі сльозами і тремтячим «пробач…»

Я дивилась у стелю.

Так, ніби лежала у ванній.

А потім я заплющила очі…

11 годин 22 хвилини

…я заплющила очі, тому що згадала, що тепер на мені лінзи, а в них не можна пускати сльозу.

Ну от.

Якщо в тобі є такий «кошик» — хіба ти можеш відчувати, як пахне сонце в березні, чи дослухатися до музики? Чи просто вискочити під дощ, коли ти того хочеш? Можливо, в «кошиках» інших людей лежить інший непотріб.

До того часу, коли усвідомлюєш, що, викинувши його, ти можеш злетіти. Як на повітряній кулі. Чи летючому матраці. Чи сам по собі…

Я не помітила, як поруч зі мною присів якийсь дядько. Я б його і не помітила, якби він не дістав із кишені дві мобілки. А згодом — іще одну.

Вони задзвонили майже одночасно. Одну він попросив перечекати хвилин п'ять, у другу говорив довго і суворо про те, що мені не дуже зрозуміло — якісь «відвантаження», і матюкався. На третій сам набрав номер і довго й нервово дослухався до гудків.

Не уявляю, для чого нормальній людині аж три мобілки. Або ж: навіщо людині, котра має аж три мобілки, сидіти ось тут, на майдані, а не, скажімо, в якомусь респектабельнішому місці?

Але це мене не обходило.

Я відволіклась і просто спостерігала за ним. Він усе слухав гудки в третій слухавці, потім нервовим рухом відклав її на лаву, відповідаючи на другий дзвінок.

Говорив довго. Щось там ніяк не могли відвантажити.

Я встигла роздивитися, що та слухавка, на котру він образився, була марки «Vertu», через яку шаленіла власниця мого салону, — вона носила цей шедевр дизайну на золотому ланцюгу і любила не менш, ніж свого песика, якого скрізь і завжди брала із собою.

Діловий дядько відірвав мене від міркувань. Він говорив надто голосно і незрозуміло, а перейти на інше місце не було можливості — все було зайнято.

Я зосередилась…

…Ніколи не можна «готуватися жити», як це робила я і багато моїх знайомих і співробітників. А я майже весь час готувалася, сидячи на дорозі в позиції «низького старту»: років з десять велася напружена і зосереджена підготовка до справжнього життя, до отримання того, на що заслуговую, щойно розпочну жити так, як бажаю.

Я все стерплю.

Я буду чемною, вихованою, я буду старанно виконувати свої обов'язки, робитиму добрі вчинки і віддаватиму борги всім, кому щось винна, — батькам, державі, чоловікові, співробітникам. А вже після того, як усі борги буде сплачено, — почнеться нове життя. З покупки омріяної домашньої техніки, з поїздки за кордон, з понеділка… От якби не ця спокуслива позиція «низького старту», в якій ти стаєш чудовою мішенню для добрячого копняка під зад ногою. Я ледь не розреготалась:

— Хрін воно почнеться!

Добре, що поруч уже нікого не було, адже я сказала це вголос…

11 годин 30 хвилин

…сказала вголос і озирнулась: чи ніхто не почув. І відразу помітила на лаві білий «Vertu»…

Схопила, підхопилась і почала роздивлятися на всі боки: де цей діловий типчик? От ідіот! Як можна бути таким необачним? Я сіла на місце. Певно, за кілька хвилин він повернеться, і я віддам йому свою знахідку.

Телефончик був дуже приємний на дотик — одразу видно, що дорога річ. Не просто дорога, схаменулась я, а така, що мені й не снилося!

Я з острахом поклала слухавку коло себе на лаву — ніби вона моя і не моя. Адже якщо він повернеться, то може запідозрити мене в крадіжці. А так я зроблю вигляд, що нічого не помітила, а з іншого боку — вбережу слухавку від бажаючих поцупити її. Але чи довго мені доведеться сидіти?!

Так.

На чому ми зупинилися?…

На тому, що життя може розпочатися з омріяного ремонту? Чи якихось покупок? Господи, який абсурд!

Та на цьому воно закінчується! На меблях, оббитих шкірою зебри, що їх «виписують» із-за кордону новітні багатії в країні, де заробити чесним шляхом просто НЕМОЖЛИВО (але всі роблять вигляд, що м-м-м… ну… чом би й ні… такі гарні люди… так посміхаються в телекамери…), на їхніх маєтках, напакованих барахлом і непотребом, на їхніх чадах, через яких вони трусяться вдень і вночі, аби ті не підсіли на голку… На всьому тому, що можна купити.

А розпочинається…

Розпочинається з того, чого не придбаєш ні за які гроші.

Воно або є, або немає. І якщо вчасно не схаменешся, ніколи не буде…

Звідкись із ніжним передзвоном пролунала мелодія Вівальді. Я не одразу зрозуміла, що це співає «Vertu». Я вирішила, що варто відповісти: можливо, то телефонує сам господар мобілки.

Тоді я…

11 годин 34 хвилини

…тоді я скажу, щоб він повернувся за нею.

Я обережно натисла на кнопку і притулила слухавку до вуха.

— Чуєш мене? — пролунав звідти жіночий голос. — Знаю, що чуєш!

Я, до речі, розгубилась і мовчала, а голос продовжував майже без жодної паузи:

— Пішов ти під три чорти! Хочеш іще? Так от: мені добре! Я сиджу на березі моря і бачу крабів і чайок! На мені синій купальник. Я дихаю! Ти хочеш знати, чи я повернусь? Так! Я повернусь. Тільки не до тебе! І я не пропаду. Зрозуміло? Затям це і більше ніколи не телефонуй!

Залунали гудки…

Серце моє загупало, мов годинник на міський вежі.

Ніби це сказала я.

Ніби це дійсно сказала я — ще там, три роки тому, в магазині, переповненому людьми. Сказала, покинула візок і вийшла з черги. На сніг.

Три рухи, на які я не здатна…

Я уявила жінку в синьому купальнику на березі моря.

Її голос був спокійним і впевненим. Певно, зараз, висловивши те, що хотіла, вона встала, потягнулася, поглянула в небо, на чайок, і граційно пішла у воду, на ходу заправляючи волосся в тугий гумовий капелюшок.

І всі дивились їй у слід. Бо людина, яка викинула з «кошика» мішки з баластом, — завжди відрізняється від інших, і її вже ні з ким не сплутаєш. Вона перестає бути ініціалами в телефонному довіднику.

Раптом я схаменулась: її зусилля марні. Адже те, що вона сказала, було адресовано не мені! І тому те, що вона в цю мить вважає завершеним, триває.

Я знайшла номер цього дзвінка і з трепетом натисла на виклик. І злякалася, що, побачивши номер, вона просто не візьме мобільника.

Гудки тривали досить довго.

Нарешті я почула той же голос — цього разу він лунав стомлено:

— Так…

— Доброго дня, — швидко сказала я і почала пояснювати ситуацію із загубленим мобільником.

— Це правда. Ви мене чуєте? — перепитала я, адже мобільник мовчав.

— Так… — знову повторила жінка і зітхнула: — Дякую, що попередили. Прикро… До побачення!

— Хвилинку! — закричала я. — А що мені робити з телефоном? Може, ви дасте якісь координати — і я його віднесу?

— Не переймайтеся. Впевнена: завтра в нього буде така сама мобілка… Може, навіть і краща…

— Але що робити мені?

— А ти хто? — запитала жінка на тому кінці.

— Тобто? — не зрозуміла я.

— Ну хто ти — скільки тобі років, який твій статус? І чому ти вирішила передзвонити мені, що, власне, з твого боку досить благородно?…

Мені подобалося чути її голос.

Голос зовсім невідомої людини на березі якогось моря.

Це ніби розмовляти із космосом. Чи говорити до викопаної в лісі ями…

Я розповіла про сьогоднішній ранок, про сонце і білий плащ, який залишила на дереві, про ворону…

І про те, що нічого, зовсім нічого не можу вигадати. Я не була певна, що вона щось зрозуміла з цієї розповіді, але вона слухала. А я чула, як десь далеко шурхотять морські хвилі.

— Знаєш… — сказала вона після паузи, — я десь читала, що кожній людині випадає двадцять один шанс на день щось змінити або хоча б трошки зрушити в своєму житті. Чому саме двадцять один, не знаю, але одного разу я спробувала порахувати — і в мене вийшла саме ця цифра! Ми звикли думати, що шанс — то щось велике і доленосне. Ну, наприклад, до тебе ні сіло ні впало підходить — а краще, під'їжджає на білому лімузині! — якийсь крутелик і пропонує очолити філію його банку на Карибських островах. Або ж — залежно від твоєї уяви і здібностей — підвалює режисер і пропонує головну роль. Такого не буває! І це — не шанс, а дурні фантазії, які ніколи не здійсняться… Ти мене розумієш?

— Не дуже… — відповіла я, благаючи якісь сили про одне: аби саме зараз не з'явився господар слухавки і не відібрав її в мене. Зі мною ще ніхто так не розмовляв!

— О господи… Добре, проїхали. Продовжую. Ніхто і ніколи не помічає справжніх шансів, не бачить їх і не вміє ними скористатися, бо вони малі й, на перший погляд, зовсім незначні. Власне, кожен наш день — це ланцюжок шансів. Якщо ти помічаєш і використовуєш перший — на нього відразу ж нанизується другий, третій. І все вибудовується в правильному порядку. Ось такі пироги…

Вона помовчала — я почула, що вона ковтнула зі склянки. Я уявила, як вона сидить у пляжному барі під великим бамбуковим навісом. Красива, як в рекламних роликах…

— Про решту — думай сама! — додала вона. — Ти питала, що тобі робити з телефоном… Не певна, що він тобі знадобиться…

Я сказала, що взагалі ненавиджу мобільники, бо ніколи не чую з них нічого доброго.

— А знаєш що — продай його! — весело сказав голос. — Він коштує шалені гроші! І роби з ними що хочеш. Принаймні, я б учинила саме так.

— Я ніколи цим не займалася! — сказала я. — До того ж це небезпечно… Кому і де я його продаватиму?!

— Так, маєш рацію… — замислилась вона. — Стоп! Я знаю, хто відвалить за нього більше, ніж він коштує! — Сміх. — Чудова ідея! Я знаю людину, яка завжди мріяла перекупити його. Із принципу. Це надійна людина, мій добрий знайомий. Він власник меблевого салону. Скажеш, що ти від мене! Це ж все одно «мій» телефон. Тобто… в ньому лише мій номер. А тепер з цим покінчено. У тебе є чим записати адресу?

У мене була ручка і жодного папірця, але я сказала, що є, і записала на долоні адресу салону, що її вона продиктувала.

— Ну от все і вирішено! — сказала вона. — їдь і нічого не бійся! До речі, я полегшу тобі завдання: я зараз сама йому передзвоню і навіть поторгуюсь! Це буде кумедно… Тобі залишиться лише отримати гроші!

Звісно, якби таке трапилось не сьогодні, а, скажімо, вчора, я б і не подумала нікуди їхати. Я подякувала.

Але мені було шкода відключати телефон.

Дуже-дуже шкода. Я так просто їй і сказала.

— Ніколи не про що не шкодуй, — відповіла вона. — Ти мене не знаєш. Я — не добра фея. Вважай, що тобі просто випав шанс. А можливо… він випав мені…

Вона засміялася і першою дала відбій. У слухавці залунали довгі гудки…

Я вимкнула телефон і сховала його в сумку. Перечитала адресу з долоні. Треба було їхати маршруткою, що йшла якраз від майдану.

Отже, у мене з'явилася справа…

11 годин 50 хвилин

…у мене з'явилася справа, і я сіла в маршрутку.

Точніше — повисла на поручнях, торкаючись підлоги однією ногою. Маршрутка повільно поповзла вгору. В таких ситуаціях у мене завжди виникало питання: куди їдуть усі ці люди в розпал робочого дня?

Таке ж запитання добре читалось і на інших обличчях. Я часто їжджу в міському транспорті. І вже навчилася розрізняти загальний настрій випадкової спільноти. Часом якийсь дядько, перебуваючи в доброму гуморі напідпитку, розворушує нудні й роздратовані обличчя дотепними жартами, які підхоплюють інші. Часом такому герою хтось каже: «Стули пельку!» — і тоді починається сварка. Часом у салоні зависає мовчазна тиша або досередини залітає Морфей і всі по черзі починають позіхати.

Щоб не нудьгувати дорогою, я завжди зауважую такі дрібні деталі та подумки розважаюсь.

Цього разу до авто залетів дух війни. Почалося з того, що дівчина кілька разів передавала гроші за проїзд над головою пані похилого віку. На цій голові здіймався досить об'ємистий капелюшок. Коли дівчина простягнула руку вчетверте чи вп'яте, пані смикнулася, обернулася і голосно сказала:

— Скільки можна лізти мені на голову? Ти, бидло!

Власне, останнє слово було зайвим. По-перше, воно не личило ані її віку, ані капелюшкові, по-друге, мало вигляд звичайного чемного зауваження. А по-третє, почувши першу частину, дівчина могла б попросити пробачення або просто змовчати.

— Самі ви бидло! — сказала дівчина. — Вдягли капелюха і вже вважаєте себе великою пані!

Почалося, подумала я, адже добре знала, що буде далі, - «зведений хор імені Маршрутки». І він почався:

— Це ж треба, яка молодь пішла!

— Жєнщіна, хіба так можна — така інтелігентна, а ображаєте людей!

— Самі ви бидло, хоч і в капелюсі! Відразу видно!

— А ти на себе поглянь, потворо!

— Ай-яй-я… Ви ж доросла людина, як можна таке казати молодій дівчині!

— Ти своїй доньці так скажи!

— А ти мені не тич!

— Я б вам не тикала, якби ви мені не тикали.

— Та припиніть уже! Смішно слухати!

— Вийди і посмійся. Тебе тут ніхто не тримає!

— А ти мені ще на голову сядь!

— Сяду і насеру!

— На матір свою сери!

— Якщо вона так говорить, будьте певні — вона так і робить!

— Люди, ви що, сказилися з самого ранку?!

Потім, як годиться, всі миттєво заспокоїлись, розподілились на кілька груп по троє-четверо і загомоніли між собою, але вже тихо.

Обговорювали жінку в капелюсі — мовляв, не можна зненацька обзивати людину «бидлом». Що таким слід їздити в таксі.

Що, певно, за своє життя вона з багатьох висмоктала кров — по ній видно.

Що молодь варто пожаліти, бо їм зараз важко.

Що зло породжує зло.

Обговорювали дівчину, що мала б змовчати, якби була розумніша і вихованіша. Говорили, що сучасна молодь справді бидло.

Що дівчина дійсно негарна і нахабна.

Що такі, як вона, й розповсюджують по світу всяку заразу типу СНІДу.

Що варто поспівчувати її майбутній свекрусі…

Я знала, що після тимчасового затишшя знову здійметься буря, щойно до салону зайде хтось новий і так само простягне гроші над головою пані в капелюсі. Чи когось штовхне. Чи скоїть іще якесь неподобство, спровоковане тиснявою.

Таке я чую тисячі разів щодня і думаю: звідки воно все береться? Що змушує їх сваритися? Спільна доля. Ось що. Звісно, у кожного вона своя, але коли люди збираються докупи у транспорті, в черзі до… скажімо, паспортистки чи лікаря державної лікарні, біля каси супермаркету — в тих місцях, де кожне само за себе і кожне — у колі таких самих пасажирів, пацієнтів чи покупців, утворюється ця дивна спільнота, парадоксальний конгломерат ненависті.

А варто ступити з маршрутки на землю, вийти за поріг лікарняного кабінету чи отримати омріяну довідку в ЖЕКу, як усі вмить перетворюються на милих, чуйних і байдужих одне одному громадян.

І Дівчина чемно переведе Пані В Капелюсі через дорогу, а Пані В Капелюсі подумає: «Яка чудова у нас молодь!»

Я замислилась і ледь не проїхала потрібну зупинку.

Покинувши войовничу маршрутку, відразу ж побачила розкішний меблевий салон. Крізь скляну стіну вітрини, яка нагадувала Версаль, помітила, що в салоні немає жодного покупця.

Олексій (так звали чоловіка, до якого я мала підійти) сидів за широким столом і дивився в монітор комп'ютера. На моніторі блимала карта міста.

Він поглянув на мене з-під вузеньких дужок окулярів.

Я не знала, що казати, тому дістала телефон.

— Я… Мене до вас послали…

Я сподівалась, що мені більше не доведеться нічого говорити. Так і сталося.

Він підвівся. Вигляд у нього був задоволений.

— Так, так, мене попереджали.

Він поліз до шухляди і витяг звідти конверт. Певно, в ньому були гроші.

— Рахуйте! — сказав він.

Я боязко зазирнула до конверта. Там була купа грошей. Я навіть не уявляла, що така маленька іграшка може коштувати так дорого! Я просто не могла рахувати цю пачку, це б зайняло надто багато часу. А мені кортіло швидше завершити цю несподівану пригоду.

— Я вам вірю, — сказала я.

— Воля ваша! — знизав плечима Олексій, простягаючи руку за телефоном.

— Хвилинку! — майже скрикнула я. — Хвилинку! Мені треба повідомити, що все гаразд!

— О кей! — сказав він і відійшов убік.

Я натисла кнопку виклику.

— Ну як? — одразу почула в слухавці той самий жіночий голос. — Усе в порядку?

— Так, — сказала я. — Але я не знаю, що робити далі… Може, я якимось чином все ж таки залишу ці гроші вам? Тільки скажіть, яким чином це зробити? Чи, може, мені взагалі їх не брати? Я так не можу. Це дивно…

— Ти що, з глузду з'їхала? — обурився голос. — Тобі поталанило, а ти ще пручаєшся? Дають — бери! І зауваж, якщо вже ти така чесна: ти робиш аж три добрі справи. По-перше, Льошка мріяв відкупити саме цю іграшку. По-друге, ти звільняєш мене від неї майже природнім шляхом: хтось загубив — хтось знайшов, а по-третє… зроби щось приємне для себе. Я ж знаю, як ви живете — затуркані, середньостатистичні баби… Вибач, що я так кажу…

Я вибачила. Тим більше що я дійсно була такою — на що ж ображатися?!

Я промовчала. А вона знову заговорила:

— Слухай, так сталося, що ти навіщось вклинилась у моє життя. Або навпаки: я вклинилась у твоє. Я не вірю у випадковості. Отже, маю право сказати тобі щось важливе… Тільки от — що саме? Дай подумати…

Я затамувала подих. Мені здавалося, що саме сьогодні, в цей клятий день, який буде останнім днем мого нормального життя, я маю бути уважною до будь-якого прояву цього життя.

— Певно, ти людина непогана, — продовжувала говорити вона, — я колись теж була непоганою… — Вона знову помовчала і додала: — Можливо, я й зараз непогана…

І вона вимовила лайку, яка, власне, пролунала досить органічно. Я так собі й уявляла: вона така, що може собі це дозволити. Потім вона сказала:

— Так от. Затям: я ненавиджу бабів із таким принишклим голосом, як у тебе. Я уявляю, яка ти слухняна, яка правильна і як у тебе — все як у людей. Тобто тобі здається, що це так. А насправді ти навіть і не уявляєш, яка це жлобська і банальна формула! У людей!!! Більшість із них народжується лише для того, щоб зжерти кілька тонн продуктів і стільки ж випорожнити в унітаз! І відійти в небуття з почуттям відмінно виконаного обов'язку. Ти коли-небудь думала про це? Має бути щось більше…

— Що? — спитала я.

— Поки що не знаю. Але обов'язково дізнаюся! Обов'язково! І тобі того ж бажаю! Кожен доходить до цього сам. А тепер — все. Льошка, певно, вже хоче отримати свою іграшку? До побачення! І… зроби собі сьогодні свято!

Краєм ока я бачила, що Олексій уже нервує — гроші й телефон були в моїх руках. Я зробила заспокійливий жест і знову звернулася до невідомої співрозмовниці:

— Стривайте, як вас звати?

— Це не має значення! — сказала вона. — Не думаю, що ми знайдемо спільну мову, коли я повернусь.

— А коли ви повернетесь?!

— За місяць…

— Певно, що ми її не знайдемо… Дякую вам, — сказала я і відключила телефон.

Простягнула його Олексієві.

Він схопив його.

Відкрив кришечку, витягнув чіп і кинув його у пластикове смітникове відерце.

— Все. Я вас не бачив. Ви мене також. Домовились? — сказав він.

Я кивнула, попрощалась і пішла геть. Хоча мені дуже кортіло залізти у відерце і забрати чіп.

Просто так.

На пам'ять…

12 годин 15 хвилин

…на пам'ять про те, що сьогодні в мене на кілька хвилин з'явилася подруга.

Я не мала ніякого права називати цю невідому жінку саме так.

Хіба я могла бути їй подругою? Навряд. Хіба що стояти за спиною і стригти, шанобливо киваючи на її репліки. І ніколи б не наважилася розповісти про себе.

…Біля магазину був сквер, посеред нього стояв пам'ятник, на довгій стелі — такій довгій, що обличчя зображуваного губилося в яскравих сонячних променях. Мені треба було знову напружувати мізки: що далі?

Пачка грошей починала пропікати мою сумку.

Я сіла, звісивши її між колінами, ніби не маю до її вмісту ніякого відношення.

Що мала на увазі жінка з берега моря, коли казала про «подарунок»? Я знову і знову намагалась уявити її та ставила перед собою запитання: вона — гарна? вона — блондинка чи брюнетка? скільки їй років? яка вона?

У мене взагалі-то небагата фантазія, й тому я змалювала в своїй уяві образ моєї улюбленої актриси — Джулії Робертс. Щоправда, улюбленою вона стала не після «Красуні», яку ми з Вадиком дивились у кінотеатрі, а потім на касеті й кілька разів по телебаченню (певно, Вадику теж подобалася Джулія), а після якогось менш відомого фільму, назву якого не пригадую.

Ми потім із дівчатами переповідали його в перукарні — так, як кожна з нас зрозуміла.

У ньому йдеться про щасливу жінку, яка живе з чоловіком на березі океану. Він увесь час щось їй дарує: дорогу червону білизну або квіти в довгих паперових коробках (я такого ще не бачила… тобто такий дизайн). І — шалено ревнує. Тому часом лупцює, після чого між ними відбувається красивий секс. Потім вона влаштовує своє зникнення і втікає до іншого штату. Ну а далі вже починається щось на кшталт трилера.

Майже всі мої колежанки, хто тоді був на другій зміні, сказали, що нізащо б не втекли з такого шикарного будинку! Що баба сказилася з жиру, бо жила як у Бога за пазухою. Я теж підтримала їхні розмови. Сказала, що, звісно, можна було б і перетерпіти заради такої краси, таких квітів, такої білизни і такого сексу. Заради родини і, зрештою, майбутніх дітей, які б росли забезпеченими всім необхідним.

Я тоді стригла пані Олену. Вона дуже вишукана сорокарічна жінка, моя постійна клієнтка, на якій я час від часу випробовувала нові технології. І вона завжди покладалася на мене. Власне, завдяки її протекції я й потрапила на курси до мадам Петиції. Пані Олена ніколи не нервується і не заперечує проти того, що я розмовляю під час роботи.

Так от, вона була єдиною, хто з нами не погодився. Сказала, що це жахливий фільм і що наші жінки ще не доросли до його розуміння. На цьому ми і припинили свої балачки, адже «клієнт завжди правий»! Коли вона пішла (цілком задоволена своєю біозавивкою із частковим прорідженням волосся біля коренів), ми, звісно, ще побалакали про те, що їй легко говорити, адже вона має свій бізнес і може купувати собі таку білизну і такі квіти хоч щодня. І що взагалі вона — нещасна «розлученка», а таких у нашому суспільстві все ж таки не дуже шанують. Адже чоловіків треба вміти втримати біля себе, намагатися зберігати те, що є, заради того, що буде потім: спільна старість, тихі зимові вечори, гра в нарди, склянка води…

Так я думала…

Так я думала.

Так я думала, що так я думаю…

М-м-м… Добре.

Отже, моя «джулія робертс» наказала зробити собі подарунок.

Я відкрила сумочку і пройшлася пальцями по пачці. Ох!

Певно, варто повернутися до лікарні й запитати, скільки коштуватиме лікування…

Потім сходити за тим пальтом, яке ми з Вадиком вподобали йому на зиму — як підійде сезон, воно коштуватиме дорожче. Потім заплатити за квартиру і, нарешті, придбати мікрохвильову піч, бо у всіх уже є, а я лише чула, що це дуже зручна штука…

Тобто вистачить залатати кілька десятків дірок у нашому побуті. Можна і просто заховати десь в шафі, серед простирадл. Адже всім бюджетом досить розумно розпоряджається Вадим, а так у мене буде якась копійка на ту ж білизну чи колготи.

І її вистачить надовго…

12 годин 17 хвилин

…надовго?

Однак який веселий сьогодні день!

Ніколи не думала, що день, в який ти дізнаєшся про смертельний діагноз, може бути таким веселим!

Я навіть уявила, як разом зі мною регоче моя «джулія робертс» і каже: «Я так і знала! Мікрохвильова — це те, що тобі пасує найбільше!» Ех, шкода, що я більше ніколи її не почую!

Я напружилась і поглянула на ніс пам'ятника. Чого я хотіла з того, що ніколи не могла собі дозволити?

Коли до нас у салон приносять нові журнали — а ми передплачуємо майже весь «глянець», щоб триматися на вістрі часу і моди, — я, роздивляючись фотографії з рубрики «фешн-сторі», думала, що варто пошити собі щось схоже на ті костюми, які були на топ-моделях.

Завжди знала, що треба мати добре взуття і одяг стриманого класичного фасону з гарної, дорогої тканини.

Але нині це вже не було мені потрібно.

То ж навіщо витрачатися? Сенс?

Сенс — зробити собі подарунок.

На мені були джинси і светр. Плащ, як уже казала, я залишила на дереві в лісосмузі. Подумала, що в мене ніколи не було пристойної сукні і дорогого взуття. Як би я в них себе почувала?

Рішення було простим і приємним — на мій погляд, дуже схожим на наказ зробити собі подарунок. Нормальне рішення, коли у тебе в сумці лежить кілька тисяч.

Я взяла таксі та знову поїхала до центру…

12 годин 30 хвилин

…поїхала до центру, до мережі модних крамниць.

Я не дуже люблю ходити по магазинах.

Точніше — по дорогих магазинах. А якщо зовсім відверто — я їх ненавиджу! Хоча магазини тут ні до чого. Справа в цінах на ганчір'я. І в тих людях, що їх купують.

Одна моя клієнтка якось сказала, що повісилася б, якби на ній був не швейцарський годинник, а якась підробка. Якби вона про це дізналася, вона б не роздумуючи накинула собі зашморг на шию! Пальці в неї були короткі й товсті, мов сардельки…

Якось, розчулившись, поглядаючи в люстро на те, що я з неї зробила, вона подарувала мені «золоту» картку до свого фітнес-центру Перші два дні я цим неймовірно пишалася. На третій — наважилась і пішла, купивши собі форму: лосини і синю футболку. Маючи «золоту картку», можна було відвідувати все, що там є, - від масажу та перлових ванн до йоги і тренажерного залу. Спершу я пішла на йогу.

В гардеробі мене роздягли (і слава Богу, адже моя куртка не дуже відповідала рівню закладу), потім напоїли соком-фреш. Я переодяглась, одразу відчувши, що і лосини, і футболка, хоч і куплені не на ринку, а в магазині спортивного одягу, занадто прості. Перед тренуванням десяток жінок зібралися в залі, й доки чекали тренера, мене занудило (звісно, я не дала зрозуміти!) не менш як три рази.

Спочатку все йшло добре. Я привіталась із жінками різного віку (благаючи Бога, щоб серед них не було наших клієнток!) і чемно стала збоку, дослухаючись до приблизно такого діалогу:

— Купила-таки! — сказала одна молода жінка другій, старшій, із штучною засмагою.

— Я так і знала, люба! Я ж тобі казала: «лексус» — це минулий день…

— А я… — долучилася до розмови третя, — навіть вже не рахую, скільки в мене тачок змінюється за місяць! Вже кажу йому: припини мене дратувати, я ж не встигаю звикнути!

— А мого все до яхт тягне! Я його — до нерухомості, а він мене — до яхт тягне.

— А він тобі вже освідчився?

— Чекаю…

— От доки чекаєш — не сперечайся. Яхти — так яхти…

— А я вчора в «Louis Vuitton» відхопила пальто за п'ять штук. Божилися, суки, що воно в них одне. Сьогодні бачу — а таке саме на…

Вона назвала прізвище високопосадової персони, хоча мені здалося — це жарт.

Вони ще пощебетали про марки авто, від яких їх просто «верне», про фірми, яким можна довіряти, а яким — ні за що, про дієти, пігулки для схуднення і корисних черв'яків, яких запускають у шлунок, щоб вони жерли зайве.

Одна безупинно балакала про свого чоловіка, починаючи кожне речення з посилання на нього і його думку з приводу вищезгадуваного.

Друга весь час демонструвала перстень із великим діамантом.

Третя, відкриваючи рота, показувала досягнення американської стоматології. На завершення вони ще трохи погомоніли про серіал, що йде ввечері.

Відверто кажучи, я думала, що вони просто жартують, розігруючи якусь карикатурну сценку з життя багатіїв. Деякі слова вони вимовляли неправильно, деякі — з невірним наголосом.

Здавалося, що зараз прийде режисер, який ховався за лаштунками, плесне в долоні й скаже: «Стоп! Чудово! Досить!» — і всі вони розслабляться, розсміються і припинять цю кумедну гру…

Коли я, регочучи, програла весь цей театр перед Вадиком, він цілком серйозно сказав, що моя зневага йде від звичайнісіньких заздрощів.

Потім я серйозно над цим замислилась, адже Вадим завжди міг розставити вірні акценти, і вирішила, що він має рацію. Якоюсь мірою…

Але я все одно не могла змиритися з тим, що скромний светрик брудно-блакитного кольору в фірмовому магазині коштує дві тисячі. Мені здавалося, що той, хто його купує, добровільно принижується, жере землю з-під ніг якого-небудь фабриканта. Як на ілюстраціях старої дитячої книжки про містера Твістера…

І ось тепер у мене з'явився шанс «не заздрити».

Я зайшла до магазину в центрі міста, вітрини якого лише розглядала, гуляючи там перед роботою. Спочатку мені здалося, що вибирати немає з чого — все було якесь невиразне, бліде. Але йти ще кудись мені не хотілося.

Продавщиця ходила за мною, мов цербер. Тільки-но я брала до рук якусь річ, вона оголошувала її ціну. Зрештою я обрала кілька вішалок і заглибилась у нетрі кабінки, засмикнула завіси і з полегшенням зітхнула.

Пожалкувала, що вигадала всю цю маячню.

Але варто було повідомити, що сукня прийшлась і я її візьму, як продавщиця заговорила люб'язно і затуркотіла, пропонуючи аксесуари.

Одне слово, я купила світло-сіру сукню, сірий плащ, туфлі, які мені підібрали, білизну.

Потім іще сумочку, гаманець і тонкий шкіряний пасок.

У примірочній закрутила волосся на потилиці, склала в пакет джинси зі светром і в такому вигляді пішла до каси.

Усе це зайняло в мене не більш ніж півгодини…

Я вийшла з магазину…

13 годин 00 хвилин

…вийшла з магазину і подумала, що, на відміну від мене, яка, за словами Вадима, могла заздрити тим жіночкам, — мені ніхто нині не позаздрить. Навіть якщо на мені — ганчірки від тієї фірми, назву якої я не могла повторити…

Я вийшла з напівтемряви і прохолоди магазину на яскраве сонце, яке вже нічим не пахло.

Поглянула на себе в скло вітрини.

Там була не я.

У глибині тонованого коричневого скла стояв манекен, кращий за своїх пластмасових побратимів, бо він іще міг рухатись.

Моторошно рухатись під щільним шаром скляної коричневої води, рухатись, мов зомбі, мов шматок огидної біомаси, зодягнутий в усе нове. В усе нове. Як у домовині.

В усе нове…

В усе нове…

Друга половина дня

13 годин 00 хвилин

…Хто той мужик, що в розпалі робочого дня сидить у центрі міста в кав'ярні під парасолькою, роблячи вигляд, що він страшенно діловий і очікує на зустріч?

Є два варіанти: або він дійсно діловий — такий собі клерк-функціонер, або звичайний спостерігач-ледацюга. Третій варіант — це я.

Просто мені треба було знайти зручне місце, щоб спостерігати за виходом із бутіку Просто спостерігати і пити пиво.

Власне, два бажання збіглися, хоча хвилини за дві до того переважало друге… адже якраз проходячи центральною вулицею, я думав, що келих холодного пива — це те, чого мені бракувало саме в цю мить, коли я побачив дівчину в джинсах, що заходила в бутік модного одягу, і подумав, що дівчина, яка заходить до бутіку модного одягу, може вийти з нього за ті півгодини, за які я встигну випити бокал холодного пива, спостерігаючи за дверима…

Що тут було первинним: бажання випити пива чи дівчина (тобто молода жінка років тридцяти). Чи бажання поспостерігати за дверима магазину, куди вона увійшла з півгодини тому, а пиво — лише привід сісти неподалік…

Якщо я нині думатиму про це, зламаю мізки, бо дві речі — спрага і дівчина — були взаємопов'язані. Спрага — як привід дочекатися виходу дівчини з бутіку, дівчина — як привід попити пива…

Взагалі, я ніколи не зупиняюся заради будь-якої жінки.

Але цю я впізнав.

Чи мені так тільки здалося? Ось це я і хотів перевірити.

Я не бачив її страшенно давно і здивувався, що зміг упізнати так швидко. А точніше, я впізнав її ще до того, як вона обернулася.

Ніщо не може зупинити мене.

Ніщо з того, чим я давно навчився керувати — емоції, сентиментальність, спогади, бажання, зрештою, свідомість.

Але я давно помітив: варто звідкись почути запах пригорілого молока — і я на якусь підступну мить перетворююся на шмаркливого малюка, що стоїть, втиснувшись спиною в сині стіни дитячого садка — обісцяний, безпорадний, принижений і переляканий.

Або достатньо потримати в зубах сірник, щоб відчути в роті смак крові й той ниючий біль, коли сірник вганяється в ясна чиїмось кулаком і ти відчуваєш нестерпну лють, ту саму, з якою без упину той трощив чиюсь щелепу мільйон років до нашої ери.

Багато чого існує всередині на рівні ось таких незначних деталей. Я давно це помічав.

Щоправда, таке трапляється дедалі рідше.

Молоко не пригоряє, а сірники давно замінені запальничками…

Я відвик керуватися забаганками підсвідомості. Але дівчина в джинсах перед дверима магазину змусила мене повернутися в ті темні закутки, куди ніколи не сягають мої спогади. Адже нема чого згадувати. Просто шкільні коридори, по яких ми проходили, ніколи не вітаючись.

Це була дівчина з паралельного класу і, відповідно, паралельного життя. У мене і думки не було знайомитися з нею. Просто дівчина, яка сто років тому закінчила ту ж саму школу, що і я.

Дівчина, за якою я спостерігав.

У кожного пацана була така дівчина.

Особлива.

Були ті, яких ти запрошуєш до танцю і мацаєш у темряві, тренуєшся цілуватися без слини, і взагалі — тренуєшся жити далі: розмовляти, сходитись і розходитись, гигикати, розповідати анекдоти і невимушено промовляти лайки, готуватися фізично і морально до того, що колись трапиться тобі жінка, яка може стати твоєю дружиною. А є ось такі — особливі. Ти просто спостерігаєш за ними.

І більше нічого.

Адже на якомусь тваринному рівні відчуваєш: зараз спілкування неможливе, бо ти повний кретин і тобі ще треба «тренуватися на кішках». До неї я відчував щось подібне.

Дівчина була висока, струнка і білява. Вона завжди ходила з кумедною чорнявою подружкою, котра ледь сягала її плеча. Вони завжди трималися окремо. Не знаю, чому я думав про неї.

У мене була своя компанія, свої дівчата, але завжди, коли я починав фантазувати, — в уяві поставала саме вона.

В ній було щось дико неправильне й неймовірно беззахисне — настільки неправильне і беззахисне, що вона здавалася кумедною. Таких зазвичай або цькують, або підносять до небес. Якось я спостерігав, як вона складає носовичок.

Раз-два-три-чотири.

Згортає його навпіл — раз, довго розгладжує — два і знову згортає — три…

І знову розгладжує на коліні.

І знову згортає.

Безкінечне дійство!

Бездоганні складки.

Бездоганна білизна. Подумавши, знову складає — вшестеро. І в цьому уповільненому дійстві щось настільки магічне, що за вікнами школи пішов сніг. І я тоді подумав, що це вона викликала його ось цим довгим згортанням білосніжної хусточки…

А ще — цей вираз обличчя, точніше, очей…

В них завжди світився подив, ніби вона все бачить вперше. Чи бачить щось таке, про що інші й не здогадуються.

Іде коридорами й дивиться на стіни так, що кортить запитати, що вона на них бачить. Картину Рембрандта? Вікно в Європу? Скляну стіну чоловічої лазні? Що?

Як розмовляти з такою людиною? Особливо коли ти заклопотаний тренуваннями на інших і в тебе зовсім немає часу на складні дослідження?

Я уявляв, що поза порогом школи такі дівчата мають особливе життя. Наприклад, після уроків за рогом на неї чекає авто, в якому сидить дорослий дядько в чорному капелюсі. Він саджає її на переднє сидіння і перед тим, як узятися за кермо, задирає їй спідницю і гладить по колінах. І її здивований погляд стає розпусним і спокусливим.

Зовсім не таким, як у шкільних коридорах.

Ще я фантазував, що вона потайки готується до чогось надзвичайного. Наприклад, до зйомок у кіно. Або ходить на кінний спорт. Або пише вірші.

Чи малює картини. І спілкується з людьми, до яких тим, хто слиниться під час поцілунку, ще рости і рости.

В ній усе було якимось особливим.

На випускний, коли я бачив її востаннє, вона прийшла не в білому чи рожевому, як усі інші дівчата, а в синій сукні в білий горошок. І не в помпезно-довгій, а до коліна. На талії — білий пасок. А найдивніше — білі мережані рукавички до ліктя. Вона була схожа на зірку з іноземного кіно. Тоді вона вже носила окуляри. І в них виглядала ще загадковішою, ще дорослішою.

Ми жлуктили портвейн у темному класі, а потім виходили до загальної зали на танці і я умовляв себе спробувати запросити її, але так і не наважився. А коли наважився — її вже не було.

Ми стадом гуляли по набережній, зустрічали схід сонця, а її не було!

Тоді вперше я з жахом подумав, що більше ніколи її не побачу і не дізнаюся, хто вона, куди вона збирається вступати, про що мріє і навіть як її звуть, адже це була дівчинка з паралельного класу. А класів у нас було аж шість.

Я намагався дізнатися про неї в інших, але ніхто нічого не знав, ніби вона була невидимкою. А прямо питати в її однокласників мені було зовсім незручно, адже ми традиційно ворогували з сьомого класу.

Пам'ятаю цей гострий жаль, посилений хмелем, втомою і сентиментальним почуттям, яке вселяє в тебе перший день дорослого життя.

Звісно, потім все забулося.

Ще пару років я часом думав, що цікаво було б дізнатися, що з нею сталось, уявляв її в тій синій сукні в білий горошок.

Потім стерлося й це…

Але яким чином і чому я, як то кажуть, шкірою відчув, що це вона? І не помилився? У мене не було жодного сумніву, що не помилився! Як у випадку із сірником, який крутиш у зубах і відчуваєш смак крові чи запах молока, що в'ївся в якусь клітинку мозку з дитинства.

Офіціантка поклала переді мною картонний кружечок і поставила на нього келих пива. Якщо вона вийде зараз — я не встигну навіть і відковтнути.

Раптом я подумав: якщо встигну — підійду до неї, якщо — ні, залишуся сидіти. А потім піду далі у своїх справах…

13 годин 05 хвилин

Пиво було холодним, таке не вип'єш залпом.

Навіть якщо тебе мучить спрага. Мабуть, із мого боку це був повний маразм. Навіть не знаю, чи трапляється таке з іншими. За столиками сиділи люди — приїжджі, «гості міста» й іноземці. Це була дорога кав'ярня, двоповерхова, із досить великим майданчиком на вулиці. Зазвичай там проводилися ділові зустрічі. Я й сам призначав їх саме тут, але всередині.

Персонал уже звик, що до них приходять ділові люди, залишаючи щедрі чайові, і з ними варто поводитися відповідно. Але на вулиці сиділи лише ті, які просто хотіли відпочити від біганини по магазинах. Навіщо я зробив цю зупинку?

Міг би пояснити це своєю незадоволеністю, бажанням «зійти з кола», зупинитися, повернутися туди, де все тільки починається, — і зрозуміти, що лишився таким самим дурним, навіть гіршим — без жодної ілюзії.

Але насправді, я думаю, все простіше: після розлучення я був сам ось уже півтора року — то чому б не зупинитися, побачивши знайому? Тим більше ту, яка збуджувала уяву багато років тому?

Так — чи не так?

Хоча витоки цього бажання були набагато глибшими: мені просто було хріново.

І давно.

Хоча зовні для цього не було ніяких підстав. Я мав усе, що треба, все, що навіть нудно перераховувати. Весь набір, упакований у золоту фольгу. Але коли вранці я зав'язував краватку під білим комірцем і дивився на себе в дзеркало, мене нудило. Проте я не міг навіть залити цю нудоту алкоголем, адже мав зберігати форму.

Моє життя було подвійним, і до певного часу це мене не турбувало.

В одному я працював менеджером (назвімо це так…) спільного підприємства з продажу елітних автомобілів (і це назвімо так…). Усе, що пов'язано з цією роботою, було цікавим перші пару років, і лише тому, що я люблю автомобілі…

А в другому житті — мене викликали на зйомки.

І останнім часом я все частіше і частіше відпрошувався з роботи, бо зйомки, а точніше, небезпека, рух, драйв, із ними пов'язані, ставали дедалі важливішими. При всьому моєму скептичному ставленні до сучасного кіно з його «стрілялками» та переслідуваннями я волів, щоб цих стрілялок, а особливо переслідувань на автомобілях із вибухами та перекиданнями, було якомога більше. Тоді б я ще мирився з цим роздвоєнням. Друге життя, сповнене руху, якось компенсувало перше. Хоча в першому я хотів, аби якомога менше людей знало про друге: замовники бачили в мені службовця, автогонщик давно зник у пісках.

Службовець був успішним, автогонщик — самотнім невдахою…

Але цього було все важче уникати, і мене все частіше просили зробити тестування автомобілів (що не входить до моїх прямих обов'язків), і тоді я відчував себе хлопчиськом на побігеньках. Адже тестував такі круті тачки, про які, при всіх моїх заробітках, годі мріяти. Особливо принизливим було тестувати таку тачку для доньок магнатів — прищавих п'ятнадцятирічних шмаркуль, котрі одразу ж починали гугнявити про кіно, а часом, майже відразу, лізли до «блискавки» моїх штанців.

13 годин 30 хвилин

…Вона нарешті вийшла.

Я ще раз переконався, що не помилився, — це була саме та дівчинка з паралельного. Але тепер зовсім інша. Я просто закляк, тримаючи келих у руці: заходила в блакитних джинсах і короткому білому светрі, а вийшла… Ні фіга ж собі! От зараз я б її точно не впізнав!

А якщо відверто — якби побачив її такою, нізащо б не чекав. Зараз мені було цікаво одне: в яку тачку вона сяде, якої марки?

Вона надто повільно виходила з дверей, ніби ступала з сухого місця у воду, пробуючи ногою — чи не холодна і не глибока ця вода. Волосся її було підібране і скручене в щільний жмуток на потилиці — я дуже люблю такі зачіски…

Ну і взагалі вона була нічого собі. Але…

Просто я чудово знаю таких жінок. Моя була така сама. Вишукана, зарозуміла, модна. Одне слово — першорозрядна. Упевнена, що весь світ лежить під її ногами і навіть неважливо, хто його туди підстеляє. Я часом внутрішньо сміюсь, спостерігаючи за такими панянками на усіляких тусівках. Часом хтось із них тримає на руках крихітного кудлатого цуцика…

Я подумав, що вона має надто вишуканий вигляд як для середини дня.

На ній була металевого відтінку атласна сукня, що — я певен! — могла б пройти крізь дірочку обручки шістнадцятого розміру, трохи темнішого кольору легкий плащ, босоніжки на високих металевих підборах-стержнях, із однією перетинкою (незбагненно, як така конструкція може триматися на нозі!).

Коли вона ще була в джинсах — тоді я міг би просто підійти і сказати: «Здається, ми вчилися в одній школі?» Тепер… Хм…

Я поставив келих і продовжував спостерігати, як вона в глибокій задумі роздивляється своє відображення в тонованому склі. Тепер це запитання виглядало б безглуздим.

Я посміхнувся. Якби я вирішив підійти (а я вже точно знав, що цього не буде!), то лише з таким запитанням: «Здається, нас знайомили на Каннському кінофестивалі?»

Зараз побачу, в яке авто вона сяде. Я вже помітив обабіч дороги сіре «Рено Твінго» — гніздечко на колесах якраз для таких, як вона.

13 годин 32 хвилини

І раптом сталося несподіване.

Вона зробила крок. Але не вперед, а назад.

Сперлася обома руками о скло вітрини, а потім повільно сповзла на її гранітний парапет і сіла на нього.

Я відразу ж схопився з місця і за мить опинився поруч.

Вже не думав, що скажу їй. Просто підхопив під руку і поволі довів до свого столика, обережно посадив у плетене крісло навпроти себе.

Вона не пручалась і нічого не сказала. Було видно, що їй зле…

Вона сиділа, дивлячись поперед себе, і, здається, не помічала мене — просто сиділа, мов потопельниця, щойно витягнута з води.

Я роздивлявся її.

Вона була схожа на мокрого метелика.

Вона була така, як і тоді, - час майже не змінив цього відстороненого виразу її очей і погляд, спрямований кудись у глиб себе і водночас — відкритий і трохи здивований завдяки здійнятим дужкам брів.

— Дякую… — нарешті сказала вона. — Вибачте. Дякую. Запаморочилось…

Ці перші вимовлені слова подіяли, немов штучне дихання, — вона випросталась, оговталася і сіла зручніше. Мить, коли вона була схожа на мокрого метелика, минула.

Я сказав, що то пусте, що мені було приємно допомогти такій чарівній жінці, поцікавився, чи все добре, і… зрозумів, що вона мене не пам'ятає. Ще б пак!

Запропонував їй трохи перепочити і запитав, що їй замовити. Не сподівався, що вона погодиться, але вона сказала, що випила б кави.

Я поцікавився, як її звуть. Вона трохи подумала і вимовила:

- І-я…

Я подумки посміхнувся: нарешті, майже через п'ятнадцять років, дізнався, як звуть дівчинку з паралельного класу.

Офіціантка принесла філіжанку кави.

Найбанальніше, що могло бути далі, - почати говорити про школу, про минулі роки і розпитувати про колишніх однокашників. Це — мов скотитися вниз з верхівки гори і відразу потрапити в глевке болото.

Немає нічого гіршого, як вимучувати з себе розмови про минуле, тим паче що це спільне минуле — штучне і випадкове. Отже, я відразу відкинув цей варіант. Одразу. Він дійсно не мав нічого спільного із моїми спостереженнями за цією дівчиною. Я не знав її. Ніколи не знав, не спілкувався, не зіштовхувався в одній компанії.

Вона була для мене чужа.

Чужа і тому — нова.

Єдине, що пов'язувало мене з нею, — та дитяча цікавість — доволі випадкова, достатньо незрозуміла, не замішана ні на чому. Це все одно що колись побачити погано надруковану репродукцію Мони Лізи в підручнику, прожити десяток років і потрапити до Дувру аби роздивитися оригінал.

От так зараз переді мною сидів оригінал з погано про-друкованого портрета. І я мав право роздивитися його уважніше, щоб співставити давні відчуття з реальністю. І можливо, розчаруватися…

Ія взяла філіжанку й одразу поставила її на місце.

— Я вам збрехала, — сказала вона. — Я зовсім не хочу кави.

М-м-м… Я не знав, що сказати, і тому запитав:

— А чого ви хочете?

— Не знаю, — відповіла вона. — Я намагалася це зрозуміти весь ранок, а от уже час обіду, а я так нічого і не придумала.

— Певно, у вас багато варіантів…

— Багато? — перепитала вона і якось дивно поглянула на мене. — Поки що на думку спав один: я сьогодні зовсім нічого не їла.

— То давайте замовимо щось серйозніше, — запропонував я.

Вона завагалася:

— Але до чого тут ви? Хіба у вас немає інших справ, ніж обідати з незнайомими людьми? Хіба це може бути цікавим?

— А чом би й ні? — заперечив я. — Що ми втрачаємо?

— Дійсно, нічого, — погодилася вона і додала: — Але я не люблю їсти на вулиці…

Звісно, це не для неї!

Це було видно одразу.

Я почав згадувати місце, гідне того, аби запросити її. І все, що спадало на думку, було або вбогим, або штучно-помпезним.

— Тоді пропонуйте ви, куди підемо, — нарешті я зміркував, що відповісти.

Вона трохи розгубилась, певно, вирішувала, чи варто витрачати на мене час.

— Посидьмо кілька хвилин тут… — нарешті сказала вона.

Над нами дамокловим мечем зависла пауза.

Я визнаю лише невимушені паузи, під час яких не треба напружуватись. А тут я напружився. І пошкодував, що чекав на неї, не знав, про що говорити. Вона теж мовчала.

Я похвалив її одяг, точніше, спочатку смак, а потім зауважив, що вона одягнута вишукано й елегантно. Вона ніби зраділа цій репліці. І загомоніла. Сказала, що визнає одяг лише марки «Louis Vuitton», і розповіла, як навесні «відхватила пальто за п'ять штук», як продавці божилися, що воно у них одне, а ввечері вона побачила таке саме на… І вона назвала прізвище однієї високопосадової персони.

Вимовивши все це скоромовкою, вона несподівано замовкла, ніби всередині неї, як у механічної ляльки, припинила працювати пружинка.

Я для годиться поклацав язиком — мовляв, яке неподобство.

І непомітно поглянув на годинник…

13 годин 40 хвилин

Потім вона запитала, хто я.

Я сказав, що я — автогонщик, а нині час від часу підробляю каскадером, якщо в кіно є погоні та трюки. Вимовляти все це мені було хоча й неприємно, проте було гідним її розповіді про пальто від «Louis Vuitton».

Пані з вищого світу і автогонщик-каскадер, що знімається в кіно, — чудова парочка! Мене аж пересмикнуло: так само починалось і з колишньою дружиною! Клюнув на ноги.

Але тоді я дійсно був автогонщиком, а не звичайним менеджером.

Я назвав кілька стрічок, в яких брав участь.

Вона їх не дивилася.

Сказала, що надає перевагу старим французьким стрічкам, обожнює Фелліні, не дуже розуміє Бергмана, готова день і ніч переглядати Бунюеля, Пазоліні, Тарковського, Вісконті, а нещодавно відкрила для себе Горана Паскалєвіча та Джіма Джармуша.

Вона знову проговорила це скоромовкою, ніби повторювала старанно завчений урок або — і це здалося мені більш вірогідним — так, ніби була впевнена: ці імена для мене нічого не важать.

Коли людям немає про що говорити — вони говорять «про кіно». Я це помічав безліч разів.

Буває, сидиш і пхикаєш, мов потяг, до тієї миті, коли на гадку спадає рятівне запитання: «А вчора ввечері ви дивилися…» — і просто називаєш свою улюблену стрічку, навіть якщо її не показували кілька років, — і покотилося!

Так сталось і зараз.

Я запитав, чи дивиться вона щось вітчизняне. Був певен, що вона здивовано округлить очі. Але вона мужньо витримала іспит, не обмежившись Параджановим.

Потім ми обговорили нещодавню прем'єру Кіри Муратової, і вона з обережною пересторогою сказала, що стрічка їй не сподобалася, певно, вважаючи, що я неабиякий естет. Я гаряче підтримав її.

Коли ця тема була вичерпана, ми знову замовкли. Хоча цього разу мовчати було легше, простіше. Але все одно колеса нашого воза ще загрузали в глевкій масі ніяковості.

Я дивився на неї, і мене все більше охоплювало відчуття, що я дійсно бачу картину, яку колись мріяв побачити зблизька, але… Але виникло відчуття, що ця картина виставлена на сцені, мов декорація, лаштунки. А за нею ховається вона — така, якою я її не знаю і ніколи не побачу.

Можливо, вона там стрибає на одній ніжці, висолопивши язика, знущається і проказує: «Знайди мене! — і додає: — А дзуськи — не знайдеш!»

Я зітхнув.

Вона поглянула на годинник.

Маленька пригода добігала кінця.

Лишилося розрахуватися за каву, яку вона все ж таки випила.

— Де ваша машина? — запитав я, кидаючи оком на вервицю припаркованих автомобілів.

— Машина? — Пауза. — А я її… відпустила!!! (Сміх.)

Не знаю чому, але я теж розсміявся.

Вона може лишитися тут іще на кілька хвилин — не піде ж вона містом у такому вигляді!

Вона запитала, чи важко бути каскадером і чи доводилося мені брати участь у міжнародних автоперегонах. Про це я розповів так само швидко, як вона — про кіно. Боявся, що їй нецікаво. А ще тому, що з певного часу намагаюся згадувати про це тільки після четвертої чарки (а п'ю я нечасто). Четверта — то святе: завжди за свого штурмана Костика…

…Кілька років тому ми переобладнали іномарку, вдосконалили її, дизельний двигун замінили на бензиновий — усе це нам обійшлося майже в півмільйона євро. Довелося закласти квартиру Костика (він був самотнім) та продати моє авто, решту — позичити в друзів.

Ми були певні, що виграємо в «Дакарі», — ми не могли не виграти!

Випробовування проводили в Марокко. Долали бархани і харкали гарячою слиною в білий пісок.

Звідти я повернувся без Костика…

Власне, на цьому все і скінчилось.

Але про це я, звісно, не розповів.

— А чим займаєтесь ви? — запитав навзаєм, аби уникнути цієї теми.

Вона кілька секунд дивилась угору, ніби намагалася згадати, чим займається, крім походів по дорогих бутіках.

— Різним… — нарешті сказала вона. — Зараз, наприклад, я… пишу наукову роботу про творчий доробок Пауля Клеє.

— Клеє? — Я згадав, що це ім'я згадується у Кортасара у «Грі в класики». — Чому саме Клеє?

— Не знаю… Він здається мені найдивовижнішим із усіх і набагато цікавішим за, скажімо, Далі, - сказала вона, і очі її заблищали, хоча говорила вона невпевнено, з інтонацією людини, яка не дуже звикла висловлювати свої думки вголос (так само вона говорила про фільм Муратової). — Далі конструює свої картини, прораховує і видає це за марення підсвідомості. Там усе — штучне, ретельно продумане. Все побудоване на тому, що в більшості людей не розвинена фантазія та уява. А Клеє — дивак, що плаває у своїй підсвідомості, мов рибка, або копирсається в ній, як дитя в пісочниці. Тому такі кольори. Від картин Клеє хочеться плакати, бо починаєш розуміти, що… що ти нічого не розумієш! Що ти ніколи не побачиш таку реальність, не ввійдеш в неї і не зможеш у ній оселитися. Вона просто вразить і витече… слізьми — радості чи печалі — не має значення!

13 годин 50 хвилин

…я відразу захотів побачити ці малюнки.

Я так і знав, що її життя складеться незвичайно, що вона буде розумітися на мистецтві, житиме в повітряному палаці й говоритиме ось так — трохи уривчасто, ніби сама із собою, й кожен, хто сидітиме навпроти, буде думати так само, як я.

Про те, що в неї дивний голос і дивна усмішка, про таємницю, що витає над її головою, про неможливість доторкнутися до її руки. І зазирнути за лаштунки, де вона скаче на одній ніжці чи бігає під дощем у простому ситцевому платті.

— Певно, вам це не дуже цікаво… — додала вона. — Вибачте. Мені пора.

— А ви добре себе почуваєте? — запитав я. — Я б міг вас провести… Або залишаю свою пропозицію в силі: пообідаймо разом.

Вона нічого не відповіла.

Я почав згадувати різні приколи — яким чином можна затримати жінку, якій «пора»: компліменти? відверте залицяння?

Скиглитиму, як цуцик…

— Скажіть, тільки чесно: навіщо це вам? — руба запитала вона.

— Я б хотів іще побути з вами… — відповів я і, розуміючи, що сказав щось не те, додав: — Поговорити…

— Про що нам говорити?

— А про що взагалі говорять люди, які відчувають, що… — я зробив вдих, — що подобаються одне одному, але говорити про це вважають недоречним?!

— Я не сказала, що ви мені подобаєтеся, — суворо промовила вона. — І я не певна, що насправді подобаюся вам… І ми нібито вже про все поговорили.

Я взагалі-то не дуже люблю розмовляти з незнайомими людьми.

Тут можна було б сказати, що колись ми вчилися в одній школі, і засвідчити тим своє право на деяку спільність, пообговорювати вчителів, наприклад…

І все б зійшло нанівець? Певно, що так.

Вона пошаруділа в сумочці (я помітив, що ця елегантна сумочка з сірого атласу була порожня), розгубилась і згадала про пластиковий пакет із речами, який поставила біля ніг. Пірнула рукою туди, дістала пачку сигарет і клацнула запальничкою.

Жовтий чортик полум'я, вискочивши з неї, застрибав у її зіницях, зробивши їх зеленими, як у кішки.

Вона недбало піднесла вогник до сигарети, захлинувшись димом. Помахала в повітрі рукою.

— Навіщо ви палите? Адже ви не вмієте цього робити? — сказав я.

Очевидно, я почав її дратувати своєю присутністю, адже вона поглянула досить неприязно:

— А вам яка різниця? Ви що — з Армії порятунку?

— Невже вас треба рятувати?

Я був радий будь-якому приводу залишитися.

— А що ви можете зробити? — з несподіваним викликом запитала вона.

Її настрій змінювався щохвилини.

Вона сиділа, відкинувшись у кріслі, заклавши ногу на ногу, і легкий атлас блискучими хвилями обмальовував її стегна.

— А чого ви бажаєте? — запитав я.

Вона зиркнула на мене поглядом кінозірки і посміхнулася.

— Хочу в Париж. Хочу норкове манто. Хочу до ресторану з тайською кухнею. Устриць у льоді. Ананасів у шампанському. Що ж іще? Ну, так… хочу, щоб ви пішли до дідька! Я втомилася…

- І це — все? — посміхнувся я. — Я піду! Але пропоную почати з устриць. Я знаю, де вони найсвіжіші. Ія! Гуляти — так гуляти! Скільки того життя?!

Погляд кінозірки згас.

— Так, дійсно — скільки…

Несподівано почався дощ. Таке буває лише наприкінці серпня і на початку теплої осені: з безхмарного неба, із великими краплями, що розбивалися об асфальт, мов розірване скляне намисто. Воно забарабанило по тенту і окреслило наш стіл рівним колом.

— Дощ… — сказала вона.

— Дощ, — сказав я.

14 годин 00 хвилин

Сорокатонний віз бесіди, що стояв перед нами на початку, поволі зменшував свою вагу.

Вона знову змінила гнів на милість і вже не поривалася піти чи прогнати мене. Ми слухали, як краплі вистукують свій блюз. Не вистачало лише саксофона.

Містом бігли люди, ховалися в магазинах, набилися до кав'ярні, скидаючись на мокрих горобців.

Офіціантам додалося роботи. Аби мати законне право посідати свої місця, з її дозволу я замовив куантро з тоніком та льодом.

Вона пила його крізь соломинку, смішно нахилившись над високою скляною посудиною, немов це був молочний коктейль.

Я дивився на неї й думав, що розпочинати нові стосунки — це неймовірна робота, на яку я, певно, не здатен. Відверто кажучи, останнім часом я обирав тих, із ким не треба було багато говорити. Все вирішував гаманець, кілька компліментів, клуб і, звісно, поїздка «з вітерцем» в якому-небудь напакованому технікою (на кшталт зручних відкидних крісел) авто, яке я брав на «обкатку».

Потім ішов у бій альбом із фотографіями. Їх можна було просто підсунути, без зайвих коментарів. Фото з перегонів, із зйомок. Були й такі, де я вистрибую із палаючої машини чи падаю разом із нею з мосту. Весь цей поверховий мотлох, який справляв враження.

Але я був певен, що для неї це все не має значення. А вже компліменти — й поготів.

- Ія, — сказав я, промовляючи її дивне коротке ім'я з майже фізичною насолодою. — Ія… зараз закінчиться дощ — і ви підете. А мені буде прикро. Правда. Ну що я маю зробити? Ну так, я погано знаю творчість цього вашого… Клеє. Але я знаю багато чого іншого. Я спробую вам сподобатись.

Зрештою, я завтра ж піду і куплю альбом цього художника, і вам не буде зі мною нудно!

Вона засміялась.

Потім знову стала серйозною.

І надовго замовкла.

Мені здалося, що це мовчання — на мою користь.

— Знаєте, — нарешті сказала вона, — якщо чесно: я не знаю, що вам відповідати. Ви зі мною — що?… Тобто ви до мене… залицяєтесь? Навіщо?

Це пролунало так просто, що я розгубився. Вирішив, що краще сказати так, як є.

— Залицяюсь! — сказав я. — А навіщо, сам не знаю.

— А я знаю, — сказала вона і посуворішала, смикнувши себе за сукню: — Ви просто клюнули ось на це! Все просто. Якби я пройшла повз вас із кошиком з продуктами… Певно, ви б і оком не повели! Хіба не так?!

Вона помилялась. Але я ж вирішив не говорити про минуле — і через це аргументів у мене не було.

Жодного.

Я просто похитав головою, і вона знову іронічно посміхнулась:

— Сьогодні одна людина сказала мені, що кожен має двадцять один шанс змінити свою долю — хоча б на кілька секунд… Певно, в цьому є сенс… А життя дійсно швидко закінчується… — Вона помовчала і стріпнула головою: — Добре. Підемо обідати. Але… — Вона підвелася, жестом наказавши мені залишатися на місці. — Зробимо ще один експеримент! — Вираз її обличчя став хитрим, якимсь піднесеним. — Почекайте тут. Я скоро повернусь.

І вона швидко пішла всередину кав'ярні.

Маленьку атласну сумочку лишила на столі, взяла тільки пакет.

Я дивився їй услід. У неї була чудова фігура і легка хода, вона трохи погойдувалася на височенних сріблястих підборах, я помітив, що дехто із чоловіків одночасно поглянули на неї, а потім — на мене. Я закурив і зухвало посміхнувся.

Ніби — перед усім світом! — ця жінка дійсно була моєю…

14 годин 30 хвилин

Потім мене охопив жах: а раптом вона втекла?

А що? Пройшла повз службові приміщення і вийшла з протилежного боку? Зникла… Я свердлив очима двері, як пес. Якщо вона втекла, мені доведеться вхопити в зуби сумочку і бігати вулицями, відловлюючи її запах. Я навіть узяв цю сумочку до рук і, як ідіот, втягнув ніздрями повітря. Сумочка пахла магазином. На ній навіть лишився ярлик із цінником… Тобто у пса нічого не вийде.

Мені стало страшно.

Ніби я знайшов давно загублений альбом зі старими чорно-білими фотографіями, розгорнув на першій сторінці, з якої на мене відразу повіяло дощем, тліючим карбідом, який я любив підпалювати в дитинстві, зеленкою, димом першої випаленої цигарки, новорічними мандаринами і… відразу загубив його, не зазирнувши на інші сторінки.

Мені варто було поводитись інакше. Тобто, як завжди, — сипати компліментами, розповідями про ралі, про зйомки, навіть спробувати поговорити про цього клятого Клеє! Аби тільки зацікавити її.

Можна було б — о, жінки люблять поспівчувати! — розповісти, як наш із Костиком «Дієго Марадона» (так ми назвали свій лайнер) перетворився на піщану могилу, з якої зміг вибратися лише я. Присягаюся — я б розповів усе це! Хоча навіть при згадці про той стрибок над підступним барханом у мене на зубах починав скрипіти пісок. Але я розповів би, що відчуває людина, коли її з усіх боків огортає нестримний гарячий і сухий потік — тече, як вода, і якимось дивом зупиняється на рівні нижньої губи.

І настає тиша.

І тебе рятує лише те, що авто нахилилося в бік твого товариша, якого ти вже не бачиш. І руки скуті, туго сповиті, немов у безпорадного немовляти…

Невже вона б і тоді змогла ось так просто встати і піти?

Який експеримент вона хотіла провести?

Може, варто було відразу кинутися слідом, схопити за руку і відкрити карти — сказати, що ми давно знайомі, що колись я спостерігав за нею, і нагадати, яким був тоді, - в джинсах-кльош, із пластмасовим «дипломатом», у сорочці, розстебнутій до тієї межі, через яку «фізичка» завжди билась в істериці та виводила в щоденнику «незадовільно» за поведінку. Про те, що я «ходив» з Ілоною, — певен, Ілону вона б згадала, адже саме через неї хлопці наших класів ворогували, як через яблуко Єлени Прекрасної. Таке не забувається.

Хоча… Хоча все це могло бути їй нецікаво.

Такій жінці.

Жінці — не завершеній у мені.

Жінці, яка (я поглянув на цінник сумочки)… яка купує от такий клаптик атласу вартістю в три зарплати якоїсь офіціантки, вчительки чи перукарки…

14 годин 40 хвилин

…якщо це так — то що я тут роблю?

Я ще раз, про всяк випадок, кинув оком на двері кав'ярні — в неї якраз заходила парочка. Чоловік зупинився, притримуючи двері дівчині, яка виходила зсередини…

Вона була в блакитних джинсах, короткому білому светрі, із гладеньким, зібраним у «кінський хвіст» волоссям, у кросівках, в окулярах…

Якби звідти вийшов Рембо із гвинтівкою і стрельнув просто в мене — я б, мабуть, не так смикнувся.

Вона вийшла такою, якою я її помітив у натовпі.

Вона вийшла.

Йшла до столика, погойдуючи пакетом із блискучо-сірим мотлохом, і посміхалася.

Дощ скінчився. В повітрі пахло водою, мокрим асфальтом і… тліючим карбідом, який я любив підпалювати на подвір'ї сто років тому.

Третя половина дня

15 годин 00 хвилин

Як змінити своє життя і наповнити його новими емоціями?

Певно, відповідаючи на такі запитання, жіночі журнали недалеко пішли від істини: відчуй, що цей день — останній день твого життя — раз; купи нову сукню (тут можуть бути варіації — зроби зачіску чи викинь старі меблі) — два; піди до ресторану (на іподром, на корт чи на секцію стрибків із парашутом) — три.

І — гоп! — нове життя (емоції, коханець, стан душі) саме стрибає тобі в кишеню. Коли я читала щось таке, у мене аж дух перехоплювало: коли ти про щось не знаєш, не випробовуєш на собі — дух завжди перехоплює від того, які дива трапляються на світі лише через те, що ти змінюєш колір волосся…

Нині я відчувала лише розчарування.

Адже одяг — це не я! Тоді чому все так банально, так просто? І чому ніхто й ніколи не підходив до мене, коли я блукала вулицями, не запакована в дорогий мотлох? Просто — змінила вивіску?

Якби я була крамницею — маленькою крамницею, де продавався б архаїчний непотріб на кшталт китайських порцелянових блюдечок із відбитими краями бозна-якої давнини, старі дагеротипи, морські мушлі, а над дверима висів би напис: «Без потреби — не турбувати!» — от якби бути такою крамницею — я б і оком не змигнула, якщо б навпроти сяяли вогні модних бутіків, двері яких не зачинялися б ні вдень, ні вночі. Адже я чекала б лише на обраних, «з потребою», і — коли б вони заходили — все було б зрозуміло з першого погляду, з першого дзвоника над входом, який би вони недбало зачіпали головою… Але ж я — не крамниця. І нічого в мені не зрозуміло, доки я не змінила вивіску…

Ти кажеш — Кортасар? Там ти вичитав про мого Клеє? Я дійсно люблю Клеє.

І Ларса Фон Трієра.

…і дощ…

І пісні Бйорк.

Але я нікому про це не кажу.

«Не вдавай із себе розумнішу за інших», «Чому ти завжди випендрюєшся?», «Хочеш показати, що не поважаєш інших?», «Говори нормально. Не всі ж мусять знати…» — це червоні прапорці, розставлені Вадимом, за межі яких я намагалася не виходити, обпікшись один раз.

Тоді він узяв мене на свою корпоративну вечірку — до того нудну, що, зачувши від когось прізвище письменника, я почала говорити, що… «Гра в класики» закінчується після другого розділу, і агонія конвульсивно триває ще з десяток сторінок до того місця, де Орасіо Олівейра випрямлює цвяхи…

Зависла пауза.

Потім, уже дома, Вадим і порозставляв ті прапорці.

А знаєш, яке місце у «Грі в класики» здається мені найсправжнішим?

— Знаю, — відповів він, і я зрозуміла, що сказала це вголос. — Там, де треба читати, перестрибуючи через рядок…

— Авжеж. Я колись зіпсувала книгу, підкреслюючи потрібні рядки, щоб перечитати їх без перешкод.

— Яким кольором ти підкреслювала? — серйозно запитав він.

— Зеленою ручкою!

— Я теж… зеленою…

І ми розсміялися разом.

Дивно, але це перше, що ми сказали одне одному після того, як я вийшла з дверей кав'ярні, де переодяглася в свій звичний одяг. Навіть лінзи з очей витягла і спустила їх до унітазу.

— Ти готова? Ходімо?

Він зовсім не здивувався…

15 годин 15 хвилин

Іти в кросівках було набагато зручніше.

Але мовчати — тяжче.

Я це давно помічала: мовчати завжди тяжче, якщо рішення прийнято. Тоді настає період, коли починаєш шкодувати, що його прийнято. Напружуєшся і думаєш, що воно було неправильним.

Звісно! Що могло бути правильним у тому, що я йду до ресторану з невідомою людиною. А потім іще їстиму щось у його присутності, під поглядом, який я намагалася відбити з неабиякою мужністю.

Ми йшли вгору вузькою бічною вулицею. А потім звернули, і він відчинив переді мною зовсім непоказні двері. Але коли ми спустилися сходами — я зрозуміла, що це те, що мені потрібно: таке враження, що я потрапила досередини калейдоскопа, в якому візерунок чарівних скелець змінюється від одного поруху руки. Світло невидимих ліхтариків падало на вітражі, яких тут було безліч, — і все мінялося, все рухалося, заворожувало.

Він сказав, що цей ресторан оздоблював його знайомий художник і, якщо я схочу, ми можемо потім піти до нього в гості.

Я не бачила, скільки тут було людей, але відчувала, що вони є — замасковані цими вітражами, закамуфльовані різнобарвними візерунками світла, які повільно рухались або просто висіли в повітрі, мов пульсуючі медузи в безмежному океані.

Нас провели до столика, що розташовувався під круглим куполом ніші, й кольорові води зімкнулися над нашими головами, а підземний лабіринт, мов змій, змінив свою конфігурацію і зробив мій відступ неможливим. Я б просто заблукала в ньому!

Що далі?

Я поглянула йому в вічі і подумала, що от я вже і зраджую чоловіка.

Адже зрадити можна і поглядом. Дожилася…

Ага — дожилася.

Офіціант налив нам вина і пішов замовляти решту.

— Що ти думаєш про смерть? — запитала я.

— Це — друга несправедливість, — сказав він.

— А яка — перша?

— Старість… — відповів він і додав: — Але не думай про це. Ти ще надто маленька…

— Ще скажи: у тебе все попереду! — Я вимовила це крізь стиснуті зуби, ніби тримала в них кислу соломинку.

— Звісно!

— А що саме? — Невидима соломинка аж трощилася на моїх зубах…

— Те, про що ти говорила, — Париж, устриці, ананаси…

— Не те… не те… — похитала головою я, але щелепи розімкнулись, і я посміхнулася, приймаючи гру, яку вів він.

— Дощ у Вероні, дельтаплан, караван верблюдів, маленький сірий поні, римський Колізей, «Фантом опери» на Бродвеї, аргентинське танго, осінь у Карпатах, літо на Кіліманджаро, крилаті риби, ночівля під мостом Мірабо, вхід у мушлю, ялинка, Різдвяна зірка, стукіт у вікно, золоті кулі…

— Ще! Ще! — просила я.

— …папірус, гондоли, віяла, фазани, пісні Бйорк, Єлисейські Поля, карамболь, запах карбіду, зламані сірники, скрипка, бруківка Кракова, сніг, золоті кулі…

— Уже були!

— …колекції, порцеляна, норкове манто, плавлений сирок, дудочка, крила, солом'яні ляльки…

Червоні, чорні, зелені, сині тіні ковзали по його обличчю, і він скидався на блазня. Мабуть, у цьому світлі я мала такий самий вигляд.

Офіціант привіз велику тацю і почав розкладати на столі щось неймовірне, щось таке, від чого в мене запаморочилось у голові і я згадала, що дуже голодна.

Що я тут роблю? Навіщо?

Що далі???

Невже я можу зацікавити такого чоловіка?

Дивно…

Хоча якого — «такого», хіба Вадик гірший за нього?

Чомусь мені стало ніяково від думки, що цей чоловік за інших обставин може бути таким, як мій Вадик, — нервовим, зверхнім, крижаним. Може поставити тарілку на підлогу, якщо в ній — вчорашні або надто пересмажені котлети… А потім стояти на колінах чи приносити квіти кілька днів поспіль. Колись це мені подобалось. Давно…

Він сказав, що смерть — це друга несправедливість. Я ніколи не думала про таку черговість. Але він мав рацію.

Отже, у мене є шанс уникнути цієї першої несправедливості. Я залишуся молодою. І помру… закоханою! Але не в невідомого і неіснуючого автора уявного листа: «…одного разу на березі моря янгола побачив я…» Ні! В останню мить я покажу язика Вадиму і всьому світові, в якому я так боялася бути Ією.

І говорити — так, як вона.

І думати — так, як вона.

І дивитися прямо в очі з розпусною посмішкою — так, як вона.

І мовчати, не відчуваючи ніяковості.

І їсти велетенський шматок м'яса.

І пити червоне вино.

…Я надто багато випила…

16 годин 00 хвилин

— Мені потрібно щось знайти… Але я ще не знаю, що саме. І яким шляхом йти. Але знаю напевне: я маю рухатись, шукати. Просто йти. Я знаю: воно десь поруч і воно — велике. Я увійду в нього і нарешті знайду сенс, лад, спокій…

— Ти щаслива?

— Це питання для дурнів: вони завжди виглядають задоволеними. Я б сказала так: я буваю щасливою…

— А коли саме?

Я напружилась, щоб відповісти максимально правдиво.

Певно, ставлячи це запитання, він хоче дізнатися, чи є в мене родина. Адже чим іще може бути щаслива жінка? Хорошим чоловіком. Повним холодильником. Новим рецептом із телепередач про харчування в домашніх умовах…

З перемінним успіхом у мене було і те й інше. Як у багатьох. Але щастя, гадала я, це щось дуже індивідуальне і не пов'язане з побутом.

Це як літній дощ — взявся нізвідки і пішов в нікуди. Це ніби над тобою пролетів ангел і зачепив твоє обличчя крилом.

Він чекав на відповідь, і я сказала:

— Коли розлущую пальцями повітряні пухирці на целофановій упаковці…

Він не здивувався.

— Коли витираю запітніле скло в автобусі — від зверху до низу, — і в ньому проявляється краєвид!

Він серйозно кивнув.

— Коли вимита дерев'яна підлога пахне морем, а протяг здіймає завіси — тоді здається, що ти пливеш на великому човні… А ти?

— Коли я бачу, що дорога тече зі швидкістю ріки Квай…

…Мені здавалося, що все це — ненормально. Що люди мають розпитувати одне одного від самого початку — про дитинство, про життя, про роботу, поволі дізнаючись про смаки і вподобання. А ми ніби сиділи в калейдоскопі, який постійно і безладно змінював свої візерунки. Я б могла сказати, що це ненормально, він грає зі мною в якусь гру і варто припинити її, що все це неправильно, якось не по-людськи.

Він сказав про ріку Квай — і я могла б спитати, чи багато він подорожує, і попросити розповісти про себе все спочатку. Але мене охопило дивне відчуття: ніби за спиною зрушилася стіна чи згоріла дорога — і нічого не має значення, крім того, що… Що я розуміла його з першого слова. Це було дивно. Так дивно і так… боляче.

А біль я завжди відчувала яскравіше. Навіть плекала його в собі, як такий собі рушій усіх почуттів — можливо, тому і захворіла?

Не знаю, чому в мене виходило саме так. Певно, така вже вдача — все відчувати надто гостро. Краса — будь-яка: природи, картин, музики, облич — викликала у мене сльози. Вадим завжди сміявся над цим…

Вадим?

Мене кинуло в жар! Цього не може бути: раптом зрозуміла, що вже давно (недаремно ж я так любила блукати містом перед роботою!) чекаю на зустріч із кимось іншим — кимось, хто відразу почне говорити до мене так, як я хочу.

Без жодного зайвого слова…

Без зверхнього погляду з-під лівої брови.

Без упевненості, що тримає мене в кишені.

Нехай навіть це триватиме недовго.

Поки сідає сонце.

Подумавши так, я поглянула на годинник.

О!

У нас було море часу…

16 годин 30 хвилин

…Бувають будинки, що споруджені на піску, бувають карткові будиночки, а бувають крижані палаци. Я читала про такі: десь у Голландії (чи в Японії — не пам'ятаю, бо це не має значення) навіть побудували крижаний готель. У ньому палають свічки і навіть склянки в барі зроблені з льоду. Туристи проводять там по кілька днів, а потім роз'їжджаються по своїх теплих домівках.

Я жила в крижаному домі. Він був чистий і надійний, із товстими стінами. Все в ньому було стерильно-біле. Навіть подвір'я сяяло своєю бездоганною чистотою, бо я дуже піклувалася про сміття і складала його глибоко в себе. І все здавалося непорушним до тієї миті, як я порізала палець…

Маленька непомітна крапля впала на підлогу — я її навіть не помітила.

Але не минуло і п'яти хвилин, як на крижаних стінах з'явилися ледь помітні тріщини, а підлога засвітилася, мов на неї вихлюпнули воду.

Не минуло й десяти хвилин, як весь будинок осів, а гострі кути оплавились і заокруглилися, мов воскові. Складна крижана конструкція руйнувалася на очах.

Дім осідав, підлога танула, з даху лилася вода. Ось що наробила одна маленька крапля, один небезпечний поріз…

Але мені не буде за чим шкодувати! І від цього було навіть трохи прикро.

Адже плекати спогади часом буває так солодко. Особливо тоді, коли разом із цими спогадами тримаєш у душі надію, що вони ще стануть реальністю — на якомусь новому етапі.

Одна моя клієнтка ходила до мене ледь не щодня, щоб зберігати гарний вигляд лише заради думки, що її чоловік (до речі, щось мавпоподібне) колись помиється, одягне чисту сорочку і постукає в двері зі словами: «Я повернувся, кохана!»

Тоді мені здавалося це досить романтичним…

Тепер я розуміла, що жити в крижаному будинку неможливо, що він розтанув, а на його місці зазеленіла трава. І немає навіть дверей, в які міг постукати хоча б один добрий спогад.

Зараз я мала б ридати над тим, що два тижні спливуть швидко.

Але я сміялася.

Чомусь я весь час сміялася.

Як дурна.

16 годин 55 хвилин

Я розповіла йому про лід.

А він — про пісок.

Пісок заскрипів у мене на зубах. Мене засипало піском так швидко і нестримно, що я не могла навіть видихнути його з себе. Я ковтала пісок, а коли він досяг рівня нижньої губи, сказала: «Досить!» — і сама (сама!) поклала свою руку на його…

Четверта половина дня

17 годин 00 хвилин

Для того, аби любити, потрібно так мало.

Буває, люди сходяться роками, починаючи з читання однієї книги, зустрічаються, говорять про різне, намагаються бути кращими, ніж є, а потім усе життя аналізують, ведуть безкінечні монодіалоги із самими собою — чому сталося так, а не інакше, і хто, потрусивши в долонях, складених «човником», ці два камінці, викинув їх поруч?

А буває ось так. Коли потреба любити — це рвати час зубами, продиратися крізь нього, незважаючи на постріли і червоні прапорці, на ревіння гелікоптерів над головою, кров із-під нігтів і гарячі струмки води чи піску, що течуть за комір.

Шукати не ту, з ким тобі буде зручно, а навпаки — ту, яка виламає тебе з усіх зручностей, змусить ось так трощити хащі, дихати — крізь пісок, дихати, дихати…

Як я міг жити інакше?

17 годин 00 хвилин

Я не питатиму, що далі.

Нічому не здивуюсь, не скажу, що ТАК — вперше. Навіщо йому про це знати? Я взагалі нічого не скажу і не чекатиму ніяких слів.

Жодного слова.

Мені це не потрібно.

Не заплющу очей.

І не закричу.

І не заплачу.

Я дослухатимусь, як тріщить ліс і як по ньому щільними рядами йдуть мисливці, не даючи змоги для відступу. Який мені не потрібен.

Бо я біжу до води. А коли зроблю ковток — мені на голову звалиться велике старе дерево.

Я це знаю.

Але ковток і смерть прийдуть одночасно. І я встигну відчути, що все-таки дійшла туди, куди хотіла…

17 годин 15 хвилин

…жити інакше?!

Лискучі морди автомобілів вишикувалися вряд і були схожі на акул, що налаштувались атакувати баркас. Ми стояли у пробці.

Я не знаю, куди ми їхали, — просто вийшли, пішли вниз і чомусь, не змовляючись, ускочили в тролейбус, котрий уже відходив від зупинки.

Так, усе правильно.

Ми встигли ускочити в цей тролейбус.

Двері зачинилися. За ними ми були разом.

Так мало бути. Ми встигли.

Я притис її до себе. І… подумки, в режимі бліцу, програвав партію в преферанс: «Так… або раз по пікам… Ага… тут ще й король. Ну тоді сім хрестів чи мізер…» Це майже не допомагало. Я відчував її всю.

Її пакет шалено торохкотів унизу. Бувають же такі шелестючі пакети!..

17 годин 15 хвилин

…туди, куди хотіла…

Я все ще тримала в руці пакет з одягом, він дико шелестів — просто-таки торохкотів, як ринва, по якій летять вниз крижані брили.

Цей клятий тисячодоларовий пакунок жив своїм божевільним життям.

У ньому, недбало зібгане, лежало чиєсь життя, можливо — чиєсь щастя чи мрія.

Пакунок…

Він заважав обхопити тебе обома руками…

17 годин 17 хвилин

…такі шелестючі пакети. До чого тут пакет?

«Король, сімка. Я — пас…»

Рухаємось далі. Всередині цього пекла, який називається тролейбусом.

Я вже був в ній, хоча в цій тисняві ліпше було сказати — вона була в мені.

Навіщо нам цей клятий тролейбус?

Я не їздив у них сто років…

17 годин 17 хвилин

…обхопити тебе обома руками. А до чого тут пакет?

Щоб не думати про те, що я хочу обхопити тебе не тільки руками…

І намагаюся про це не думати — інакше помру раніше, ніж минуть два тижні!

17 годин 20 хвилин

…сто років тому я невідомо чому спостерігав за тобою.

Як ти складаєш носовичок. Як сидиш на підвіконні, схиливши голову над книгою, і волосся повністю закриває твоє обличчя. Я досі пам'ятаю, як у мене змокала сорочка від одного погляду на тебе.

Я більше не дозволю часу перетворитися на пісок. Не дам сповити себе, мов ляльку. Я перепробував усе, і мені нічого більше не смакує. Я хочу твого живого тепла — хочу бути в ньому, відчувати його і зберігати його в нас обох кожним подихом…

17 годин 20 хвилин

…помру раніше, ніж минуть два тижні…

Але тепер мені не буде так страшно.

18 годин 00 хвилин

Остання зупинка. Кінцева. Передмістя.

Я не помітив, що частину дороги ми їхали вже в майже порожньому тролейбусі. Тільки із заднього сидіння на нас дивилася худенька жінка середнього віку, час від часу стримано поглядала в наш бік.

У неї було стомлене обличчя мешканки передмістя, яка щоденно долає шлях від кінцевої до кінцевої з почуттям упокореної неминучості.

Перед тим як вийти, Ія поклала їй на коліна пакет, який так заважав нам цілуватися: «Це вам!» — і ми вискочили на дорогу.

Що далі? Навіщо ми їхали, куди? Адже все могло б бути простіше, як це зазвичай відбувається між такими дорослими людьми, якими ми були.

Автозаправка. Шашлична. Мотель: адміністративна будка і три дерев'яні котеджі посеред куцої галявини.

Подумки вихваляючи нові часи, за кілька хвилин я вже тримав у руці ключ.

В очікуванні, коли я вийду з будки, вона стояла неподалік і намагалася сховатись за деревом, адже адміністраторка все ж таки не втрималася від цікавого погляду.

Я знову здивувався — як мало вона змінилася!

18 годин 01 хвилина

— Я боюся… — сказала вона і завмерла.

Я мав зробити все, щоб їй не було страшно…

19 годин 05 хвилин

— Знаєш, як кохаються равлики?…

— Вони ось так — склеюються…

19 годин 45 хвилин

— Твоє ім'я — як вітер… Чуєш, він до нас цілком безсоромно приєднується: «І я-я-я…»

— Я сама — вітер…

20 годин 30 хвилин

Я малюю на тобі карту світу — ми маємо об'їхати його весь — і весь позначити своєю присутністю в ньому так, як я нині засвідчую своє існування в тобі.

Тут — Париж, де на вежі ми ловили такі самі докірливі, здивовані, співчутливі, лукаві, підбадьорюючі, сором'язливі і заздрісні погляди, як у тролейбусі, коли так неймовірно шелестів твій пакет.

А тут — Рим, я повільно веду по ньому указкою, мов учитель, а ти дивишся мені в очі…

— А це?

— А це мій язик. Під ним мед і молоко.

— Я люблю мед із молоком!

22 години 20 хвилин

— Завтра? Так, так… Звісно — завтра…

«Завтра»? Хіба я могла дозволити йому вскочити в халепу, яка настане завтра, післязавтра і ще за якийсь час?

Я сказала, що мені пора.

Сказала так упевнено і чітко, що він розгубився.

День добігав кінця. Я попросила викликати таксі.

І назвала адресу — за два квартали від свого будинку.

І більше ні про що не хотіла говорити.

Ми їхали крізь ніч, крізь залите вогнями місто. Воно було таке гарне…

Я завжди була в ньому — із тобою. Як я могла думати, що блукаю по ньому сама?!

Ось там, на гірці, під парасольками, ми любимо пити пиво — влітку, а взимку обов'язково приїжджаємо під засніжені дерева відкоркувати пляшку шампанського. А потім йдемо вечеряти о-о-он в той ресторанчик внизу. На воді. Там грає наш знайомий піаніст. Ми ніколи не їмо, коли він грає…

Потім ми їдемо в цей мотель — і сувора тітка мовчки дає нам ключі від нашого номера. Вона заздрить нам. Вона вважає, що ми — дивна пара: так давно разом.

Так давно ми разом, що я можу продовжити будь-яке твоє речення, а ти можеш продовжити моє.

…Знаєш, як кохаються равлики…

Вони склеюються…

Ми за давньою звичкою любимо їздити в тролейбусі певного номера, бо там ми склеїлися вперше — так, що не розліпити. Навіть тепер…

Ми гуляємо парком і лягаємо в листя — восени і в сніг — коли він є. Ми мовчимо чи говоримо — це не має значення.

У нас на одній полиці стоять дві старі схожі книжки, в яких вицвілим зеленим кольором через один рядок підкреслено: «…слухай, я говорю лише для тебе, і не кажи нікому. Мага, заготовкою був я, а ти тріпотіла, чиста і вільна, як полум'я, а ще як ріка ртуті, як перший спів пташок, що зустрічають схід сонця, і як приємно сказати це тобі словами, які ти так любила, вважаючи, що вони існують лише у віршах і що у нас є на них право. Де ти будеш тепер, де будемо тепер ми обоє, дві маленькі точки в незрозумілому всесвіті…» — і ми досі вважаємо, що посеред інтелектуальних словесних вправ і справ, котрі на перший погляд здаються такими важливими, що серед них соромно бути сентиментальними, — вони як сигнал до капітуляції перед цими вправами і справами на користь двох точок, які могли б ніколи не зійтись ані в часі, ані в одній площині.

Я не уявляю, як могла так надовго законсервувати в собі все, що на початку було найголовнішим: відчуття безпідставного щастя, яке обов'язково саме знайде свою причину — зловить її, як велику срібну рибину, і викине до твоїх ніг. Без жодного зусилля з твого боку. Крім одного: завжди нести його в собі. Як полум'я, а часом — як хрест. Як я могла…

Це, певно, була не я!

Це була не я — і я: Ія.

«Твоє ім'я, як вітер…»

Господи! Я не спитала, як тебе звуть!

23 години 30 хвилин

Таксі в'їхало в чужий порожній двір.

— О котрій тебе завтра тут чекати?

— Не знаю… О шостій… О сьомій…

— Я буду тут о п'ятій. Чекатиму на тебе з речами чи без речей. Байдуже. Так?

— Так… так о п'ятій… з речами чи без речей… байдуже… Не йди за мною.

До завтра!

— Щось не так! Я не хочу тебе відпускати…

Я сказала, щоб він їхав, вискочила з авто і помчала в перший-ліпший під'їзд, вбігла на третій поверх — всі лампочки були розбиті — я заховалася в куток і визирнула у вікно.

Він стояв біля таксі, палив і дивився вгору. Одна хвилина, дві, три…

Це тривало вічність.

Не йди за мною, тільки не йди.

Він зробив крок вперед. Потім сів у машину.

Таксі виїхало з двору.

Я вискочила і побігла на трасу, встигла на останню маршрутку і проїхала кілька зупинок.

00 годин 00 хвилин

Відчинила двері.

Блимання телевізора. Тінь у кріслі з розкинутими ногами у спортивних штанях.

Мені скрізь було гаряче — крига щезла назавжди.

— Ти що, п'яна?!

Похитала головою.

— Де ти тинялася? Чому не взяла мобілку?!

Мовчки витягла з кишені зібгану довідку.

— Що це — перепустка в дурдом?

Вихопив із рук, увімкнув світло, втупився.

— Де це ти взяла?

— У лікарні. Після обстеження…

— Ну і що?

— Як — що? Читай уважно: я скоро помру.

— Що?… Дурна! Яка ж ти дурна! Чому ти така дурна? Ти хто? — М. М.! A тут «H. H.»! Ініціали не твої! І рік народження…

Я вихопила довідку і ясно побачила те, про що він говорив: ініціали були не мої. І рік народження… Просто вісімка була не вісімкою, а закрученою шісткою — «1961»…

— Так де ти була?!

Я мовчки пішла на темну кухню. Притулилася долонями і щокою до вікна — так мені було гаряче.

Тінь стояла на порозі кухні й чекала на відповідь.

Це була лише тінь… Я посміхнулась.

— Все відбулося, — сказала я. — Все, що я хотіла сьогодні…

Жовтень — січень,

2007–2008 рр.

Content

Ірен Роздобудько
Все, що я хотіла сьогодні…

Друга половина дня

Третя половина дня

Четверта половина дня